Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

Позивач, Зіньківська районна державна адміністрація Полтавської області, звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа служба у справах дітей Зіньківської РДА Полтавської області, прокурор Зіньківського відділу Миргородської місцевої прокуратури про позбавлення батьківських прав. В позовній заяві позивач просить позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] та стягти аліменти на утримання дитини у розмірі 30% від розміру прожиткового мінімуму. Заслухавши представника позивача, відповідачів, третю особу службу у справах дітей Зіньківської РДА Полтавської області, прокурора Зіньківського відділу Миргородської місцевої прокуратури та дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку: про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Згідно з ч. 4 ст. 19 СК під час розгляду судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та виз\-нання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її ви\-хованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК). Пленум Верховного Суду України в пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007 р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захисту інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18-ти років, і тільки на підставах, передбачених ст. 164 СК України. Згідно ч.2 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. В принципі 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року вказано, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] розлучені, відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.10). У відповідності до висновку Зіньківської РДА про доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON], [PERSON]вказано, що рішення комісії з питань захисту прав дітей при Райдержадміністрації служба у справах дітей Райдержадміністрації прийшла до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав по відношенню до дочки [PERSON], [INFO]. [PERSON], [INFO], учениця 9 класу Зіньківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 2, яка проживає за адресою [ADDRESS] систематично не відвідує навчальний заклад, бродяжить, товаришує з особами сумнівної поведінки. З неповнолітньою та її батьками - матір'ю [PERSON] та батьком [PERSON] працівниками служби у справах дітей райдержадміністрації педагогічними працівниками, працівниками районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді неодноразово проводилися заходи виховного впливу. Батьки дівчинки проживають окремо. На зауваження матері, [PERSON], донька реагує агресивно, неадекватно. Мати дівчини зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя. В будинку, де мешкає [PERSON] разом з матір'ю незадовільні санітарно-гігієнічні умови. Питання про безвідповідальне батьківство розглядалося на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини, але позивного вирішення це не дало. Неповнолітня [PERSON] перебуває на обліку дітей, які проживають у сім'ї де батьки ухиляються від виконання батьківських обов'язків служби у справ дітей Зіньківської райдержадміністрації. Питання про стан відвідування неповнолітньою [PERSON], [INFO] навчального закладу розглядалося на черговому засіданні комісії з питань захисту прав дитини при райдержадміністрації 26.11.2015 року. На якому було з'ясовано, що учениця [PERSON] дуже часто не відвідує школу. Мати дитини вживає алкогольні напої, дома не ночує, вихованням дитини не займається. [PERSON] не реагує на зауваження старших, агресивно сприймає всі поради, бабусю не слухає. Комісією було прийняте рішення, про те, що такий спосіб життя дівчинки коли вона не відвідує навчальний заклад, бродяжить, місце перебування не відоме - є загрозою її життю та здоров'ю. 17 грудня 2015 року до служби у справах дітей райдержадміністрації надійшов лист від Зіньківської центральної лікарні (вх. №01-48/224) про те, що 17.12.2015 року до приймального відділення центральної районної лікарні звернулася громадянка [PERSON] із скаргою на отруєння медикаментами та спробу суїциду її онуки [PERSON]. Дівчина була оглянута черговим лікарем та була направлена до реанімаційного відділення з діагнозом: отруєння медикаментами та спроба суїциду. Дитині було призначено лікування, але вона поводила себе неадекватно, агресивно, медперсонал до себе не підпускала. Бабуся відмовилася від лікування дівчини, написала заяву і забрала її з реанімаційного відділення (а.с.7) На час розгляду справи, у зв'язку із загрозою здоров'ю та життю, на виконання розпорядження голови районної державної адміністрації від 21.12.2015 № 410 «Про негайне відібрання неповнолітньої дитини у батьків» неповнолітня [PERSON] влаштована до комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» м. Полтави (а.с.9) Відповідно до характеристики наданої Зіньківською спеціалізованою школою І-ІІІ ступенів № 2 на [PERSON], [INFO], ученицю 9 класу, яка проживає за адресою [ADDRESS] вказано, що вона навчається з першого класу, має рівень навчальних досягнень середній та низький. Домашні завдання виконує не регулярно, до уроків приходить не підготовлена. Систематично не відвідує навчальний заклад. Самовільно тікає з уроків. Веде нездоровий спосіб життя. Досить часто зовні неохайна, ходить у брудному та несвіжому одязі, не дотримується елементарних правил гігієни. Мати взагалі не цікавиться дитиною, не займається її вихованням. Дитина перебувала на внутрішкільному обліку два роки (а.с.12). Згідно довідки від 04.01.2016 року виданої Зіньківським ВП Гадяцького ВП ГУНП в Полтавській області вказано, що [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.178 КУпАП 14.01.2015 року. [PERSON] притягувалася до адміністративної відповідальності за ст.152 КУпАП - 07.03.2015 року та ч.3 ст.184 КУпАП 15.08.2015 року (а.с.38). Відповідно до копії вироку по кримінальній справі №530/363/16-к [PERSON] була притягнута до кримінальної відповідальності по ст.185 ч 1 КК України - 1 рік позбавлення волі. Відповідно до ст.. 75 КК України її звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік (а.с.107). Згідно акту обстеження умов від 09.06.2016 року вказано, що будинок, де проживає відповідач, [PERSON] складається з одної кімнати, газопостачання, водопостачання, водовідведення відсутні, електропостачання відключено за борги. У помешканні недостатня кількість предметів побутового вжитку. Умови проживання не відповідають потребам дитини згідно чинного законодавства. [PERSON] не має постійного місця роботи, вживає спиртні напої, не приділяє уваги вихованню, здоров'ю дитини [PERSON]. Вихованням доньки не займається, веде аморальний спосіб життя, подає негативний приклад для дочки [PERSON]. Умови для всебічного розвитку дитини не створює. Ухиляється від виконання батьківських прав відносно своєї доньки (а.с.108). Відповідно до акту обстеження умов від 24.06.2016 року, будинок, де проживає відповідач, [PERSON] складається з 4 кімнат. Наявне газопостачання, водопідведення, будинок електрифікований. Є всі необхідні умови для проживання дитини. Утримується підсобне господарство, наявна земельна ділянка, яка оброблена, маються земельні паї. Є місце для відпочинку, приготування уроків дитині. Наявні відповідні меблі, предмети побутового вжитку. В сім"ї панує атмосфера родинного затишку. Дідусь та бабуся готові прийняти до себе на проживання свою онучку [PERSON]. Згідно довідки-характеристики виданої Артелярщинською сільською радою Зіньківського району Полтавської області №18 від 25.02.2016 року, [PERSON] зареєстрований в с. Артелярщина, Зіньківського району Полтавської області, спокійний, вічливий, врівноважений, трудолюбивий, бере активну участь у масових заходах, виконує без заперечень роботи по благоустрою населеного пункту. З повагою ставиться до старших, хороший товариш для ровесників (а.с.106). Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. А частиною 3 цієї статті встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Як встановлено в судовому засіданні, ухилення батьків, а саме [PERSON] від виконання своїх обов'язків має місце, коли вона не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, [PERSON] її навчання, підготовку до самостій\-ного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову вихо\-вання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Стиль життя [PERSON] за період розгляду клопотання про позбавлення її батьківських прав Зіньківським районним судом Полтавської області не змінився, а тільки погіршився. В зв'язку із фінансовим тягарем, [PERSON] була притягнута до кримінальної відповідальності за цей період. [PERSON] не готова ні до яких змін, про що говорить її неадекватна поведінка в суді та часткове ігнорування судових засідань, її недбале ставлення та неготовність допомогти своїй дитині подолати проблеми. Зазначені фак\-тори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки матері, яка свідомо нехтує своїми обов'язками. Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 57-60 ЦПК України щодо ухилення [PERSON] від виконання своїх обов'язків відносно своєї дитини, [PERSON]. Даний факт в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження, оскільки [PERSON] не надає своєму колишньому чоловікові приймати участь у вихованні дитини та цьому при можливості перешкоджає. На підставі викладеного та

Outcome: partial