Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-03 00:00:00

14.06.2019 позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову вказала, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач, її син та дочка. Зазначила, що відповідач не проживає з лютого 2007 року, комунальні послуги не сплачує, перешкод для проживання останній не створюються. В зв`язку із реєстрацією відповідача позивач не може оформити субсидію. Позивач у судовому засіданні позов підтримала та наполягала на його задоволенні. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи сповіщався завчасно і належним чином. Повістка відповідачу надсилалася за зареєстрованим у встановленому законом порядку. Відповідно п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси вважається, що днем вручення судової повістки. Третя особа позов підтримав. Заслухавши пояснення позивача, третьої особи та дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач та третя особа є співвласниками квартири [ADDRESS] по Ѕ частці (а.с. 15). Згідно акту від 30.05.2019 [PERSON] не проживає у спірній квартирі. Вказаний акт складений виключно для пред`явлення у відділ соціальних допомог та субсидій (а.с. 10). За змістом ч. 3 ст. 47 Конституції України та ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." («Кривіцька та Кривіцький проти України» § 41,42, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року). Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п.2 ст.8 Конвенції. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Згідно ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності без поважних причин наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК України передбачено можливість визнання у судовому порядку особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" визначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Спірна квартира перебуває у спільній власності позивача та третьої особи, а тому норми статтей 71, 72 ЖК України не можуть бути застосовані до даних правовідносин. Суд бере до уваги, що наданий суду акт від 30.05.2019 року не містить інформації щодо часу не проживання відповідача у спірній квартирі, а був складений лише для пред`явлення у відділ соціальних допомог та субсидій, в зв`язку з чим суду не було надано беззаперечних доказів не проживання відповідача в спірній квартирі без поважних причин з 2007 року. Відтак системний аналіз доказів, з огляду на ту обставину, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, не дозволяє суду зробити висновок, що позбавлення відповідача права на єдине житло не є співрозмірним із переслідуваною позивачем, законною метою - оформлення субсидії на послуги ЖКГ. Відповідно до ч. 1 ст. 141 судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача;у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed