Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з указаним позовом до Роменської ВК № 56 про відшкодування моральної шкоди в сумі 8000,00 гривень та зобовязання відповідача вилучити пояснення [PERSON] з його - [PERSON] особової справи (т.4 а.с.143). Позов обґрунтовує тим, що він відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Роменській ВК (№56). В матеріалах його особової справи зберігається пояснення засудженого [PERSON], в якому останній зазначає, що 25.10.2010 року виконуючи обовязки днювального СДПВ №2 він чув як [PERSON] розмовляв з начальником відділення підвищеним тоном, при цьому висловлював незадоволення режимом утримання та погрожував адміністрації написанням скарг. В ході виконання судового доручення, про що зазначено в рішенні Лисичанського міського суду Луганської області, [PERSON] пояснив, що ніяких пояснень стосовно [PERSON] він не писав. З огляду на це позивач вважає, що адміністрація РВК №56 створила відносно нього документ, що містить недостовірну та негативну інформацію, яку приховала від його відома та зберігає в його особовій справі засудженого. Крім того, РВК №56 поширює дану інформацію шляхом видачі довідок та характеристик, в яких зазначає про наявність пояснення [PERSON] в його особовій справі . Вважає, як і зазначено в рішенні Лисичанського міського суду Луганської області, що ця інформація може вплинути на його умови тримання у виправному закладі і мати для нього негативні наслідки. ( а.с.46-47). Крім того, зберігання такої інформації в матеріалах його особової справи принижує його честь і гідність, завдає йому хвилювання та душевних страждань, а тому він просить стягнути завдану моральну шкоду, розмір якої вважає розумним та справедливим, та зобовязати РВК №56 вилучити пояснення [PERSON]Є з матеріалів його особової справи. Представник відповідача Роменської ВК № 56 [PERSON] позов не визнала і пояснила, що право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом підстав. Таких підстав [PERSON] не навів, а тому права на її відшкодування не має. Зазначила, що вважають пояснення [PERSON]Є написаними власноруч, а оскільки рішенням Лисичанського міського суду Луганської області, [PERSON] відмовлено в задоволенні позову то інформацію викладену в поясненнях вважають достовірною, та вважають, що це встановлено зазначеним рішенням суду. Додатково пояснила, що про наявність такого пояснення в матеріалах особової справи засудженого [PERSON] зазначали лише в довідці, яку надсилали до суду під час розгляду справи за позовом [PERSON] про скасування дисциплінарного стягнення. Зазначила, що це пояснення зберігається в матеріалах особової справи [PERSON] законно і адміністрація не має наміру вилучати її на вимогу засудженого, доки не буде відповідного рішення суду. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Між сторонами склалися правовідносини з приводу відшкодування моральної шкоди та зобовязання вчинити дії, які регулюються Конституцією України, ЦК України, Законом України «Про інформацію», Законом України «Про доступ до публічної інформації». Встановлено, що позивач відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Роменській виправній колонії ( №56). В особовій справі засудженого [PERSON] №11-К-05 в томі №4 на аркуші №143 зберігається пояснення засудженого [PERSON] дане ним на імя начальника РВК №56, в якому зазначено, що 25.10.2010 року виконуючи обовязки днювального СДПВ №2 він чув як [PERSON] розмовляв з начальником відділення підвищеним тоном, при цьому висловлював незадоволення режимом утримання та погрожував адміністрації. Також в особовій справі [PERSON] міститься довідка з приводу порушення режиму тримання засудженим 25.10.2010 року і притягнення його начальником відділення СПС ДУ [PERSON] до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення попередження.( а.с.52) Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами. Частиною 4 статті 32 і частиною 1 статті 34 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до Конституції України фізична особа має право на повагу до гідності та честі (ч. 1 ст. 270 ЦК України). \~\~\~\~\~\~\~\~\~В силу ч. 1 ст. 11 Закону № 2657-ХІІ інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. \~\~\~\~\~\~\~\~\~Як передбачено ч.ч. 1, 3 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. \~\~\~\~\~\~\~\~Згідно до ч. 1 ст. 27 Закону № 2657-ХІІ порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~У відповідності до ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~\~З пояснень [PERSON] вбачається, що його честь і гідність порушені змістом пояснень [PERSON] : «…говорив підвищеним тоном з начальником загону, при цьому виражав незадоволення режимом тримання і всією адміністрацією, погрожував всій адміністрації», написання яких останній заперечив під час розгляду справи Лисичанським міським судом Луганської області, а тому вважає їх створеними адміністрацією колонії, яку остання поширила шляхом видання довідок та характеристик, що змушує його хвилюватись і завдає йому душевних страждань. Суд відхиляє доводи позивача про те, що інформація викладена в поясненнях [PERSON] була поширена на невизначене коло осіб, оскільки наявність такого пояснення зазначена в довідках та характеристиках, які видавалися адміністрацією на запити, у зв'язку з чим позивачу завдано моральної шкоди, з огляду на те, що ця обставина не була підтверджена в ході судового розгляду. В довідці на яку посилається позивач зазначено лише, що в матеріалах особової справи [PERSON] знаходяться матеріали з приводу допущеного ним порушення режиму тримання і зазначено аркуші особової справи де містяться ці документи. В даному випадку інформація видавалась позивачу, він самостійно надав її суду, а тому на думку суду не може вважатись поширенням інформації відповідачем.( а.с.7 № провадження 2/585/15/14). Не варті уваги і доводи позивача про те, що адміністрація РВК №56 створила пояснення [PERSON], у звязку з тим, що він заперечив їх написання в суді, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження даної обставини. Саме ж по собі заперечення написання пояснень [PERSON] не може свідчити про те, що їх створила адміністрація колонії. Відповідно до статті 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації» кожна особа має право: 1) знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом; 2) доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається; 3) вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону; 4) на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів; 5) на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом. 2. Обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом. 3. Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов'язані: 1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; 2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; 3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; 4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується. 4. Зберігання інформації про особу не повинно тривати довше, ніж це необхідно для досягнення мети, задля якої ця інформація збиралася. 5. Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені. З довідки про порушення режиму тримання засудженим [PERSON] 25.10.2010 року і притягнення його начальником відділення СПС ДУ [PERSON] до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення попередження, вбачається, що на довідці міститься резолюція «до особової справи». На поясненнях же [PERSON] такої резолюції не має. Крім того, пояснення написані на імя начальника РВК №56 [PERSON], рішення за наслідками розгляду якого в матеріалах особової справи засудженого відсутнє. З огляду на викладене, на думку суду, пояснення [PERSON] зберігається в особовій справі засудженого [PERSON] без законних підстав, оскільки не містить відповідної резолюції та не було підставою для притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності. А відтак, має бути вилучено з особової справи засудженого. Вирішуючи питання про обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом зобовязання РВК №56 вилучити пояснення [PERSON] із його особової справи засудженого, суд вважає його належним, виходячи з того, що позивач звернувся за захистом цивільного права, відновлення якого без вилучення даного пояснення з матеріалів особової справи засудженого буде неможливим, а тому така вимога має розглядатися судом в порядку цивільного судочинства, що на думку суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. З тексту ст.6 Конвенції прямо витікає, що доступність правосуддя є невідємним елементом право на справедливий суд, хоча сам термін «доступність» у наведеній статті не вживається (рішення ЄСПЛ у справі «Голдер проти Великої Британії»). У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. На думку суду, зберігання відповідачем в особовій справі засудженого [PERSON] пояснення [PERSON], за результатом розгляду якої, особою якій вона адресовано рішення не приймалось та заперечення вилучити цей документ з матеріалів особової справи засудженого порушує немайнові права позивача. А саме принижує його честь і гідність, що призводить до упередженого ставлення та недовіри зі сторони державних органів та адміністрації колонії, яким надається чи які мають доступ до цієї інформації, у зв'язку з чим його сприймають як особу, яка не стала на шлях виправлення та він змушений вчинити низку дій для відновлення довіри з боку вищевказаних осіб. З огляду на це, суд вважає, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди. Визначаючи розмір моральної шкоди суд враховує характер правопорушення , ступінь вини відповідача, глибини душевних страждань та шкоди, яку відчуває "середньостатистична", "звичайна" людина, що "нормально" реагує на вчинюване щодо неї правопорушення. З огляду на викладене та враховуючи принцип розумності та справедливості суд визначає розмір моральної шкоди в сумі 300,00 гривень. Від сплати судового збору позивач звільнений згідно ухвали суду, а тому на підставі ст.88 ЦПК України судові витрати стягненню не підлягають.

Outcome: partial