Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

Позивач просить постановити рішення про стягнення з відповідача 1 755,18 євро шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Вимоги обґрунтовано тим, що 05.10.2017 року на території АЗС "WOG", що на 503 км автодороги М-07, мала місце дорожньо-транспортна пригода, у якій [PERSON] , керуючи автомобілем "Мерседес", номерний знак [NUMBER] , з напівпричепом "Кроне", номерний знак [NUMBER] , не дотримався безпечного інтервалу та допустив зіткнення із належним позивачу напівпричепом "Шварцмюллер", номерний знак [NUMBER] , якому заподіяно механічні пошкодження (пошкоджено задній борт з правої сторони). Постановою суду від 06.10.2017 року [PERSON] визнаний винним у цій дорожньо-транспортній пригоді. Після ДТП пошкоджений транспортний засіб, здійснюючи замовлення по перевезенню вантажу, перетнув кордон та в`їхав на територію Німеччини, де було проведене експертне дослідження, яким визначено вартість відновлювального ремонту пошкодженого причепа в сумі 1 755,18 євро, що станом на день звернення до суду еквівалентно 47 987,00 гривень. Зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на підставі ст.ст.1166, 1187 ЦК України. Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 22.10.2019 року, розгляд позову постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. З огляду на проживання відповідача на території Республіки Польща ухвалою суду від 04.11.2019 року компетентному суду даної держави доручено вручити відповідачу примірник позовної заяви з додатками та копію ухвали суду від 22.10.2019 року. Провадження у справі зупинено до надходження відповіді щодо виконання доручення. 12.02.2020 року до суду надійшли документи окружного суду Любліна Республіки Польща на виконання вищевказаного доручення. Із цих документів (протоколу від 24.01.2020 року та підтвердження вручення від 24.01.2020 року) вбачається, що для вручення документів на засідання суду ніхто не з`явився, хоча адресована відповідачу повістка була вручена дорослому його члену сім`ї 13.01.2020 року. З 03.02.2020 року по 21.02.2020 року головуючий у справі суддя перебував у щорічній відпустці. Ухвалою суду від 24.02.2020 року провадження у справі поновлено. З огляду на виконання судом вимог ч.8 ст.130 ЦПК України та враховуючи положення ч.3 ст.130, ст.279 ЦПК, суд розглянув справу за наявними у справі матеріалами. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. 05 жовтня 2017 року о 16 годині 35 хвилини на території АЗС "ВОГ", що знаходиться на 503 км автодороги М-07, [PERSON] , керуючи автомобілем "Мерседес", номерний знак [NUMBER] , з напівпричепом "Кроне", номерний знак [NUMBER] , в порушення п.п.13.1, 13,3 Правил дорожнього руху не дотримався безпечного інтервалу та допустив зіткнення з напівпричепом "Шварцмюллер", номерний знак [NUMBER] , що спричинило пошкодження напівпричепів. Постановою Любомльського районного суду від 06.10.2017 року винуватим у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди визнаний громадянин Республіки Польща [PERSON] , якого притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП. Згідно із копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] власником напівпричепа "Шварцмюллер", номерний знак [NUMBER] , є ТОВ "Дейв Експрес". Із експертного висновку № D170610610HF від 09.10.2017 року, складеного німецькою компанією в місті Дрезден на замовлення ТОВ "Дейв Експрес", вбачається, що в напівпричепі "Шварцмюллер", номерний знак [NUMBER] , встановлено такі пошкодження: розірвана задня стінка з правого боку, знищена права задня частина. Вартість ремонту становить 1 755,18 євро. Крім цього, у цьому експертному висновку в розділі "Втрата відповідальності" зазначено відомості про страхування транспортного засобу винуватця ДТП з номерним знаком [NUMBER] за страховим полісом PL/02/35106102 (зелена картка), виданим польським страхувальником "Powszechny Zaklad Ubezpieczen S.A." (місто Варшава). З огляду на такі встановлені обставини та з врахуванням обґрунтування позову суд у відповідності ч.7 ст.81 ЦПК України з власної ініціативи дослідив матеріали справи № 163/2593/17 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП. Із матеріалів цієї справи встановлено, що автомобіль "Мерседес", номерний знак [NUMBER] , та напівпричіп "Кроне", номерний знак [NUMBER] , якими керував відповідач, забезпечені чинними на момент ДТП страховими полісами PL/02/35106102 та PL/02/35112837 (зелена картка), відповідно, які діють також на території України. Власником автомобіля "Мерседес" та напівпричепа "Кроне" є [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами серії [NUMBER] , № [NUMBER] , на ім`я якого видані вищевказані поліси. Також встановлено, що [PERSON] працює водієм у [PERSON] як приватного підприємця. Отже, з урахуванням положень ч.6 ст.82 ЦПК України у справі встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце на території України, позивачу заподіяно шкоди пошкодженням належного йому транспортного засобу з вини нерезидента України, який на момент ДТП керував транспортними засобами польської реєстрації, застрахованими в Республіці Польща згідно страхових полісів (зелена картка), дія яких поширюється на територію України. Згідно із п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. У статті 999 ЦК України визначено, що законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 року № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV). Цей Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Згідно із ст.3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до ст.6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Стаття 21 у п. 21.1. Закону № 1961-IV визначає, що з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. Відповідно до п. 40.1. ст.40 Закону № 1961-IV МТСБУ є гарантом відшкодування шкоди на території України, заподіяної водіями - нерезидентами, на умовах та в обсягах, встановлених законодавством про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності та принципами взаємного врегулювання шкоди на території країн - членів міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка", за інших обставин, визначених чинним законодавством про цивільно-правову відповідальність. Згідно із п/п. в) п.41.2. ст.41 Закону № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, зареєстрованим в іншій країні, щодо якого був виданий іноземний страховий сертифікат "Зелена картка", що діяв на день дорожньо-транспортної пригоди на території України. Така регламентна виплата здійснюється на умовах та в обсягах, встановлених законодавством про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та принципами взаємного врегулювання шкоди на території країн - членів міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка". Відповідно до абз.2 п.36.4 ст.36 Закону № 1961-IV страховик здійснює компенсацію витрат страхувальника або особи, відповідальність якої застрахована, а МТСБУ компенсує витрати особи, звільненої від цього виду обов`язкового страхування на підставі пункту 13.1 статті 13 цього Закону або відповідальність якої застрахована іноземною страховою компанією відповідно до умов Міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка", за умови, що такі витрати здійснюються за згодою страховика (МТСБУ). У компенсації витрат може бути відмовлено повністю або частково, якщо такі витрати здійснені без попереднього погодження із страховиком (МТСБУ). Велика Палата Верховного Суду у прийнятій по справі № 755/18006/15-ц постанові від 04.07.2018 року надала правовий висновок, за змістом якого відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Досліджені у справі докази свідчать про належну обізнаність позивача із фактом забезпечення цивільно-правової відповідальності транспортних засобів під керуванням [PERSON] страховими полісами (зелена картка), оскільки це доводиться як змістом експертного висновку, проведеного на замовлення позивача, так і надісланням Любомльським районним судом 26.10.2018 року позивачу копій матеріалів справи про адміністративне правопорушення № 163/2593/17 згідно його запиту. Проте доказів, які б свідчили, що позивач звертався до МТСБУ у передбаченому Законом № 1961-IV порядку за відшкодуванням заподіяної внаслідок ДТП шкоди і у МТСБУ не виник обов`язок з виплати регламентної виплати, суду не надано. Отже, пред`явлення позивачем вимог до відповідача в даному випадку буде суперечити меті правового інституту обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки в такому випадку не реалізує мети існування цього інституту, а законодавчо закріплена обов`язковість страхування цивільно-правової відповідальності втрачає сенс, так як настання страхового випадку не тягне реалізацію договору, обов`язковість якого встановлена законом. Крім цього у справі встановлено, що відповідач [PERSON] на момент ДТП працював водієм ПП [PERSON] , якому на праві власності належать керовані відповідачем транспортні засоби. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 6 постанови № 4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" роз`яснив, що не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. Такі роз`яснення узгоджуються з положеннями ч.1 ст.1172 ЦК України та ч.2 ст.1187 ЦК України. З огляду на наведене, позивач мав би звернутись до МТСБУ, на яке законом покладено обов`язок з відшкодування шкоди (виплати регламентної виплати) за заподіяну майнову шкоду, а в разі недостатності цієї виплати - до роботодавця відповідача, на якого покладається обов`язок сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням (регламентної виплатою), як це передбачено статтею 1194 ЦК України. У зв`язку із цим посилання позивача у позовній заяві на безпосередню відповідальність відповідача по відшкодуванню майнової шкоди на підставі ст.ст.1166, 1187 ЦК України не ґрунтується на вимогах закону, фактичних обставинах справи та суперечать правовому висновку Великої Палати Верховного Суду. Таким чином, зважаючи на вищенаведене, у задоволенні позовних вимог ТОВ "Дейв Експрес" про відшкодування за рахунок відповідача майнової шкоди слід відмовити. З огляду на прийняте по суті спору рішення у відповідності до ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed