Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Запорізького державного підприємства "Кремній полімер" про стягнення заборгованості по заробітній платі, вказавши на те, що він працював в ЗДП "Кремнійполімер" слюсарем-ремонтником 6 розряду та наказом № 264 від 10.09.2014 року був звільнений з підприємства. При звільненні йому була видана трудова книжка, але не були проведені розрахунки з ним. У зв»язку з чим, просить суд стягнути з ЗДП "Кремнійполімер" на його користь 6200 грн. заборгованості по заробітній платі та середній заробіток за весь час затримки у розмірі 4380 грн. Розгляд справи судом здійснювався на підставі ст.197 ч.2 ЦПК України за письмовими заявами сторін по справі. З'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, у зв'язку з наступним. Згідно зі ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що позивач працював в ЗДП "Кремнійполімер" слюсарем-ремонтником з 19.04.2011 року по 10.09.2014 року. Згідно з наказом № 264 від 10.09.2014 року звільнений за п.4 ст.40 КЗпП України. Відповідно довідці ЗДП "Кремнійполімер" № 373 від 20.11.2014 р. та № 372 загальна сума заборгованості із заробітної плати [PERSON]. складає 4 598,96 грн., середньоденна заробітна плата на ЗДП "Кремній полімер" на 10.09.2014 р. становила 122 грн.97 коп. Про наявну заборгованість представник відповідача зазначив у письмових запереченнях проти позову. Ст. 47 Кодексу Законів про працю України (КЗпПУ) передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі ст.117 КЗпП визначена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач допустив при звільненні позивача порушення норм трудового законодавства, а саме в день звільнення не провів розрахунок заробітної плати, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати підлягають частковому задоволенню. Розрахунок середньоденного та середньомісячного заробітку здійснюється у відповідності з п. п. 2 та 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100. Середньоденний заробіток позивача складає 73 грн, про що він зазначив у позові, час затримки виплати заробітної плати з 10.09.2014 р. по час винесення рішення суду становить 105 календарних днів, середньомісячне число робочих днів : 15,5 (довідка на а/с 23). Середньомісячна заробітна плата позивача з розрахунку множення середньоденного заробітку позивача на середньомісячне число робочих днів становить 3942 грн.( 105 к/д затримки : 30 к/д в місяці = 3,5 місяця х 15,5 - середньомісячне число робочих днів = 54 робочих дня х 73 (середньоденний заробіток). Суд не бере до уваги довідку щодо середньоденної заробітної плати на ЗДП „„Кремній полімер»(а/с 23), оскільки вона узагальнена та не стосується конкретно позивача. У письмових запереченнях відповідач вказував на безпідставність вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012,однак дане рішення стосується тлумачень положення ст.233 Кодексу законів про працю України, та до даного спору не має відношення. У відповідності до роз'яснень даних в п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24 грудня 1999 року «« Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»» - суд задовольняючи вимоги про оплату праці, має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив привизначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача підлягають судові витрати в дохід держави.

Outcome: partial