Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення 319 600 грн. боргу згідно розписки від 10.10.2011 року за рахунок спадкового майна та стягнення з [PERSON] 319 600 грн. згідно розписки, посилаючись на те, що [PERSON] отримав в позивача позику грошові кошти в розмірі 40 000 доларів США, про що свідчить розписка. Кошти повинні були бути повернені до 30.06.2012 року, однак і до цього часу позика не повернута. Кошти [PERSON] позичав для придбання приміщення в якому він з дружиною мав облаштувати майстерню по пошиттю гардин. Однак 31 травня 2012 року [PERSON] помер. Сума боргу на день подання позову до суду становить 319 600 грн., вказаний борг за договором позики після смерті [PERSON] повинні повернути його дружина, матір та син як спадкоємці. [PERSON] та син вважаються такими, що прийняли спадщину оскільки проживали на час з смерті з [PERSON], крім того кошти [PERSON] позивач для сімї, тому позику повинна повернути його дружина [PERSON]. Представник позивача та позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів наведених в позовній заяві, просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити, оскільки відповідачка не приймала спадщину після смерті сина, син не проживав з нею на час смерті. Її син [PERSON] проживав на [INFO]. Тому немає підстав для стягнення коштів за договором позики з відповідачки як спадкоємця. Представник відповідачки [PERSON] та відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити, оскільки відповідачка та її син спадщину після смерті чоловіка та батька [PERSON] не приймали. Проживала відповідачка, її син та [PERSON] окремо з 2009 року в селі [PERSON], а [PERSON] проживав в м. Івано-Франківську на вул. Звязковій. Про те, що її чоловік позичив грошові кошти у позивача та уклав договір позики відповідачці нічого не було відомо, кошти не були витрачені на потреби сімї. Відповідачка не зареєстрована як підприємець, наміру відкривати цех з пошиття гардин не мала та не має. Спадщину після смерті [PERSON] приймати не бажає. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні суду пояснила, що відповідачка [PERSON] до органу опіки за дозволом про надання згоди на відмову від прийняття спадщини неповнолітнім [PERSON] не зверталась, а тому просить задоволенні позову відмовити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав покази в яких вказав, що був присутній при укладенні договору позики між [PERSON] та [PERSON] Передача коштів відбувалась в кафе Піратос на вул. Шопена в м. Івано-Франківську в середині дня. При отриманні позики [PERSON] казав, що кошти йому потрібні для відкриття з дружиною швейного цеху з пошиття гардин. Кошти при свідку [PERSON] не перераховував, тільки сказав що позичив 40 000 доларів США. Також свідок вказав, що [PERSON] проживав разом з дружиною та сином на вул. Звязковій в м. Івано-Франківську. [PERSON] [PERSON] займалась пошиття гардин на вул. Звязковій. В 2012 році свідок бачив дружину [PERSON] [PERSON] на вул. Звязковій десь два рази. Куди [PERSON] витратив грошові кошти, які позичив у [PERSON] свідку не відомо. Свідок [PERSON], яка є сестрою відповідачки [PERSON], в судовому засіданні дала покази в яких вказала, що її сестра [PERSON] з осені 2009 року проживає в с. Угорники. В [PERSON] переїхала через погані стосунки з чоловіком [PERSON]. Цеху по пошиттю гардин [PERSON] не має, однак займається пошиттям гардин на замовлення. Син сестри та [PERSON] проживав також в с. Угорники з [PERSON], ходив до дитячого садка та школи в с. Угорники, обслуговувався в амбулаторії с. Угорники. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази в яких вказала, що з відповідачкою [PERSON] вони сусіди, вона її знає з 2009 року В [PERSON] є одна дитина, син, який ходить д школи в с. Угорники. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 10 жовтня 2011 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою від 10 жовтня 2011 року, за якою [PERSON] отримав від позивача 40 000 доларів США. Відповідно до розписки [PERSON] зобовязався до 30 червня 2012 року повернути борг, однак цього зробив. Як вбачається із копії свідоцтва про смерть серії 1-НМ № 149505 (а.с.60 зв.) [PERSON] помер 31 травня 2012 року. На час смерті [PERSON] був одружений з [PERSON] та мав сина [PERSON], [INFO], який на даний час є малолітнім (а.с.7). Позивач стверджує, що відповідачка [PERSON] має відповідати за забовязаннями свого чоловіка [PERSON], оскільки [PERSON] уклав договір позики в інтересах сімї та кошти позичав на купівлю приміщення для облаштування цеху для пошиття гардин. Суд прийшов до переконання, що такі твердження позивача є необґрунтованими виходячи з наступного. Відповідно до ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. [PERSON], чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Доказів того, що кошти [PERSON] позивач в інтересах сімї позивачем суду не надано. Відповідачка [PERSON] не зареєстрована як підприємець, приміщення для пошиття гардин не має. В договорі позики (розписка) не згадується про цілі на які [PERSON] позичає грошові кошти. Крім того, договір позики на суму 40 000 доларів США виходить за межі дрібного побутового правочину. Також суд вважає підтвердженим твердження відповідачки [PERSON] про те, що вона з чоловіком [PERSON] хоч і перебувала в шлюбі, однак разом не проживали з 2009 року. Свідок [PERSON] вказав, що бачив [PERSON] проживав на вул. Звязковій разом з відповідачкою [PERSON], але бачив він відповідачку в 2012 році тільки двічі. А свідок [PERSON] вказала, що відповідачка проживала в с. Угорники з своїм сином з осені 2009 року. Крім того, факт проживання відповідачки [PERSON] в с. Угорники підтверджується: довідкою директора школи-інтернату (а.с.70), з якої вбачається, що [PERSON] є вихованцем дошкільної групи для дітей з 01 вересня 2011 року; письмовими поясненнями [PERSON], [PERSON] Отже, в задоволенні вимоги позивача про стягнення 319 600 грн. згідно розписки з [PERSON] як дружини позичальника не підлягають до задоволення, бо є необґрунтованими. Щодо вимог позивача про стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON] 319 600 грн. боргу померлого [PERSON] згідно розписки від 10.10.2011 року за рахунок спадкового майна, то суд вважає такі вимоги на даний час не обґрунтованими виходячи з наступного. Відповідачка [PERSON] є матірю померлого [PERSON] Як вбачається із адресної довідки відповідачка зареєстрована та проживає на [INFO] (а.с.21). [PERSON] проживав на [INFO], що не заперечується позивачем та підтверджується показами свідка [PERSON]. Відповідно до ст. 1261 ЦК України відповідачі є спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] Заповіту [PERSON] не залишив, що підтверджується копією витягу зі Спадкового реєстру (а.с.61-63). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Як вбачається із листів завідуючої Першої Івано-Франківської нотаріальної контори від 27.11.2012 року (а.с.9), 19.08.2013 року (а.с.68), 10.11.2014 року (а.с.97) ніхто із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звертався. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом. Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: 1) односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця. Факт прийняття спадщини одним із спадкоємців породжує правові наслідки лише безпосередньо для даної особи і жодним чином не впливає на юридичне положення інших спадкоємців; 2) безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови (наприклад, прийняття спадщини одним із спадкоємців за умови, що інші спадкоємці від спадщини відмовляються), рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; 3) прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться. 4) наявність зворотної юридичної сили акта прийняття спадщини. Прийнята спадщина завжди вважається належною спадкоємцеві з часу її відкриття незалежно від того, коли вона була фактично прийнята. Виходячи з того, що спадкове майно належить спадкоємцеві з дня смерті спадкодавця, на цей день визначається і його вартість, що має важливе значення при розрахунках з кредиторами спадкодавця. Будь-які прибутки, одержані спадкоємцем внаслідок використання спадкового майна, не тягнуть за собою збільшення його вартості. В свою чергу видатки, понесені ним у зв'язку з утриманням цього майна, є витратами самого спадкоємця, який не вправі віднести їх на рахунок спадщини. Правило про зворотню силу акта прийняття спадщини не застосовується, якщо до складу спадщини входить нерухомість. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця не з часу відкриття спадщини, а з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК). Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем ("присутніх спадкоємців"), встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини ("відсутніх спадкоємців"), єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч. 1 ст. 1269 ЦК). Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. Перелік документів та інших доказів, які дозволяють визначити постійність проживання, містяться у п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Згідно з цією нормою доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Поняття "постійне проживання" не слід розуміти обмежено. Спадкоємець вважатиметься таким, що постійно проживав разом із спадкодавцем, і в тому випадку, коли за певний, навіть значний, час до настання смерті спадкодавця він відбув з місця проживання спадкодавця у довготривале відрядження, з якого повернувся після закінчення строку для прийняття спадщини. Незважаючи на те, що такий спадкоємець жодних дій для прийняття спадщини не здійснював або навіть не знав про сам факт її відкриття, він вважатиметься таким, що прийняв її в силу норми ч. 3 ст. 1268 ЦК. Як встановлено судом, відповідачка [PERSON] не проживала постійно з [PERSON] на час його смерті, а тому не може вважатись такою, що прийняла спадщину. Частина четверта статті 1268 ЦК України встановлює додаткові гарантії охорони спадкових прав малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, а також осіб з обмеженою дієздатністю. Зазначені особи вважаються такими, що прийняли спадщину завжди, крім випадків їхньої відмови від спадщини, а щодо малолітніх та недієздатних осіб - відмови, здійсненої від їхнього імені батьками (усиновлювачами), опікуном з дозволу органу опіки та піклування (частини 2 - 4 статті 1273). Проте з міркувань практичного характеру зазначеним особам (їхнім представникам) доцільно подавати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори в тих випадках, коли до складу спадщини входить майно, права на яке вимагають свого включення у свідоцтво про право на спадщину (права власності на нерухоме майно, права на вклад, права інтелектуальної власності тощо). ВСУ у постанові Пленуму "Про судову практику у справах про спадкування" цілком правильно звернув увагу на те, що "набуття (надання) повної цивільної дієздатності неповнолітньою особою не є підставою для того, щоб вважати її повнолітньою" (абзац четвертий пункту 23 постанови), відтак на особу, яка є повністю дієздатною, проте на день відкриття спадщини не досягла 18 років, поширюється норма ч. 4 ст. 1268 ЦК. Водночас особи, вказані у ч. 3 та ч. 4 ст. 1268 ЦК не позбавлені права прийняти спадщини шляхом подання заяви до нотаріальної контори (абзац четвертий пункту 23 постанови). Відповідно до ч. 4 ст. 1273 ЦК України, батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування. Відповідачка [PERSON] не відмовлялась від прийняття спадщини від свого імені т від імені сина [PERSON], за таким дозволом до органу опіки та піклування не зверталась, однак не може вважатись такою, а її син [PERSON] такими, що прийняли спадщину, оскілки заяв про прийняття спадщини не подавали. Відповідно до ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Позивач, як кредитор спадкодавця предявив вимогу до спадкоємців [PERSON] та подав відповідну заяву до нотаріальної контори. До складу спадщини, як випливає зі ст. ст. 1216, 1218 ЦК, входять не лише права, але також і обов'язки спадкодавця. Обов'язки спадкодавця - це договірні та недоговірні майнові зобов'язання, які в силу їх правової природи можуть бути успадковані, тобто не є невід'ємно пов'язаними з особою їх попереднього носія - спадкодавця (ст. 1219 ЦК). Як встановлено судом в ході судового розгляду за померлим [PERSON] зареєстровано 11/100 ідеальних часток квартири № 1 на вул. Маланюка 16 в м. Івано-Франківську на підставі свідоцтва про право власності від 30.04.2002 року, виданого Івано-Франківським міським управлінням житлово-комунального господарства згідно рішення МВК від 26.03.2002 року (а.с.87). Вказаний факт підтверджується копією свідоцтва про право власності та листом ОБТІ від 10.06.2015 року № 441/01-21. Відповідно до ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Отже, відповідачі, у випадку прийняття спадщини після смерті [PERSON] зобов'язані задовольнити вимоги кредитора [PERSON] повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, тобто в межах вартості 11/100 ідеальних часток квартири № 1 на вул. Маланюка 16 в м. Івано-Франківську, оскілки іншого майна за померлим [PERSON] не зареєстровано. Визначення вартості майна проводиться на підставі висновку експерта або товарознавця, однак клопотання про призначення експертизи чи оцінки майна від позивача до суду не надходило. Позивач самостійно оцінку майна не провів,а тому не можливо встановити вартість спадкового майна та відповідно задовольнити вимоги кредитора [PERSON] Протягом строків, передбачених частинами 2 і 3 ст. 1281 ЦК, кредитори спадкодавця вправі лише заявити спадкоємцям або нотаріусу за місцем відкриття спадщини про свої претензії. Саме ж задоволення таких вимог відбувається вже після прийняття спадщини спадкоємцями і не раніше спливу шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або одержання ними свідоцтва про право на спадщину. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що задоволення вимог відбувається лише спадкоємцями. Спадкоємці несуть відповідальність за зобов'язаннями спадкодавця в межах дійсної вартості спадкового майна, що перейшло до нього. При цьому під дійсною вартістю спадкового майна розуміється ринкова грошова оцінка його на момент відкриття спадщини. Враховуючи те, що оцінка спадщини, вказана у свідоцтві, може засновуватись на балансовій вартості майна, що є значно нижчою, ніж ринкова, а спадкоємець відповідає в межах вартості спадкового активу, кредитори не позбавлені права звернутися до суду з позовом про визнання свідоцтва недійсним, проведення експертної оцінки майна і видачу свідоцтва з новою оцінкою. За наявності кількох спадкоємців кожен з них відповідає за борги спадкодавця пропорційно до одержаної ними частки у спадковому майні. Якщо до спадкоємців перейшли не ідеальні (у дробах) частки у спадщині, а реальні - чітко визначене у заповідальному розпорядженні майно, потрібна пропорція вираховується шляхом встановлення того співвідношення, у якому вартість цієї речі знаходиться із вартістю спадкової маси. Таким чином, відповідальність спадкоємців за борги спадкодавця носить частковий характер і обмежується вартістю майна, успадкованого цією особою. Проте у виключних випадках, наприклад, при неподільності предмета зобов'язання, відповідальність спадкоємців буде солідарною (ст. 543 ЦК) і кредитор матиме змогу вимагати виконання вимоги як від усіх спадкоємців разом, так і від кожного з них окремо, причому як повністю, так і в частині боргу. Спадкоємець, який виконав спільне зобов'язання, має право пред'явити зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти боржників у рівній частці (ст. 546 ЦК). За загальним правилом вимоги кредитора задовольняються спадкоємцями у грошовій формі шляхом одноразового платежу, причому кредитор вправі наполягати на виконанні зобов'язання за рахунок спадкового майна саме цим способом, а при відмові спадкоємця - звернутися до суду за захистом своїх прав. Відповідно до положень ст. ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги на даний час не підлягають задоволенню, оскільки спадщину після смерті [PERSON] ніхто не прийняв, та вартість спадкового майна не визначена. На підставі викладеного, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВС України "Про судову практику у справах про спадкування", 65 СК України, ст.ст. 16, 20, 1046, 1047, 1216, 1268, 1273, 1281, 1282 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: dismissed