Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Інституту народознавства [PERSON] Наук України про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обгрунтовання заявленого позову покликається на те, що з серпня 1978 року по травень 2016 року вона працювала в Інституті народознавства [PERSON] Наук України на різних посадах. В період роботи з 2005 року по 2016 рік відповідач не виплачував доплати та надбавки до посадового окладу, а також матеріальну допомогу на оздоровлення. Вважає, що відповідачем систематично порушувались вимоги ст.30 Закону України «Про бібліотеку та бібліотечну справу», постанов Кабінету Міністрів України № 84 від 22 січня 2005 року «Про затвердження Порядку виплати доплати за вислугу років працівникам державних і комунальних бібліотек» та № 1073 від 30 вересня 2009 року «Про підвищення заробітної плати працівникам бібліотек». Після уточнення позовних вимог (т1. а.с.171-172) позивач просить стягнути з відповідача: доплату до посадового окладу за вислугу років за період з 2005 року по 2012 рік; надбавку до посадового окладу за особливі умови роботи за період з 2009 року по 2012 рік; матеріальну допомогу на оздоровлення за період з 2006 року по 2016 рік; індексацію заробітної платив сумі 1414,60 гривень, всього 40825,25 гривень. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задоволити у повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечив, зазначаючи, що позовні вимоги безпідставні, оскільки не ґрунтуються на вимогах законодавства. Вказав, що згідно Закону України «Про бібліотеку та бібліотечну справу» та постанови Кабінету Міністрів України № 84 від 22 січня 2005 року «Про затвердження Порядку виплати доплати за вислугу років працівникам державних і комунальних бібліотек» виплата доплати за вислугу років здійснюється в межах фонду оплати праці працівників бібліотек, затвердженого на відповідний рік. Інститут народознавства [PERSON] Наук України є державною бюджетною науковою установою, що фінансується за рахунок коштів державного бюджету України. За спірний період фінансування фонду оплати праці, в тому числі витрат на виплату основної та додаткової заробітної плати, передбачалося та здійснювалося на підставі штатних розписів затверджених в установленому порядку. Вважає, що позивачу, як і іншим працівникам, були виплачені всі кошти, а відтак позовні вимоги безпідставні і необґрунтовані (т.1 а.с.25-29). Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно копії трудової книжки, наданої позивачем, трудового контракту (т.1 а.с.12-13,166-168) вона дійсно перебувала у трудових відносинах з Інститутом народознавства [PERSON] Наук України. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Нормами ст. 2 вищезазначеного Закону встановлена структура заробітної плати. Так, основна заробітна плата, це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про оплату праці» держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників. Умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та\~частиною першою\~статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом ст.13). Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України в п. 8 Постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат, необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначені умови і розміри цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або їхній розмір може бути зменшений) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли виплати обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. При цьому, пункт 4 передбачає, що при розгляді справ про оплату праці осіб, які працюють за трудовим договором, судам слід відмежовувати сферу державного регулювання оплати праці від сфери її договірного регулювання. Судовим розглядом встановлено, що Інститут народознавства [PERSON] Наук України фінансується за рахунок загального фонду державного бюджету, що підтверджується штатними розписами за період з 2005 року по 2016 рік (т.1 а.с.30-140). За даними штатних розписів державне фінансування працівникам інституту здійснювалося на виплату посадових окладів, надбавок, доплат з чітким зазначенням грошових сум фонду заробітної плати на місяць. Належними та допустимими доказами (особовими картками, довідками) підтверджена виплата позивачу: - доплати за науковий стаж роботи у сумі 50325,33 гривень за період з 2006 року по 2016 рік (т.1 а.с. 141-152,207-254, т.2 а.с.50); - доплати у розмірі 50% за особливі умови роботи працівникам бібліотек у сумі 76331,46 за період з 2009 по 2016 рік (т.1 а.с. 141-152,207-254, т.2 а.с.50); - матеріальна допомога на оздоровлення у сумі 6905гривень за період з 2005 по 2015 рік (т.1 а.с. 141-152,207-254, т2. а.с.51,59-65,68,69-72). У період з 2005 року по 2016 рік штатними розписами виплата надбавки за вислугу років не передбачалася (т.1 а.с.30-140). Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо доплати до посадового окладу за вислугу років за період з 2005 року по 2012 рік; надбавки до посадового окладу за особливі умови роботи за період з 2009 року по 2012 рік; матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2006 року по 2016 рік, - не підлягають задоволенню у звязку з відсутністю порушень з боку відповідача при виплаті заробітної плати. Такий висновок суду ґрунтується також на положенні пункту 2 постанов Кабінету Міністрів України № 84 від 22 січня 2005 року «Про затвердження Порядку виплати доплати за вислугу років працівникам державних і комунальних бібліотек», яке передбачає, що виплату доплати за вислугу років необхідно здійснювати починаючи з 1 січня 2005 року у межах фонду оплати праці працівників бібліотек, затвердженого на відповідний рік. В той же час вимога позивача про стягнення з відповідача суми індексації передбачена діючим законодавством та підлягає частковому задоволенню. Згідно з\~частиною шостою статті 95 КЗпП\~заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до статті 33\~Закону України "Про оплату праці"\~у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі\~Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та\~Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078. Індексація грошових доходів населення\~- встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1\~Закону України "Про індексацію грошових доходів населення"). Об'єктом індексації\~грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (частина перша статті 2\~Закону України "Про індексацію грошових доходів населення",\~пункт 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078). Згідно ст. 5 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообовязкового державного соціального страхування на відповідний рік. Структуру заробітної плати\~визначено у статті 2\~Закону України "Про оплату праці", якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7\~Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за № 114/8713. Згідно з\~частиною другою статті 233 КЗпП\~у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином,\~індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і, у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до довідки відповідача №135 від 12 червня 2017 року та наказу № 90-к від 25 грудня 2015 року позивачу замість суми індексації за грудень 2015 року виплачено премію у розмірі 310 гривень (т.2 а.с.52-56). Оскільки діючим законодавством не передбачена заміна виплати сум індексації преміями, вказана сума підлягає стягненню з відповідача. Згідно з ч.1\~ст.10 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до\~ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч. 1\~ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У відповідності до вимог\~ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] слід задовольнити частково.

Outcome: partial