Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] , а також стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 10% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з даним позовом. Мотивуючи вимоги позивач вказав, що зі слів матері [PERSON] йому відомо, що він є усиновленою дитиною, рідних батьків не знає і не пам`ятає. Відповідача [PERSON] та [PERSON] вважав своїми батьками. Батьківської любові від них він ніколи не відчував. Його часто батьки залишали незнайомим особам, не приділяли уваги, також він перебував у різних дошкільних закладах, притулках для дітей. Відповідач ніколи його (позивача) не сприймав як свого рідного сина, часто та безпричинно сварив, знущався, вчиняв насильство відносно нього, бив. Пізніше батьки розлучилися. Після цього матір [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] », а ім`я на « [PERSON] », а батько поїхав на постійне місце проживання до іншого міста. Весь час про нього дбала мати, проте після важкої хвороби вона померла [INFO] . Після цього він залишився фактично сам. Понад 6 років відповідач не виховує його, не спілкується та не цікавиться його життям, матеріально не утримує, взагалі не приймає участі у житті дитини. Ухвалою судді від 07.04.2021 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрите провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 14.07.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач та його представник - адвокат Доров А.О. не з`явилися, останній надав заяву, в якій просить розглядати справу без їх участі, а також вказав, що підтримують позов у повному обсязі та просять його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач на судове засідання повторно не з`явився, хоча про місце, час та день розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. Причини неявки не відомі. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходили. Відзив до суду не наданий. Представник третьої особи Пасічник Л.І. у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі та вказала, що підтримує позовні вимоги та просила їх задовольнити в інтересах дитини, вказуючи, що відповідач не виконує батьківських обов`язків відносно сина, не цікавиться його життям. За наявності умов, визначених у ч.1 ст.280 ЦПК, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що з 26.05.2009 року [PERSON] та [PERSON] перебували на обліку в службі у справах дітей виконавчого комітету Первомайської міської ради, як кандидати в усиновлювачі. Згодом 15.06.2009 році подружжя [PERSON] усиновило малолітню дитину - хлопчика ( [PERSON] , [INFO] ). Прізвище, по батькові та дату народження дитини було змінено на " [PERSON] , [INFO] ", що вбачається з рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 15.06.2009 року (справа №2-о-56/2009 р.). Батьками [PERSON] , [INFO] , у Свідоцтві про його народження записані: [PERSON] (батько) та [PERSON] (мати). Дане підтверджується Свідоцтвом про народження [PERSON] (серія [NUMBER] , видане 20.08.2009 року відділом РАЦСу по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області, потворне). 30.12.2009 року малолітній [PERSON] був вперше влаштований до соціального закладу КЗ «Первомайський центр соціально-психологічної реабілітації дітей» у зв`язку з недопущенням бездоглядності дитини на період лікування матері за кордоном, що підтверджується довідкою Первомайської центральної районної лікарні від 29.12.2009 року. В реабілітаційному центрі дитина перебувала до 07.01.2010 року. Крім того, відповідно до листа Служби у справах дітей Хмельницької міської ради від 02.12.2012 року №2403, що міститься в матеріалах справи, малолітній [PERSON] перебував у Хмельницькому дошкільному дитячому будинку спеціального призначення (тепер - дитячому будинку Хмельницької обласної ради), в якому його залишив батько - [PERSON] , надавши заяву про влаштування дитини терміном на 1 рік. Адресу місця проживання [PERSON] вказав тимчасову (м. Хмельницький), де згодом їх сім`ю не було виявлено. 16.04.2015 року [PERSON] змінила своє прізвище та ім`я на [PERSON] , про що було складено актовий запис № 13 Відділом ДРАЦСу по місту Первомайську Реєстраційної служби Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області. Дане встановлено рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25.05.2015 року у справі №484/1772/15-ц (провадження 2/484/902/15). Вказаним рішенням суду шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , був розірваний. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище « [PERSON] ». Після розірвання шлюбу батько (відповідач) не цікавився дитиною. Дитина залишилася проживати з матір`ю. Сім`я [PERSON] опинилася в складних життєвих обставинах. 01.06.2020 року сім`ю [PERSON] було взято під соціальний супровід відповідно до рішення комісії з питань захисту прав дитини від 29.05.2020 року, протокол №7 (лист №1296/05.01-20 від 08.10.2020 року). 30.06.2020 року [PERSON] , [INFO] було влаштовано до КЗ «Первомайський центр соціально-психологічної реабілітації дітей», а згідно Наказу начальника управління у справах дітей виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області №17 від 03.07.2020 року його було взято на облік управління у справах дітей, як дитину, що опинилася в складних життєвих обставинах через неналежне виконання батьками батьківських обов`язків. [INFO] [PERSON] , [INFO] , померла у м. Первомайську Миколаївської обл. у віці 62 роки, що підтверджується Свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] , виданим 04.01.2021 року Первомайським міським відділом ДРАЦСу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Згідно даних департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 12.03.2021 року (вх. № 7056/21-вх від 06.04.2021 року) відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] на даний час проживає разом зі своїм зведеним братом [PERSON] , [INFO] , що є його опікуном, за адресою: [ADDRESS] . Дане підтверджується довідкою про склад сім`ї від 11.02.2021 року, виданої головою квартального комітету № 48. Відповідно до характеристики, наданої 17.02.2021 року Первомайською спеціальною загальноосвітньою школою-інтернат Миколаївської обласної ради, відносно [PERSON] , [INFO] (учня 8 класу), останній навчається в школі-інтернат з вересня 2015 року. За час навчання у школі дитина не виявила бажання навчатися. Зазначено, що проживав з матір`ю, батько [PERSON] разом з родиною не проживав та не цікавився навчанням дитини. Згідно висновку від 06.05.2021 року орган опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області вважає доцільним та таким, що відповідає інтересам неповнолітнього [PERSON] позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , по відношенню до його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі, шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)». У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі Мак Майкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC],N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-III сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно частини 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Судом встановлено, що відповідач залишив свого малолітнього сина [PERSON] на утримання матері, яка згодом померла, не забезпечує дитині належних умов для проживання, не дбає про неї, отже ставиться до своїх батьківських обов`язків безвідповідально, належним чином не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини. Дитина фактично залишилася сама. Суд вважає, що наведені обставини свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав в інтересах дитини з метою охорони її фізичного та психічного здоров`я, забезпечення нормального розвитку. Відповідно до п.1,2 ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Згідно ч.3 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Пленум Верховного Суду України в п.п.15, 16 постанови № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд зазначає наступне. Позивач просить стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 10% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з даним позовом. Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, повинні забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За змістом ч. 3 ст. ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У позові позивач визначив спосіб стягнення аліментів з відповідача шляхом стягнення їх у частці від доходу останнього, а саме 1/4 частини. Відповідно до ч.3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Згідно зі ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а ч.2 ст. 166 СК України передбачає, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Положення ст. 182 СК України передбачають, що при визначені розміру аліментів суд враховує : 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів. Враховуючи всі вищевикладені обставини, суд вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню та вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] , [INFO] , на користь державної установи або фізичної особи, до якої буде влаштована дитина, аліменти на утримання дитини: [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 10% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05.03.2021р. до повноліття дитини. На підставі п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах платежу за один місяць.

Outcome: approved