Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-07 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до THE JEWISH AGENCY FOR ISRAEK (JAFI, Єврейське агентство для Ізраїлю) в особі Відокремленого підрозділу іноземної неурядової організації Громадського об'єднання (із статусом юридичної особи) Філії «СОХНУТ-УКРАЇНА) (далі - відповідач) про зміну дати звільнення, зобов'язання видати трудову книжку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 2000 року по 29.05.2014 року працював у відокремленому підрозділі іноземної неурядової організації THE JEWISH AGENCY FOR ISRAEK (JAFI, Єврейське агентство для Ізраїлю) у Філії «СОХНУТ-УКРАЇНА) на посаді директора департаменту. 29.05.2014 року його було звільнено із займаної посади за власним бажанням, про що було видано Наказ №21/14-к про припинення трудового договору за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Проте керівником відповідача в день звільнення позивача не видав трудову книжку із записом про звільнення, чим було порушено права позивача. Позивач вважає дії відповідача незаконними. Тому позивач просив суд зобов'язати THE JEWISH AGENCY FOR ISRAEL (JAFI, Єврейське Агентство для Ізраїлю) в особі відокремленого підрозділу іноземної неурядової організації Громадського об'єднання (із статусом юридичної особи) Філії "СОХНУТ-УКРАЇНА" видати [PERSON] належним чином заповнену трудову книжку; зобов'язати THE JEWISH AGENCY FOR ISRAEL (JAFI, Єврейське Агентство для Ізраїлю) в особі відокремленого підрозділу іноземної неурядової організації Громадського об'єднання (із статусом юридичної особи) Філії "СОХНУТ-УКРАЇНА" зазначити дату звільнення [PERSON] фактичним днем видачі трудової книжки; стягнути з THE JEWISH AGENCY FOR ISRAEL (JAFI, Єврейське Агентство для Ізраїлю) в особі відокремленого підрозділу іноземної неурядової організації Громадського об'єднання (із статусом юридичної особи) Філії "СОХНУТ-УКРАЇНА" на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 417128,11 грн. та покласти судові витрати на відповідача. Ухвалою судді Юзькової О.Л. було відкрито провадження по справі. 01.04.2016 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва позов задоволено частково, зобов'язано THE JEWISH AGENCY FOR ISRAEL (JAFI, Єврейське Агентство для Ізраїлю) в особі відокремленого підрозділу іноземної неурядової організації Громадського об'єднання (із статусом юридичної особи) Філії "СОХНУТ-УКРАЇНА"видати [PERSON] належним чином заповнену трудову книжку; зобов'язано THE JEWISH AGENCY FOR ISRAEL (JAFI, Єврейське Агентство для Ізраїлю) в особі відокремленого підрозділу іноземної неурядової організації Громадського об'єднання (із статусом юридичної особи) Філії "СОХНУТ-УКРАЇНА" зазначити дату звільнення [PERSON] фактичним днем видачі трудової книжки; стягнуто з THE JEWISH AGENCY FOR ISRAEL (JAFI, Єврейське Агентство для Ізраїлю) в особі відокремленого підрозділу іноземної неурядової організації Громадського об'єднання (із статусом юридичної особи) Філії "СОХНУТ-УКРАЇНА" на користь [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER], 95022, [ADDRESS]) середній заробіток за час вимушеного прогулу за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 272 862 грн. 47 коп.; стягнуто з THE JEWISH AGENCY FOR ISRAEL (JAFI, Єврейське Агентство для Ізраїлю) в особі відокремленого підрозділу іноземної неурядової організації Громадського об'єднання (із статусом юридичної особи) Філії "СОХНУТ-УКРАЇНА" в дохід держави судовий збір у розмірі 4092 грн. 94 коп. Ухвалою від 10.05.2016 року виправлено описку в рішенні від 01.04.2016 року, із зазначенням дати винесення рішення - 31.03.2016 року. Ухвалою від 07.06.2016 року заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08.11.2016 року апеляційну скаргу відповідача відхилено, заочне рішення від 31.03.2016 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.10.2017 року скасовано заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31.03.2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 08.11.2016 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04.12.2017 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні. Ухвалою від 28.02.2018 року справу призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні, позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, підтримав пояснення надані у відзиві. Суд, заслухавши надані пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав, виходячи з наступних підстав. Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України). Судами встановлено, що позивач працював у відокремленому підрозділі іноземної неурядової організації THE JEWISH AGENCY FOR ISRAEL (JAFI, Єврейське Агентство для Ізраїлю) у Філії «СОХНУТ-УКРАЇНА» на посаді директора департаменту. Наказом відповідача № 21/14-к від 29 травня 2014 року про припинення трудового договору, [PERSON] було звільнено з займаної посади за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України. Установлено, що трудова книжка не була видана позивачу в день звільнення, а саме 29 травня 2014 року, особиста картка та книга обліку ним також підписані не були. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 47 КЗпП України передбачено саме обов'язок власника або уповноважений ним орган в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Відповідно до п. п. 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соцзахисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до п. 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Згідно п. 4.1 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Пунктом 4.2. Інструкції передбачено, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.1992 року у п. 32 роз'яснив, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. У трудових спорах обов'язок довести відсутність своєї вини покладається на роботодавця, а не на працівника. Під час розгляду справи представник відповідача не заперечував тієї обставини, що в день звільнення [PERSON] не була видана належно оформлена трудова книжка, однак за його власним дорученням трудова книжка була направлена на адресу Представництва Єврейського агентства в Російській Федерації, яке сприяло працевлаштуванню позивача в автономній некомерційній організації «Єврейське Агенство «Сохнут» (м. Москва). З матеріалів справи вбачається, що між автономною некомерційною організацією «Підтримка зв'язку з Єврейською діаспорою «Єврейське Агенство «Сохнут» (м. Москва) (замовником) та [PERSON] (виконавцем) було укладено договір надання послуг № 03-кр від 01 червня 2014 року (а.с.46-48); на підтвердження виконаних робіт (виконавцем) [PERSON] та отримання останнім винагород, до матеріалів справи додано Акти виконаних робіт (а.с. 49-55); додано накладну кур'єрської доставки № 1140955582, з якої вбачається направлення автономною некомерційною організацією «Підтримка зв'язку з Єврейською діаспорою «Єврейське Агенство «Сохнут» (м. Москва) [PERSON] документів, а саме: трудової книжки, що отримана позивачем 10 листопада 2015 року (а.с. 64), додано доручення щодо направлення [PERSON] трудової книжки (а. с. 65). Проте, суд не може врахувати це як належний доказ, оскільки не доведено, що відповідачем направлялася позивачу саме трудова книжка, оскільки в описі до накладної №1140955582 зазначено «документи», без будь-якої конкретизації та відсутня письмова згода позивача на її пересилання. Крім того, суд бере до уваги посилання позивача на те, що йому має бути сплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки днем звільнення вважається день видачі трудової книжки, проте, відповідач зазначає, що як такого вимушеного прогулу не було в дійсності, оскільки відповідно матеріалів справи між автономною некомерційною організацією «Підтримка зв'язку з Єврейською діаспорою «Єврейське Агенство «Сохнут» (м. Москва) (замовником) та [PERSON] (виконавцем) було укладено договір надання послуг № 03-кр від 01 червня 2014 року, що також є належним доказом його реалізації права на працевлаштування та відсутність вимушеного прогулу. Проте, суд не може погодитися з вищевикладеним, оскільки, відповідно до ст.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. За змістом ст. 24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Відтак, неможливість подати трудову книжку є перешкодою для укладення трудового договору, що, в свою чергу, має наслідком порушення трудових прав особи, оскільки цивільно-правовий договір перешкоджає реалізації працівника права на працю, гарантованого Конституцією та Кодексом законів про працю України, а також права на соціальний захист у випадку безробіття, при тимчасовій втраті працездатності у разі нещасного випадку на виробництві або внаслідок професійного захворювання, права на відпочинок, щорічну оплачувану відпустку, право на здорові і безпечні умови праці. Згідно ст. 235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Вказане узгоджується з роз'ясненнями, викладеними в п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів». Враховуючи викладене, надаючи належну оцінку наданим відповідачем доказам та поясненням, вбачається наявність вини роботодавця у даному трудовому спорі, оскільки, хоча позивач і не звертався із заявами про видачу трудової книжки до відповідача, дійсно трудову книжку не було видано належним чином, відповідно до п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України №58 від 29.07.1993 року, що призвело до перешкод в працевлаштуванні відповідно до трудового законодавства. Відповідно матеріалів справи, постановою державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Сімерецькою В.С. про закінчення виконавчого провадження від 14.04.2017 року, виконавче провадження з виконання виконавчого листа №761/5233/16-ц виданого 12.12.2016 року Шевченківським районним судом м. Києва було закінчено у зв'язку з повним виконанням боржником рішення суду (т. 1 а.с. 227). Постановою державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Савчуком К.П. про закінчення виконавчого провадження від 30.03.2017 року, виконавче провадження з виконання виконавчого листа №761/5233/16-ц виданого 12.12.2016 року Шевченківським районним судом м. Києва було закінчено у зв'язку зі сплатою боргу боржником у повному обсязі в розмірі 272862,47 грн. (т. 2 а.с. 27-28). Суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині видачі [PERSON] належним чином заповненої трудової книжки, зобов'язання відповідача зазначити дату звільнення [PERSON] фактичним днем видачі трудової книжки підлягають задоволенню, проте на день розгялу справи виконані в повному обсязі, тому задоволенню не підлягають. Як вбачається з матеріалів справи, згідно розрахунку, наданого представником відповідача, сума середнього заробітку повинна була виплачена позивачу в розмірі 125152,10 грн., тому позовні вимоги в частині середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають частковому задовленню в сумі 125152,10 грн., проте на день розгляду справи ця вимога також виконана, в більшому розмірі ніж передбачено розрахунком - 272862,47 грн., тому суд також приходить до висновку про відмову в задовленні даної позовної вимоги. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки вони фактично виконані під час виконання заочного рішення від 31.03.2016 року, на підтвердження чого винесено постанови про закриття виконавчого провадження. Розглядаючи заперечення відповідача щодо порушення позивачем строків звернення до суду з даним позовом, суд вважає їх необгрунтованими, оскільки в даному випадку строк позовної давності не застосовується (правова позиція Верховного суду України у постанові від 16.03.2016 справа № 6-2426 цс 15, від 26.10.2016 року у справі № 6-1395цс16). Так, статтею 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початок перебігу місячного строку звернення до суду у даному спорі для працівника повинен починатися з дня видачі працівнику трудової книжки. З матеріалів справи вбачається, що станом на час звернення позивача до суду вимоги ст. 47 КЗпП України щодо видачі працівнику належно оформленої трудової книжки відповідачем виконані не були, передбачений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду позивачем не було пропущено. Зі змісту рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року вбачається, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. З огляду на викладене, посилання відповідача на те, що позивач пропустив строк звернення до суду, є помилковим, оскільки невиконання обов'язку по видачі трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є триваючим порушенням. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що позовні вимоги фактично виконані під час виконання заочного рішення від 31.03.2016 року, на підтвердження чого винесено постанови про закриття виконавчого провадження, крім того, посилання відповідача на те, що позивач пропустив строк звернення до суду, є помилковим, оскільки невиконання обов'язку по видачі трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є триваючим порушенням відповідно рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, тому, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed