Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на ? частину спадкового майна. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] року помер його син - [PERSON], після смерті якого залишилося спадкове майно: ? частина двохкімнатної квартири [ADDRESS] в м.Виноградів. Спадкоємцями першої черги до майна померлого є його батьки, сторони по справі. Матір спадкодавця, відповідачка по справі, [PERSON], після розлучення з позивачем у 1999 році в сім'ї не проживала, місце проживання її невідоме. В шестимісячний строк в нотаріальну контору для прийняття спадщини не зверталася. Позивачу 31.07.2014 року в оформленні спадщини після смерті [PERSON] відмовлено, у зв'язку з пропущенням строку на прийняття спадщини та відсутністю правовстановлюючого документу на квартиру. Позивач вважає, що в шестимісячний строк вступив у володіння та користування квартирою, оскільки є співвласником цієї квартири, сплачував комунальні послуги за неї, користувався квартирою. Тому просить в судовому порядку встановити факт прийняття спадщини після смерті сина [PERSON] та визнати за ним право власності на ? частину двохкімнатної квартири [ADDRESS] в м.Виноградів в порядку спадкування за законом . Сторони в судове засідання не з'явилися. Представник позивача, яка діє на підставі Договору про надання послуг адвоката в цивільному процесі від 31.07.2014 року, [PERSON], в судове засідання не з'явилася, але подала до суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить такі задоволити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, повідомлена про час та місце розгляду справи в поряду п.9 ст.74 ЦПК України, через ЗМІ. Причини неявки суду не повідомила, заяв про відкладення судового розгляду від неї не надходило. Відтак, у відповідності до порядку, встановленого ст.ст. 169, 224, 225 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Обстеживши матеріали справи, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необов'язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і, враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини, на які посилається позивач в своїй позовній заяві. В судовому засіданні встановлено, що предметом позову є ? частина двохкімнатної квартири [ADDRESS] в м.Виноградів. Згідно довідки КП «Виноградівського районне БТІ» №660/14 від 29.10.2014 року двохкімнатна житлова квартира з надвірною будівлею в [ADDRESS], будівництвом завершена. Згідно архівних даних ? частина квартири зареєстрована за [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Виноградівським міським фондом комунального майна 10.02.1994 року, згідно розпорядження від 10.02.1994 року за №3. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 10.02.1994 року, міський фонд комунального майна посвідчує, що квартира в [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної сумісної власності [PERSON] та членам її сім'ї: [PERSON] - чоловік, [PERSON] - син та [PERSON] - онук. [INFO] року у м.Калоча Угорської Республіки помер [PERSON], що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданий 02.10.2003 року відділом реєстрації актів цивільного стану м.Калоча Угорської Республіки. Спадкоємцями першої черги до майна померлого є його батьки - сторони по справі: [PERSON] та [PERSON]. Матір спадкодавця, відповідачка по справі, [PERSON], після розлучення з позивачем у 1999 році в сім'ї не проживала, місце проживання її невідоме. Технічний паспорт на житлову квартиру [ADDRESS] в м.Виноградів, виготовлено станом на жовтень 2014 року на замовлення [PERSON] Позивач звернувся до Виноградівської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сина, однак листом № 232/01-16 від 31.07.2014 року позивачку було повідомлено, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого [PERSON], який помер [INFO] року, немає можливості, оскільки позивачем пропущено строк на прийняття спадщини та не представлено правовстановлюючого документу щодо належності майна спадкодавцеві, та повідомлено, що позивач повиннен представити правовстановлюючий документ, який повинен бути зареєстрованим в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а в разі відсутності вказаних документів позивачу було рекомендовано звернутись в суд. Після смерті сина в шестимісячний строк позивач вступив у володіння та користування квартирою, він є співвласником цієї квартири, користувався нею, сплачував комунальні послуги за неї. Отже, позивач фактично прийняв спадщину після смерті сина, однак змушений звернутися до суду по тій причині, що відсутній правовстановлюючий документ на квартиру. Відповідно до ч.1 ст.6 ЦК України 1963 р. та ст.16 ЦК України 2003 року визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК України 1963 р. при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усчиновителі) померлого. Відповідно до ст.548 ЦК України 1963 р. для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.549 ЦК України 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно до правової позиції, викладеної у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розпаду цивільних і кримінальних справ, від 27.09.2012, № 10-1387/0/4-12 "Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування", вбачається, що у відповідності до ст. 2 Закону України від "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" 1 липня 2004 року N 1952-ІУ, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до ст.3 вище вказаного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (Постанова від 13 червня 2012 р. N 6-54цс12). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно- правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року N 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення" (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року"). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів"). Відповідно до "Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно", рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Згідно ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвеції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою( ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України). Відповідно до п.37 постанови № 5 від 07.02.2014 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. За таких обставин, у зв'язку з пропущенням строку прийняття спадщини та відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок позивач [PERSON], змушений звернутись до суду з позовом про встановлення факту прийняття спадщини після смерті сина та визнання за ним права власності на спадкове майно - ? частина двохкімнатної квартири [ADDRESS] в м.Виноградів. Проаналізувавши встановлені обставини у їх сукупності та відповідні їм норми матеріального права, суд дійшов висновку, що право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами ввійшло до складу спадщини, що відкрилася на день смерті [PERSON] Оскільки умови для оформлення позивачем спадщини у нотаріальному порядку відсутні, тому невизнане право позивача, набуте ним шляхом переходу права в порядку спадкування, підлягає судовому захисту обраним ним способом, передбаченим законом. Отже, розглянувши цивільну справу за позовом [PERSON] у межах заявлених вимог та на підставі поданих доказів суд прийшов до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved