Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про визнання заповіту нікчемним. Позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] року в с. Кошлани Оратівського району Вінницької області помер її батько [PERSON]. 11 лютого 2006 року вона уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з "[PERSON]" на прізвище "[PERSON]" . Після смерті батька [PERSON], позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом першої черги. Звернувшись до в.о. державного нотаріуса Оратівської ДНК [PERSON] про порядок оформлення спадщини, їй стало відомо, що є заповіт, посвідчений виконкомом Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області 18 січня 2001 року, за реєстровим номером № 6, згідно якого спадкодавець, її батько [PERSON] , заповів все своє майно іншій особі. Вказаний заповіт посвідчений секретарем Кошланівської сільської ради Оратівського району, Вінницької області [PERSON] на користь [PERSON] . Таким чином заповіт від 18.01.2001 року батька позивача є нікчемним, оскільки їй відомо, що секретар Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області [PERSON], особа, що посвідчила заповіт є родичем [PERSON], особі на яку вчинено заповіт, а саме секретар Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області [PERSON] являється рідним братом матері відповідача [PERSON], а тому на час вчинення заповіту від 18 січня 2001 року, за реєстровим номером № 6 були наявні обмеження у праві вчинення нотаріальних дій зі сторони секретаря сільської ради як родича. Відповідно до ст. 9 Закону України "Про нотаріат" нотаріус та посадова особа органу місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, не вправі вчиняти нотаріальні дії на своє ім'я і від свого імені, на ім'я і від імені свого чоловіка чи своєї дружини, його (її) та своїх родичів (батьків, дітей, онуків, діда, баби, братів, сестер), а також на ім'я і від імені працівників даної нотаріальної контори, працівників, що перебувають у трудових відносинах з приватним нотаріусом, або працівників даного виконавчого комітету. Посадові особи органу місцевого самоврядування не вправі вчиняти нотаріальні дії також на ім'я і від імені даного виконавчого комітету. У зазначених випадках нотаріальні дії вчиняються в будь-якій іншій державній нотаріальній конторі, у приватного нотаріуса чи у виконавчому комітеті іншої сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. Посадові особи, перелічені у статті 40 цього Закону, не вправі посвідчувати заповіти та доручення на своє ім'я і від свого імені, на ім'я і від імені свого чоловіка або своєї дружини, його (її) та своїх родичів (батьків, дітей, онуків, діда, баби, братів, сестер). Нотаріальні і прирівняні до них дії, вчинені з порушенням встановлених цією статтею правил, є недійсними. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч. 1 ст. 1234 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та вчинятись у формі, встановленій законом. Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту: заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. У пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від ЗО травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз'яснено, що заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст. 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. За змістом п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Отже, зазначені порушення не відповідають вимогам частини 3 статті 1247 ЦК щодо форми заповіту та його посвідчення, а тому заповіт від 18 січня 2001 року, за реєстровим номером № 6 є нікчемним за частиною 1 статті 1257 ЦК України . За правилами частини 2 статті 215 ЦК України нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідного спору. У разі відсутності вимог про застосування наслідків такого правочину суд вказує у резолютивній частині судового рішення про нікчемність правочину (пункт 5 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від б листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Просить позов задоволити, визнати нікчемним заповіт, що вчинено секретарем Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області [PERSON] від 18 січня 2001 року, за реєстровим номером № 6 , за розпорядженням [PERSON] на належні йому майно на користь [PERSON]. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та надав додаткові пояснення, згідно яких чинне законодавство містить значно більше поняття родичів, сюди також належать племінники, двоюрідні брати та сестри, аж до шостого ступеня споріднення. Тому перелік осіб, які є родичами, зазначений у ст. 9 ЗУ «Про нотаріат» є значно ширший і потребує додаткового тлумачення. Крім цього, на час вчинення заповіту [PERSON] був неповнолітнім, а всі дії за нього вчиняла його мати [PERSON], яка була законним представником. Тому посвідчуючи заповіт секретар Кошланівської сільської ради [PERSON] фактично вчиняв нотаріальну дію на користь своєї сестри. Крім, цього заповіт від 18.01.2001 року є нікчемним, оскільки складений з порушенням п. 82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України чинної на той час, оскільки заповіт повинен бути укладений у письмовій формі та підписаний особисто заповідачем, у заповіті зазначаються: дата і місце народження заповідача; місце і час укладення заповіту. В даному заповіті дати і місця народження заповідача не зазначено, що може свідчити про те, що вказаний заповіт складено не від імені батька позивача а його однофамільця та є суттєвим порушенням законодавства. Просить позов задоволити в повному обсязі. Представник відповідача Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області [PERSON], будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнає в повному обсязі., проти їх задоволення заперечує. В наданих суду запереченнях, відповідач вказує, 18.01.2001 р. [PERSON], що батьком позивача [PERSON], складено заповіт на належне йому майно на користь [PERSON] Вказаний заповіт був посвідчений секретарем Кошланівської сільської ради [PERSON]. [PERSON] вважає, що даний заповіт є нікчемним, оскільки її відомо, що секретар [PERSON] є рідним братом матері [PERSON], в інтересах якого складено заповіт, а тому, як вважає, що на час вчинення заповіту 18.01.2001 року були обмеження у праві вчинення нотаріальних дій зі сторони секретаря сільської ради як родича. При цьому посилається на ст.9 Закону України «Про нотаріат», якою передбачені обмеження у вправі вчинення нотаріальних дій, а саме не вправі вчиняти на своє ім'я і від свого імені а також своїх родичів (батьків, дітей, онуків, діда, баби, братів, сестер). Нотаріальні і прирівняні до них дії, вчинені з порушенням встановлених цією статтею правил, є недійсними. Не можна погодитись з обґрунтуванням заявленого позову, так як перелік родичів, передбачених статтею 9 Закону України «Про нотаріат» є вичерпний. Тому в родинну спорідненість не віднесено племінників. Тобто діти братів, сестер. Враховуючи вказані обставини складений 11.02.2001р. [PERSON] заповіт та посвідчений секретарем Кошланівської сільської ради, в особі [PERSON], відповідав вимогам ст. 1247 ЦК України. Волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним. А саме підставами для визнання недійсним заповіту є: складання заповіту особою, яка не мала на це права, тобто недієздатною особою; складання заповіту з порушенням вимог щодо його оформлення та посвідчення. При складанні заповіту волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Тому, наведені обставини, на які посилається позивачка не є підставою для визнання заповіту недійсним (нікчемним). Так, відповідно до ст. 1234 ЦК України право на складання заповіту має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, тобто повнолітня особа, яка досягла вісімнадцяти років, а у деяких випадках - шістнадцяти років. Право на заповіт здійснюється особисто. Заповіт може бути визнаний недійсним у разі недодержання в момент його складання вимог щодо оформлення та посвідчення. Вимоги до форми заповіту визначені ст. 1247 ЦК України, відповідно до якої заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у визнанні нікчемним заповіту укладеному 18.01.2001 року [PERSON]. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, мотивуючи тим, що перелік родичів, передбачених статтею 9 Закону України «Про нотаріат» є вичерпний і не потребує додаткового тлумачення. При посвідченні заповіту від 18.01.2001 року секретар Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області [PERSON] діяв в межах законодавства. Що стосується доводів, щодо того що [PERSON] був на той час неповнолітнім, то така нотаріальна дія, як посвідчення заповіту вчиняється у відсутності особи спадкоємця та інших осіб, тому твердження про те, що фактично заповіт був посвідчений на користь сестри секретаря Кошланівської сільської ради [PERSON] є безпідставним. Крім цього, заявив клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, оскільки з моменту відколи позивач [PERSON] дізналася про порушення свого права пройшло більше трьох років. Просить в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З повторного свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12.04.2012 року вбачається, що [PERSON] помер [INFO] року в с. Кошлани Оратівського району Вінницької області. З свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30.11.1990 року вбачається, що [PERSON], [INFO], є дочкою [PERSON]. З свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 11.02.2006 року вбачається, що [PERSON] 11.02.2006 року уклала шлюб із [PERSON], після чого їй присвоєно прізвище «[PERSON]». Як вбачається із витребуваної у нотаріуса матеріалів спадкової справи №54/2012 до майна померлого [INFO] року [PERSON] на а.с. 6 міститься заповіт від 18.01.2001 року [PERSON] згідно якого у разі смерті він все своє майно заповідає [PERSON]. Заповіт посвідчено 18.01.2001 року [PERSON] секретарем виконавчого комітету Кошланівської сільської Ради народних депутатів Оратівського району Вінницької області. Зміст заповіту підписаний [PERSON] у його присутності. Особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірена Заповіт зареєстровано в реєстрі за №6. Вказаний заповіт від 18.01.2001 року посвідчений секретарем Кошланівської сільської Ради народних депутатів Оратівського району Вінницької області [PERSON] на користь [PERSON] позивач [PERSON] просить визнати нікчемним, обґрунтовуючи тим, що секретар Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області [PERSON], особа, що посвідчила заповіт є родичем [PERSON], особі на яку вчинено заповіт, а саме секретар Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області [PERSON] являється рідним братом матері відповідача [PERSON], а тому на час вчинення заповіту від 18 січня 2001 року, за реєстровим номером № 6 були наявні обмеження передбачені ст. 9 ЗУ "Про нотаріат" у праві вчинення нотаріальних дій зі сторони секретаря сільської ради як родича. Дане твердження не заслуговує на увагу з огляду на наступне. Згідно ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з положеннями ст. 1233, ч. 2 ст. 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Згідно ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Згідно з положеннями ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути підписаний особисто заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 ЦК України. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Згідно ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Однією з головних особливостей нікчемного правочину є відсутність необхідності визнання такого правочину недійсним в судовому порядку. Таким чином, надається можливість відмовитися від виконання зобов'язань без рішення суду, що схоже на інститут неукладеної угоди. Згідно зі ст. 236 ЦК України, моментом недійсності нікчемного правочину є момент його вчинення. Але якщо недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до ст. 216 ЦК України нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, які пов'язані з його недійсністю. Судом встановлено, що і не заперечується сторонами, що секретар Кошланівської сільської Ради народних депутатів Оратівського району Вінницької області [PERSON] є рідним братом [PERSON], матері [PERSON], тобто є дядьком [PERSON], а [PERSON] є його племінником. Заповіт від 18.01.2001 року за реєстровим номером № 6 посвідчений секретарем Кошланівської сільської Ради народних депутатів Оратівського району, Вінницької області [PERSON] на користь [PERSON]. Згідно п.п.. 1 ч. 2 ст. 37 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також такі нотаріальні дії посвідчують заповіти. Згідно ст. 9 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) нотаріус та посадова особа виконавчого комітету сільської, селищної, міської Рад народних депутатів, які вчиняють нотаріальні дії, не вправі вчиняти нотаріальні дії на своє ім'я і від свого імені, на ім'я і від імені свого чоловіка чи своєї дружини, його (її) та своїх родичів (батьків, дітей, онуків, діда, баби, братів, сестер), а також на ім'я і від імені працівників даної нотаріальної контори, працівників, що перебувають у трудових відносинах з приватним нотаріусом, або працівників даного виконавчого комітету. Посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів не вправі вчиняти нотаріальні дії також на ім'я і від імені даного виконавчого комітету. У зазначених випадках нотаріальні дії вчиняються в будь-якій іншій державній нотаріальній конторі, у приватного нотаріуса чи у виконавчому комітеті іншої сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. Посадові особи, перелічені у статті 40 цього Закону, не вправі посвідчувати заповіти та доручення на своє ім'я і від свого імені, на ім'я і від імені свого чоловіка або своєї дружини, його (її) та своїх родичів (батьків, дітей, онуків, діда, баби, братів, сестер). Нотаріальні і прирівняні до них дії, вчинені з порушенням встановлених цією статтею правил, є недійсними. Згідно п. 15 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої Наказом Міністерства юстиції України N 18/5 від 14.06.94 (чинної на час виникнення спірних правовідносин) нотаріус не вправі вчиняти нотаріальні дії на своє ім'я і від свого імені, на ім'я і від імені свого чоловіка чи своєї дружини, їх та своїх родичів (батьків, дітей, онуків, діда, баби, братів, сестер), а також на ім'я і від імені працівників даної державної нотаріальної контори та працівників, що перебувають у трудових відносинах з приватним нотаріусом. Таким чином, законодавство, яке існувало на той час не містило прямої заборони, що вчинення посадовою особою виконавчого комітету сільської, селищної, міської Рад народних депутатів нотаріальні дії, зокрема посвідчення заповіту на користь племінника, оскільки в переліку родичів племінник відсутній, тому вимога позивача [PERSON] про визнання заповіту від 18.01.2001 року за реєстровим номером № 6 посвідченого секретарем Кошланівської сільської Ради народних депутатів Оратівського району, Вінницької області [PERSON] нікчемним не підлягає задоволенню. Що стосується доводів представника позивача [PERSON] про відсутність в заповіті від 18.01.2001 року за реєстровим номером № 6 посвідченого секретарем Кошланівської сільської Ради народних депутатів Оратівського району Вінницької області [PERSON] дати і місця народження заповідача [PERSON], в порушення п. 82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої Наказом Міністерства юстиції України N 18/5 від 14.06.94 (чинної на час виникнення спірних правовідносин), що може свідчить про порушення вимог закону щодо форми заповіту, а також, про те, що оспорюваний заповіт від 18.01.2002 року складено не від імені батька позивача [PERSON] [PERSON], а іншої особи, суд зазначає слідуюче. Згідно п. 82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої Наказом Міністерства юстиції України N 18/5 від 14.06.94 (чинної на час виникнення спірних правовідносин) нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 Цивільного кодексу і особисто подані ними нотаріусу. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб не допускається. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі та підписаний особисто заповідачем. У заповіті зазначаються: дата і місце народження заповідача; місце і час укладення заповіту. Нотаріальна процедура посвідчення заповітів складається з низки взаємозалежних етапів, дотримання яких є обов'язковим. Зокрема, 1. Звернення особи, яка бажає посвідчити заповіт до нотаріуса. На даному етапі відповідно до ст.43 ЗУ «Про нотаріат», встановлюється особа учасника цивільних відносин, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. Оскільки право на заповіт відповідно до ч. 1 ст.1234 ЦК України має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, то нотаріус, відповідно до ст.44 ЗУ «Про нотаріат», окрім встановлення особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії, встановлюється її дієздатність. Встановлення особи здійснюється за паспортом або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. 2. Складання проекту заповіту. На цьому етапі посвідчення заповітів можливі різні варіанти, так, зокрема заповідач має право подати свій проект заповіту до нотаріальної контори, який написаний ним власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У разі якщо поданий проект викладений неправильно або взагалі відсутній, нотаріус, або посадова особа що уповноважена вчиняти нотаріальні дії може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (ч. 2ст.1248 ЦК України). У випадку, якщо проект заповіту складається нотаріусом ( відповідною посадовою особою) на прохання та зі слів заповідача, п. 1 ч. 2 ст.1248 ЦК України містить вимогу про те, що за таких обставин заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем та підписаний, ним власноручно (як і при складенні проекту заповіту самим заповідачем). Окрім цього, пп. 1.7 п. 1 глави 3 розділу ІІ Порядку містить вимогу про зазначення перед підписом заповідача інформації, що заповіт прочитаний заповідачем вголос і підписаний ним власноручно. 3. Нотаріальне посвідчення заповіту. Частина 3 ст.34 ЗУ «Про нотаріат» вимагає при нотаріальному посвідченні викладення заповітів на спеціальних бланках нотаріальних документів, при будь-якому способі письмової фіксації заповіту, включаючи його написання заповідачем власноручно. 4. Реєстрація заповіту. Стаття 52 Закону України «Про нотаріат» визначає обов'язковість проведення реєстрації вчинених нотаріусами чи посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад в реєстрі нотаріальних дій. Аналогічне визначено і Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затв. наказом, Міністерства юстиції України від 25.08.1994 р. N 22/5, і зареєстр. у Мінюсті 26.10.1994 року N256/466, в редакції станом на 2005р. Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії (ст. 52 діючого Закону України «Про нотаріат»). Завершальним етапом нотаріального посвідчення заповітів є обов'язкове внесення відомостей про заповіти до Спадкового реєстру. Нотаріус вносить відомості до Спадкового реєстру в день вчинення відповідної нотаріальної дії (п. 2.5 ч. 2 Положення про Спадковий реєстр). Для підтвердження факту внесення інформації до Спадкового реєстру нотаріус виготовляє витяг про внесення реєстраційного запису до Спадкового реєстру у двох примірниках, один з яких залишається у справі нотаріуса, що посвідчив заповіт, а другий надається заповідачеві. Відповідно до Розділу 2 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у заповіті зазначаються місце і час складання заповіту, що узгоджується з внесеними змінами до Правил ведення нотаріального діловодства, а саме до форми 45 та всіх форм щодо посвідчення заповіту, в якій зазначено про необхідність зазначати у текстах заповітів місця, часу (дати, години, хвилини) складання заповіту. Відповідно до Розділу 2 2. Реєстр заповітів (Наказ/Положення Мінюст, від 17.10.200, №51/1 «Про спадковий реєстр»), який діяв станом на 2005 року. 2.1. Заповіти, складені та посвідчені, змінені або скасовані в установленому законодавством порядку, підлягають обов'язковій реєстрації в Єдиному реєстрі. 2.2.1. Реєстрація заповітів здійснюється шляхом унесення реєстраційного запису до Єдиного реєстру. 2.2.2. Реєстратор здійснює реєстрацію протягом 5 робочих днів з часу посвідчення ним заповіту або не пізніше наступного робочого дня з часу отримання від інших нотаріусів або заповідачів (у випадку, передбаченому пунктом 2.2.4 цього Положення) заяви про реєстрацію заповіту в Єдиному реєстрі. Спадковий реєстр було запроваджено наказом Мінюсту України від 07.04.2005р. №33/5 (реєстрація в Мінюсті від 07.04.2005 р. за № 373/10653), було затверджено Положення про Спадковий реєстр. Відповідно до п. 16 наказу посадовим особам органів місцевого самоврядування належало протягом двох місяців з дати набрання чинності цим наказом надати на адресу ДП «Інформаційний центр» Мінюсту України відомості про заповіти, посвідчені ними до набрання чинності цим наказом. Із затвердженням указаного Положення у посадових осіб органів місцевого самоврядування виник обов'язок забезпечити внесення відомостей про посвідчені ними заповіти до Спадкового реєстру (п.п. 1.5., 1.6., 2.1., 2.4. Положення), що відображено і в п. 40-1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами…, яким було доповнено Інструкцію. Пунктами 6.1., 6.2. Положення передбачено, що заповіти, посвідчені посадовими особами органів місцевого самоврядування; спадкові договори, що посвідчені нотаріусами до створення та введення в дію програмного забезпечення Спадкового реєстру, підлягають обов'язковій реєстрації в Спадковому реєстрі; посадові особи органів місцевого самоврядування здійснюють внесення до Спадкового реєстру відомостей про заповіти, зазначені в пункті 6.1. цього Положення, шляхом подачі Адміністратору заяв встановленого зразка (додаток 9), тобто - заяв про реєстрацію архівних заповітів. Як вбачається із заповіту від 18.01.2001 року за реєстровим номером № 6 посвідченого секретарем Кошланівської сільської Ради народних депутатів Оратівського району Вінницької області [PERSON] у ньому міститься запис про те, що заповіт посвідчено 18.01.2001 року [PERSON] секретарем виконавчого комітету Кошланівської сільської Ради народних депутатів Оратівського району Вінницької області. Зміст заповіту підписаний [PERSON] у його присутності. Особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірена Заповіт зареєстровано в реєстрі за №6. Таким чином, при посвідченні заповіту було встановлено дієздатність та особу заповідача, а також дотримано вимогу щодо письмової форми укладення заповіту та підписання його особою заповідача [PERSON]. Крім цього, як з'ясувалось в ході розгляду справи, а саме з витребуваної у нотаріуса матеріалів спадкової справи №54/2012 до майна померлого [INFO] року [PERSON] на а.с. 8 встановлено, що за №41124900 у Спадковому реєстрі за №6 реєстру нотаріальних дій 18.01.2001 року посвідчено виконавчим комітетом Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області від імені [PERSON], дата та місце народження невідомо, який 17.11.2006 року зареєстровано ДП «Інформаційний центр» у Спадковому реєстрі. Також позивач [PERSON] обґрунтовуючи свій позов зазначає, що заповіт складено від імені її батька [PERSON], тому вимога про недійсність заповіту від 18.01.2011 року з цих підстав є необґрунтованою. Що стосується клопотання представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про застосування строків позовної давності та відмову у задоволенні позову з цих підстав, оскільки позивачем [PERSON] пропущено трирічний строк позовної давності суд зазначає слідуюче. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається витребуваної у нотаріуса матеріалів спадкової справи №54/2012 до майна померлого [INFO] року [PERSON] на а.с.1 міститься заява [PERSON] [PERSON] державній нотаріальній конторі від 11.04.2012 року про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] року, після чого нотаріусом було заведено спадкову справу №54/2012. У зв'язку з заведенням спадкової справи нотаріусом Оратівської державної нотаріальної контори Волинець І.І. 12.04.2012 року о 17:19 год. було сформовано інформаційну довідку зі Спадкового реєстру де було виявлено наявність заповіту від 18.01.2001 року за реєстровим №6 посвідченого виконавчим комітетом Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області від імені [PERSON]. Копія вказаного заповіту наявна в матеріалах спадкової справи №54/2012. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що з 2012 року позивачу [PERSON] було відомо про порушення свого права, однак до суду [PERSON] звернулась з позовом у 2017 року, тобто після спливу позовної давності, про поважність пропуску строку позовної давності суду не повідомила і клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності не заявляла, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Однак, з роз'яснень п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року вбачається, що суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси осіб, які звернулись до суду за їх захистом. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем суду не доведено тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а судом, за результатами розгляду справи, не встановлено підстав, передбачених законодавством для задоволення позовних вимог. Таким чином, оскільки правомірність заявлених позовних вимог позивачем [PERSON] не доведено, посилання представника третьої особи [PERSON] на пропуск строку позовної давності, в даному випадку, судом до уваги не приймається. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, саме судового збору в розмірі 640 грн. 00 коп., суд виходить з того, що позивачу у позові відмовлено, тому судові витрати слід залишити без відшкодування. На підставі ст.ст. 16, 203,215, 216, 236, 256, 257, 261, 267, 1216, 1217, 235, 1247, 1257 ЦК України,

Outcome: dismissed