Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] селищної ради Бериславського району Херсонської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. В обґрунтування позову посилаються на те, що 08.01.2015 року в смт. Козацьке Бериславського району, Херсонської області помер її батько [PERSON]. [PERSON] належав житловий будинок за адресою: смт. Козацьке вул. Чкалова, 24. Після його смерті позивачка звернулася до нотаріальної контори для прийняття спадщини, але у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на зазначену спадщину нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано звернутися до суду для встановлення права власності. Просить суд визнати за нею право власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON], а саме: житловий будинок за адресою: смт. Козацьке вул. Чкалова, 24. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності в судовому засіданні на задоволенні позову наполягала з підстав зазначених у позовній заяві, просила суд визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON], а саме: житловий будинок за адресою: смт. Козацьке вул. Чкалова, 24. Представник відповідача [PERSON] селищної ради в судове засідання не зявився, про розгляд справи в суді були повідомлені завчасно належним чином, подали до суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника, проти задоволення позову не заперечують. Відповідно до ст..169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки учасника розгляду цивільної справи, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів. Суд вважає можливим справу розглянути у відсутність відповідача, відповідно до ст.ст. 224-225 ЦПК України, оскільки не визнає причину неявки поважною. Згідно частини 4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню із наступних підстав. Відповідно до ч. 4 статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України. Відповідно до ст. 60 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду. Відносно надання суду будь-яких інших доказів сторони наголошували на тому, що надали до справи всі наявні в них докази. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Вирішуючи зазначений спір суд повинен застосовувати норми цивільного законодавства, які регулюють зазначені правовідносини та Конституцію України. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судові органи, здійснюючи правосуддя, на засадах верховенства права забезпечують захист гарантованих Конституцією України та законами прав і свобод людини і громадянина, інтересів суспільства і держави. Так, судом встановлено, 08.01.2015 року в смт.Козацьке Бериславського району Херсонської області помер [PERSON] (а.с. 10)., про що виконавчим комітетом [PERSON] селищної ради Бериславського району Херсонської області складено відповідний актовий запис №03 та 14 січня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бериславського районного управління юстиції у Херсонській області, видано свідоцтво про смерть серії 1-КГ № 190452 (а.с. 10). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України). Відповідно до ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Відповідно до 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO] є донькою, померлого [PERSON], про що свідчить свідоцтво про народження (а.с.13) та є спадкоємицею першої черги. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України). Крім того, главою 87 ЦК України визначено процедуру здійснення права на спадкування. Відповідно до частини 1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з частиною 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З наданих суду матеріалів справи, вбачається, що за заявою позивача, нотаріусом була заведена спадкова справа №31/2015 щодо майна померлого 08.01.2015 року [PERSON], [INFO], який на момент смерті мешкав в смт. Козацьке Бериславського району Херсонської області вул. Чкалова, 24. Син спадкодавця, [PERSON], [INFO] відмовився від прийняття спадщини, подавши про це відповідну заяву до нотаріальної контори (а.с.11,12). Відповідно до п.4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання право встановлювальних документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Позивачу [PERSON] нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки правовстановлюючий документ на житловий будинок відсутній та рекомендовано звернутися до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів. Технічний паспорт складений 23.03.2015 року КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації» з відміткою про те, що документи на домоволодіння не оформлені (а.с.15). Рішенням виконкому Бериславської районної ради Херсонської області Херсонської області №284/15 від 26 липня 1978 року надано дозвіл на будівництво індивідуального жилого будинку та видачу Свідоцтва про забудову садиби [PERSON] та дозволено [PERSON] будівництво індивідуального жилого будинку та видачу Свідоцтва про забудову садиби в смт.Козацьке по вул.. 8 Березня,47 на виділеній наказом адміністрації радгоспу від 31.01.1978 року №27 земельній ділянці. Зобов»язано забудовника отримати «Будівельний паспорт» і провести будівництво будинку і господарських будівель згідно паспорту. (а.с.22). Рішенням виконкому Бериславської районної ради Херсонської області надано дозвіл б/н на право виконання будівельних робіт [PERSON] на будівництво одноповерхового індивідуального житлового будинку згідно з планом забудови на земельній ділянці по вул.. 8 Березня,47, селища [PERSON] на підставі рішення виконкому Бериславської районної ради від 26.07.1978 року №284/15. Початок будівельних робіт липень 1978 року, закінчення будівельних робіт липень 1981 року (а.с.20). З дослідженої в судовому засіданні пояснювальної записки до проекту забудови земельної ділянки [PERSON], вбачається що на земельній ділянці передбачається будівництво житлового будинку, літньої кухні, бані, погреба та сараю, загальною площею 45 кв.м. Житловий будинок орієнтований на вул..Чапаєва (а.с.19). З наданої та дослідженої в судовому засіданні виписки з Домової книги, вбачається, що [PERSON] є власником домоволодіння на підставі рішення виконкому від 25.11.1997 року №72 (а.с.24). Позивачка у розумінні ст.ст.10,60 ЦПК України не надала належних та допустимих доказів отримання спадкодавцем в установленому законом порядку земельної ділянки ( з цільовим її призначенням), отримання спадкодавцем затвердженого проекту на спорудження будинку; данних про те, коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; даних про те, чи було дотримано спадкодавцем при будівництві проекту на спорудження будинку та вимог державних протипожежних, санітарних норм; чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст.2 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно зі ст.3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається у порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв»язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення ( постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 року №6-54цс12). Відповідно до частини першої статі 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом»якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статі 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об»єктів державного замовлення» (втратила чинність) вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об»єктів будівництва. Тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції Укураїни та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року при набутті права власності на такі об»єкти ( лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01.вересня 2011 року №40-12-2409 «щодо прийняття в експлуатацію об»єктів, закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року»). Обов'язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об'єкти нерухомості введена з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Позивачка не надала суду доказів того, що у по господарській книзі селищної ради існують дані про те, що за адресою: смт. Козацьке вул. Чкалова, 24.Бериславського району Херсонської області існує запис про належність спадкодавцю на праві власності житлового будинку з господарськими спорудами та або, що виконкомом [PERSON] селищної ради відмовлено в оформленні права власності. Слід також зазначити, що рішення №284/15 від 26.07.2015 року про надання дозволу на будівництво, дозвіл на право виконання будівельних робіт [PERSON] видавався за адресою: смт.Козацьке вул..8 Березня, 47(а.с.21,22), а пояснювальна записка до проекту забудови земельної ділянки [PERSON] зазначає, що орієнтування житлового будинку право на будівництво якого надано [PERSON] на вул..Чапаєва (а.с.19). Натомість позивачка просить визнати за нею право власності у порядку спадкування після смерті [PERSON], на житловий будинок за адресою: смт.Козацьке вул..Чкалова,24. Розбіжність у юридичній адресі, щодо знаходження спірного майна судом не усунута за відсутністю доказів. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що виходячи з принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, суд позбавлений можливості самостійного витребовування та збирання доказів по справі та надання оцінки обсягу доказів, який би був достатній для задоволення вимог позивача. Як зазначено в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов»язки як забудовника входять до складу спадщини. За таких обставин визнання права власності на [PERSON] на житловий будинок в порядку спадкування є неможливим. Враховуючи, що законом не передбачено визнання права власності на житлові будинки, які не здані в експлуатацію, суд вважає що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом. На основі ст. 1216,1225,1261,182 ЦК України,

Outcome: dismissed