Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

07 листопада 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки і піклування Нововолинської міської ради про встановлення місця проживання дитини та надання дозволу на виготовлення всіх пов'язаних із перетином державного кордону України документів для виїзду за кордон неповнолітньої дитини та на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини. Свої вимоги обгрунтовує тим, що з відповідачем з 06 червня 1999 року по 19 листопада 2010 року перебувала в шлюбі, який розірваний рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 19 листопада 2010 року, що набрало законної сили. В шлюбі народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивач вказує, що для того щоб заробляти кошти та мати можливість утримувати двох дітей змушена була виїхати за кордон, діти проживали з її матір'ю [PERSON] Однак коли матір позивача почала нездужати і не змогла більше доглядати за дітьми [PERSON] та [PERSON], то з недавнього часу діти проживали зі своїм батьком, відповідачем по справі [PERSON] Позивач зазначає, що з 14 листопада 2015 року перебуває у шлюбі з [PERSON] в Республіці Польща. Вказує, що донька, [PERSON] приїжджала до неї в Польщу і пробувала там навчатись, але їй не сподобалось і вона повернулась в Україну. Син [PERSON] бажає проживати з матір'ю та має можливість навчатись в Польщі і бути поряд з нею. Проте неповнолітньому [PERSON] необхідно для перетину кордону отримати дозвіл біологічного батька - відповідача [PERSON] на тимчасовий виїзд за кордон, однак останній необгрунтовано та безпідставно категорично відмовляється надати дозвіл на виїзд їхнього сина до Республіки Польщі. Позивач покликається на те, що проживає в Республіці Польща на законних підставах, має дозвіл на проживання, державну реєстрацію місця проживання, отримує високій дохід, тому має можливість піклуватись про дітей, забезпечити їх всім необхідним для їх розвитку, навчання і відпочинку. В Україні у неї немає можливості отримувати доходи необхідні для утримання дітей і себе. Зазначає, що батько дітей - відповідач [PERSON] довший час не брав участі у вихованні та забезпеченні дітей, а сплачуванні ним аліменти були мізерними і їх не вистачало навіть на елементарні речі для дітей. Позивач вважає, що має переваги у порівнянні із відповідачем, оскільки вона безпосередньо виховувала, годувала, лікувала і одягала їхнього сина з моменту народження до даного часу. Батько таких обов'язків ніколи самостійно не виконував до того часу коли через його відмову надавати дозвіл на виїзд дитини за кордон, син змушений проживати з батьком. Позивач вказує, що і надалі продовжує повністю забезпечувати дітей одягом та іншими необхідними речами. Вважає, що дитину не можна залишати проживати з батьком, який веде аморальний спосіб життя. Позивач вважає, що над дітьми не можна проводити такі експертименти лише за примхою батька, який сам не може подбати про дітей, та не дозволяє цього робити матері дітей. Позивач вважає, що відмова відповідача надати дозвіл на виїзд їхнього неповнолітнього сина за кордон для навчання, відпочинку, ознайомлення з культурою інших народів та розширенню свідогляду дитини суперечить інтересам самої дитини. Позивач зазначає, що вона, як матір розуміє, що у відповідача, як у батька ускладниться можливість бачитись з дитиною, проте він без зайвих проблем може бачитись та спілкуватись з дитиною як у Республіці Польща, так і в Україні коли син буде приїжджати до України на літні та зимові канікули. Позивач вказує, що слідуючи позиції відповідача [PERSON], їй як матері необхідно буде приїжджати для побачень з дитиною до України, тобто долати ту саму відстань, як і йому. Позивач покликається на те, що різниця полягає лише у тому з ким із батьків їхньому неповнолітньому сину [PERSON] буде краще проживати, та чого хоче він сам. Крім того позивач посилається на те, що мати дитини вправі вибирати нове місце проживання без згоди батька дитини, тим більше коли особи розлучені. А належне виконання нею материнських обов'язків свідчить про те, що будь-яких об'єктивних чи суб'єктивних підстав для позбавлення дитини права на спільне проживання з матір'ю не існує. Позивач [PERSON] просить суд встановити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] з нею, надати дозвіл на оформлення всіх пов'язаних із перетинанням державного кордону України документів для виїзду за кордон неповнолітнього [PERSON], без згоди його батька - відповідача [PERSON] та надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітнього [PERSON], без згоди та супроводу його батька - відповідача [PERSON] до Республіки Польща строком на п'ять років до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку у супроводі матері [PERSON], тобто до [INFO], а також просить стягнути понесені нею судові витрати. 06 червня 2017 року позивач [PERSON] подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, просить суд встановити місце проживання сина [PERSON] з нею, надати дозвіл на оформлення всіх пов'язаних із перетинанням державного кордону України документів для виїзду за кордон неповнолітнього сина [PERSON], без згоди його батька [PERSON] та дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України сина [PERSON], без згоди та супроводу його батька [PERSON] до Республіки Польща строком на один рік у супроводі матері - позивача [PERSON] з 01 липня 2017 року до 01 липня 2018 року, та стягнути з відповідача понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позові, просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та заперечили у його задоволенні, мотивуючи тим що позивач насправді має намір вивезти дитину за кордон на постійне місце проживання, чим будуть грубо порушені права відповідача на спілкування з дитиною та участь батька у житті сина. Крім того подали до суду письмове заперечення на позовну заяву (а.с.98-102). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечив, що позивач неодноразово зверталася до нього з проханням про дачу дозволу на тимчасову поїздку сина за кордон, але позитивної відповіді не отримала. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказав на те, що він не проти того, щоб його неповнолітній син [PERSON] тимчасово поїхав до Республіки Польща на літні канікули, проте він категорично проти того, щоб дитина там залишалась на навчання та постійне місце проживання. Крім того відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечив проти проживання сина з матір'ю в Україні. Представник органу опіки та піклування Думич І.О. в судовому засіданні не заперечила щодо задоволення позову. Вважає, за доцільне встановити місце проживання неповнолітнього [PERSON], [INFO] з матір'ю - позивачем [PERSON], оскільки сам [PERSON] бажає проживати з матір'ю. Крім того, вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини не суперечить правам та інтересам дитини. Так як позивач у позові вказує конкретну країну, термін перебування та адресу проживання неповнолітнього в Республіці Польща, вважає, що права відповідача на спілкування з дитиною не будуть порушені, а надання такого дозволу судом на період літніх канікул буде здійснено виключно в інтересах дитини, яка у літній період зможе повноцінно відпочити та оздоровитись. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що позивач [PERSON] її дочка, яка після розірвання шлюбу із відповідачем по справі [PERSON] залишилась без засобів до існування, тому змушена була їхати на роботу до Польщі. Показала, що коли дочка поїхала за кордон на роботу, вона тривалий час - три роки здійснювала догляд за дітьми сторін та вони проживали з нею. Діти добре вчились, коли пішли жити до батька - відповідача [PERSON], запустив навчання дітей. Вважає, що батько, як мужчина не може забезпечити належного догляду дітям. Крім того показала, що [PERSON] не хоче йти до батька, не хоче там жити, оскільки там є інша жінка. Показала, що коли мама їде до Польщі [PERSON] плаче, говорить, що хоче жити з мамою в Польщі. Показала, що [PERSON] зараз проживає з нею, а коли приїжджає мама вони живуть разом з мамою, за адресою: [ADDRESS], зараз дитина з мамою в своїй квартирі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вони з позивачем [PERSON] куми. [PERSON] розлучена 6 років, в неї другий шлюб, але діти проживають в Україні, так як батько дітей - відповідач по справі [PERSON] не хоче і не надає дозволу на виїзд дітей за кордон. Показала, що [PERSON] від цього дуже страждає, хоче проживати з мамою. Також показала, що відповідач [PERSON] при них їхав за кермом в стані алкогольного сп'яніння. Крім того показала, що коли приїжджає мама [PERSON] - [PERSON] то дитина проживає з мамою, часом живе з бабусями, з татом. Дитина живе в різних місцях. Зараз [PERSON] живе з мамою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що відповідач [PERSON] її син. [PERSON] проживає з батьком [PERSON] постійно коли немає мами, відповідач займається вихованням своєї дитини. Показала, що зараз [PERSON] на даний час живе зі своєю бабусею [PERSON], хоче проживати з мамою, дитина втікає від батька [PERSON], боїться його, [PERSON] став неконтрольований з того часу як живе з мамою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що дружив з меншим братом відповідача, син відповідача [PERSON] та його син одноклассники, навчаються в 6-Б класі школи №1. Показав, що знає, що [PERSON] раніше проживав з батьком - відповідачем [PERSON], де зараз на даний час і з ким живе дитина йому невідомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він з відповідачем [PERSON] займався бізнесом, батько [PERSON] нормально виховував сина [PERSON]. Показав, що зараз місяць-два [PERSON] проживає з мамою [PERSON], раніше проживав з батьком, мама була за кордоном. Показав, що мама [PERSON] приїжджала в рік на один - два тижні. [PERSON] жив з батьком за адресою: [ADDRESS]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що дружина відповідача [PERSON] - [PERSON] подала до суду позов щоб вивезти дитину за кордон. Показала, що до суду [PERSON] проживав з батьком [PERSON], зараз [PERSON] живе з бабусею, з мамою. Також показала, що були ситуації, коли відповідач казав, що бачив [PERSON], але він його не хоче бачити. В судовому засіданні з'ясовано думку неповнолітнього [PERSON], який зазначив, що йому 11 років, навчається у 6-Б класі в школі №1, зараз проживає з мамою [PERSON] Вказав на те, що хотів би проживати з мамою і хоче проживати в Польщі. Хотів би поїхати до Республіки Польща подивитись, хоче бути з мамою. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з'ясувавши думку неповнолітнього [PERSON] та врахувавши думку представника органу опіки та піклування, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 06 червня 1999 року та від цього шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.13,14,15). Як вбачається із рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 19 листопада 2010 року, яке набрало законної сили 30 листопада 2010 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.15). Судом встановлено, що рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 29 листопада 2010 року з відповідача [PERSON] в користь позивача [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що свідчить про те і встановлено рішенням суду від 29.11.2010 року, що [PERSON] не виконував свої обов'язки по утриманню неповнолітніх дітей, тому позивач [PERSON] і змушена була свого часу звернутись до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання дітей (а.с.16-17). В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] зареєструвала шлюб 14 листопада 2015 року з громадянином Польщі [PERSON] (а.с.28,29-30). Судом встановлено, що позивач [PERSON] має дозвіл на проживання в Республіці Польща, термін чинності 27 червня 2017 року за адресою: [ADDRESS], та має доступ до ринку праці (а.с.18,19). Судом встановлено, що чоловік позивача [PERSON] - [PERSON] зареєстрований на постійне проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с.20,21), а позивач [PERSON] зареєстрована на тимчасове проживання до 27.06.2017 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.26,27). Із довідок про доходи вбачається, що [PERSON] та її чоловік [PERSON] працевлаштовані в Республіці Польща та отримують заробітну плату після відрахування податку і страхових внесків у розмірі відповідно [PERSON] - 4943,67 злотих та [PERSON] - 7034,39 злотих (а.с.22,23,24,25). Із листа директора НВК "Нововолинської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №1-Колегіум" №5 від 13.02.2015 року вбачається, що учень 4-Б класу [PERSON], 2005 року народження, протягом перших трьох років проживав у бабусі зі сторони мами, дитина була усім забезпечена, доглянута, підготовлена до школи, бабуся цікавилась навчанням та вихованням онука, приходила до школи. Оскільки бабуся за станом здоров'я не могла доглядати за дитиною, а батько дитини не надавав дозволу на вивіз дитини за кордон, то на час відсутності матері дитини, доглядати за сином погодився батько. З 1 вересня 2014 року та на даний час (тобто на день видачі даного листа) [PERSON] проживав з батьком [PERSON], який цікавиться навчанням та вихованням сина, часто приходить до школи або телефонує вчителю. Мама, [PERSON], проживає і працює в Польщі, так як утримує і матеріально забезпечує дітей та хвору матір. Коли періодично приїздить додому, син [PERSON] проживає з нею. Мама приходить до школи, цікавиться успіхами та невдачами дитини, співпрацює з вчителями та батьківським комітетом класу (а.с.31). Із письмової заяви чоловіка позивача [PERSON] - [PERSON] від 15.08.2016 року вбачається, що він має можливість і бажання забезпечити дитині відповідне виховання в сім'ї, спокійний дім, хорошу освіту та засоби до існування. Усвідомлює, що в [PERSON] є батько з яким він повинен підтримувати зв'язок і не має наміру у цьому перешкоджати, а може лише допомогти в утриманні та вихованні (а.с.47,48). Із протоколу індивідуальної бесіди з учнем 6-Б класу [PERSON] №67 від 26.09.2016 року проведеної практичним психологом НВК "Нововолинської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №1-Колегіум" вбачається, що для дитини обоє батьків є незаперечними авторитетами (а.с.103). Із довідки про доходи відповідача [PERSON] встановлено, що останній отримує пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання інвалідам ІІІ групи в розмірі 615,00 грн з вирахуванням аліментів (а.с.108). Згідно з положеннями Сімейного кодексу України, зокрема, статті 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.1, 2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Правила перетинання державного кордону громадянами України, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Враховуючи викладене, можна зробити висновок, що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 Сімейного кодексу України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до п.п. 2 п. 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення (далі - Порядок), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року № 152, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. Положення ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.17, 31 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Вимоги статті 10 Конвенції про права дитини, передбачають право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини, в межах яких між ними, як батьками малолітньої дитини, виник спір щодо реалізації права дитини на свободу пересування. Як встановлено в судовому засіданні, неповнолітній [PERSON], [INFO] проживає з матір'ю - позивачем [PERSON] та її матір'ю [PERSON], коли позивач [PERSON] приїздить з Республіки Польща, за адресою: [ADDRESS], навчається у НВК "Нововолинська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1-Колегіум". Неповнолітній [PERSON] проживав з бабусею [PERSON], за вказаною адресою поки остання не захворіла і фізично не мала змоги доглянути належно онука, тому на той час поки матір неповнолітнього [PERSON] перебуває у Республіці Польща, [PERSON] проживає у свого батька - відповідача [PERSON] В судовому засіданні встановлено, що за період проживання неповнолітнього [PERSON] з батьком - відповідачем [PERSON], батько не ставив питання проживання дитини разом з ним та не довів і не доводив у суді виняткових обставин неможливості визначення місця проживання дитини з матір'ю - позивачем [PERSON] Із висновку затвердженого Рішенням виконавчого комітету 19.01.2017 року №28 щодо розв'язання спору про визначення місця проживання малолітнього [PERSON], 2005 року народження вбачається, що виконавчий комітет як орган опіки і піклування, взявши до уваги рішення комісії з питань захисту прав дитини від 17.01.2017 року, думку та бажання дитини, виходячи виключно з інтересів дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON], 2005 року народження з матір'ю [PERSON] (а.с.94-95). Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Судом встановлено, що мати [PERSON] має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, нею створені всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання [PERSON] разом з матір'ю - позивачем [PERSON] З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір'ю та відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення дитини зі своєю матір'ю. Положення частини 1 статті 33 Конституції України гарантують кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування і право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Право на свободу пересування закріплене і у статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке включає в себе гарантію кожного вільно залишати будь-яку країну, у тому числі і свою власну. З огляду на положення частини 1 статті 270 та частини 1 статті 269 Цивільного кодексу України право на свободу пересування являється особистим немайновим правом кожної фізичної особи і належить їй від народження. Таке право не є абсолютним і з огляду на вказані вище конституційні приписи, його реалізація може бути обмежена. В силу положень частини 3 статті 313 Цивільного кодексу України, право на свободу пересування, в аспекті права на виїзд за межі України, залежно від віку, якого досягла фізична особа, реалізується у відмінному один від одного порядку. Зокрема, якщо фізична особа досягла 16 років, вона має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Але у випадку, якщо фізична особа не досягла такого віку, право на виїзд за межі України обумовлено згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Оскільки дитина позивача і відповідача [PERSON] не досяг 16 років, для реалізації ним свого права на свободу пересування, зокрема на виїзд за межі України, необхідна згода на це і позивача і відповідача, як обох батьків, а також їх супровід. Судом встановлено, що позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд їхнього сина [PERSON] за кордон до Республіки Польща, однак батько [PERSON] своєї згоди на виїзд сина на навчання та проживання до Польщі не дав, про що підтвердив в суді та не заперечив в судовому засіданні щодо можливості тимчасової поїздки [PERSON] на період літніх канікул до Республіки Польща. У таких випадках, реалізація права дитини, яка не досягла 16 років, на свободу пересування, у тому числі право на виїзд за межі України, можлива на підставі рішення суду. Вирішуючи питання щодо можливості надання дозволу на виїзд неповнолітнього [PERSON] за межі України на разовий виїзд, на визначений період і до конкретної країни без згоди та супроводу батька, суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачають, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. На думку суду, при вирішенні даного спору, необхідно в першу чергу врахувати інтереси дитини, а також не допустити порушень прав батьків, в тому числі відповідача, і забезпечити дотримання елементарних норм моралі, що у своїй сукупності, а особливо у поєднанні з правом на контакт з матір'ю у родинній атмосфері, сприятиме всебічному розвитку, відпочинку і оздоровленню дитини у певний, визначений конкретно період тимчасового перебування неповнолітнього сина сторін з позивачем за кордоном, а саме у Республіці Польщі. Як встановлено в суді належними доказами, на час тимчасового перебування [PERSON] в Республіці Польщі, чоловік позивача громадянин Польщі [PERSON], готовий забезпечити його місцем для тимчасового проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с.18-19, 20-21), та надати йому матеріальне утримання, забезпечити всім необхідним, освітою, вихованням, що підтверджуються його письмовою заявою в перекладі, яка посвідчена нотаріально (а.с.47,48). Таким чином, беручи до уваги, що метою тимчасового виїзду за межі України на визначений період неповнолітньої дитини є реалізація її права на пізнання світу та спілкування з мамою, права на відчуття сімейного затишку та родинного тепла, надання такого дозволу за відсутності згоди, і без супроводу батька, на думку суду, буде якнайкраще забезпечувати інтереси дитини. Показаннями допитаних в суді за клопотанням відповідача [PERSON] свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не підтверджено доводів відповідача на заперечення позову стосовно переслідування позивачем [PERSON] мети вивезення неповнолітнього сина сторін [PERSON] за кордон на постійне місце проживання, а тому такі твердження суд вважає надуманими і при вирішенні спору до уваги їх не бере. Суд вважає, що вирішенням спору в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон, жодним чином не будуть порушені чи обмежені права відповідача, оскільки такий дозвіл не є абсолютним, а одноразовим із визначенням країни, місця та строку тимчасового перебування дитини за кордоном. Визначення тимчасового періоду суд вважає належним балансом між бажанням матері безперешкодно переміщуватись з дитиною, не перебуваючи в залежності від поведінки батька, з одного боку, та забезпеченням права батька на контакт з дитиною, з іншого. Поряд з цим, суд не може залишити поза увагою те, що в силу положень частини 1 статті 11 Конвенції про права дитини, держави-учасниці Конвенції (а тому і Україна теж) вживають заходів для боротьби з неповерненням дітей із-за кордону. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Тому дозвіл суду на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України слід обтяжити супроводом матері та її обов'язком повернути дитину в Україну до закінчення строку наданого судом, що також можна вважати заходом щодо забезпечення практичної реалізації права батька на контакт з дитиною. При постановленні рішення, суд також враховує вік дитини, в зв'язку з яким право на виїзд дитини за кордон має бути надано матері тимчасово, що в подальшому не позбавлятиме можливості батька виконувати свої батьківські обов'язки, та не порушуватиме його батьківських прав. Також при постановленні рішення суд бере до уваги бажання дитини проживати, як і раніше з обома батьками про що він сам ствердив в судовому засіданні, проте як було встановлено судом, батьки неповнолітнього [PERSON] розлучені, і це практично не можливо та суперечить іхнім інтересам. Суд також бере до уваги те, що неповнолітній [PERSON] навчається в школі в Україні, але виявив бажання тимчасово поїхати з матір'ю до Республіки Польща для проживання разом з нею та навчання у Польщі, тому суд, враховуючи бажання дитини, вважає за доцільне саме в інтересах дитини надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща неповнолітньому [PERSON] на період літніх канікул, з можливістю повернення його в Україну та продовження ним навчання у школі з 1 вересня 2017 року. Суд вважає, що даного періоду буде достатньо для усвідомлення того чого саме хоче та прагне неповнолітній син сторін по справі. Під час літніх канікул дитина зможе пізнати світ, відпочити та оздоровитись. На підставі наведеного, суд, виходячи виключно з інтересів дитини, враховуючи думку представника органу опіки та піклування, яка зазначила, що задоволення позову на період літніх канікул буде відповідати інтересам дитини, і не порушуватиме прав відповідача, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково та встановлює місце проживання неповнолітнього [PERSON], [INFO] з матір'ю - позивачем [PERSON] та надає [PERSON] дозвіл на оформлення всіх пов'язаних із перетинанням державного кордону України документів для виїзду за кордон неповнолітнього громадянина України [PERSON], [INFO], без згоди його батька [PERSON] на період літніх канікул строком з дня набрання цим рішення законної сили до 31 серпня 2017 року включно та надає дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща громадянину України [PERSON], [INFO], в супроводі матері [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON] на період літніх канікул строком з дня набрання цим рішення законної сили до 31 серпня 2017 року включно, з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання в Україні по закінченню визначеного строку. Відповідно до ст.88 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог, суд вважає, що до задоволення підлягає 551,20 грн. понесених судових витрат, що підтверджується документально (а.с.1, 57).

Outcome: partial