Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить припинити право користування квартирою шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що вона є власником даної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 30.11.1999. Відповідач не проживає у вищевказаній квартирі понад один рік, не користується, не утримує та в добровільному порядку не бажає знятися з реєстраційного обліку, чим чинить перешкоди у користуванні приватною власністю позивача. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, якою просила здійснити розгляд справи за її відсутності, просила позов задовольнити, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, а тому суд вважає можливим слухати справу у його відсутність відповідно до ст. 280 ЦПК України та ухвалити заочне рішення. Ухвалою судді Баришівського районного суду Київської області Коваленка К.В. від 13.08.2020 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Відповідно до повідомлення Вищої ради правосуддя від 12.05.2021 суддю Коваленка К.В. тимчасово відсторонено від здійснення правосуддя. Згідно розпорядження керівника апарату Баришівського районного суду Київської області № 573 від 07.07.2021 проведено повторний автоматизований розподіл судових справ і дану справу розподілено судді Червонопиському В.С.. Ухвалою судді Баришівського районного суду Київської області Червонописького В.С. від 22.09.2021 прийнято справу до провадження та призначено продовження розгляду справи по суті. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору купівлі-продажу від 30.11.1999 за №1924 (а.с.11-12). Як вбачається із Розпорядження Баришівської селищної ради Київської області від 03.02.2016 №08-01-09 «Про перейменування площі, вулиць та провулків на території Баришівської селищної ради» «вул.Леніна» перейменовано на « [ADDRESS] » (а.с.15). Встановлено, що у вищевказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Дана обставинами підтверджується Довідкою, виданою Виконавчим комітетом Баришівської селищної ради Київської області від 19.06.2020 №758 (а.с. 13). В матеріалах справи міститься акт обстеження фактичного проживання громади, складений депутатом Баришівської селищної ради Демиденко Н.О., в якому зазначено, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , однак з 2017 року не проживають за вказаною адресою (а.с.17). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." («Кривіцька та Кривіцький проти України» § 41,42, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року). Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п.2 ст.8 Конвенції. За порівняльним аналізом ст.. 383, 391, 405 ЦК України та ст..150, 156 у поєднанні зі ст.. 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення ст.. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру, тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не були і не є членами його сім`ї. Згідно зі ст.405 ЦК член сім`ї (в тому числі колишній член сім`ї) власника будинку втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, в даному випадку втручання у право відповідача здійснюється згідно з законом. Позивач, обґрунтовуючи позовну заяву, вказала, що вимоги мотивовані усуненням перешкод у реалізації нею права користування та розпоряджання належного їй нерухомим майном, тобто - метою втручання останнього є захист інтересів власника, що підпадає під виняток передбачений п.2 ст.8 Конвенції. Аналізуючи баланс інтересів між власником майна та відповідачем по справі, суд враховує, що позивачеві належить спірна квартира на праві приватної власності. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є об`єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об`єктом власності. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно приписів ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки вони містять у собі інформацію щодо предмета доказування, логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким що втратив право на користування житловим приміщенням. Суд звертає увагу і на той факт, що тривалість відсутності відповідача в належній позивачеві квартирі, об`єктивно свідчить про зміну його місця проживання, а тому визнання за ним втрати права на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника спірного житла - позивача по справі. Вказані обставини свідчать, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві», а відтак - позовні вимоги підлягають задоволенню. При зверненні до суду позивачем не ставилася вимога щодо стягнення судового збору з відповідача, тому судовий збір з відповідача не підлягає стягненню. На підставі викладеного,

Outcome: approved