Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаними вимогами, посилачись на ті обставини, що перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON], від шлюбу мають двох повнолітніх дітей. Вироком Миронівського районного суду Київської області від 12.06.2013 [PERSON] визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 311 КК України, та засуджено до 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього особисто йому належного майна. Вирок набрав законної сили та на підставі нього Миронівським районним судом видано виконавчий лист від 19.09.2013 в частині конфіскації майна [PERSON] Під час примусового виконання зазначеного виконавчого листа 01.07.2014 державним виконавцем складено два акти опису й арешту майна, згідно з якими описано і накладено арешт на нерухоме майно у виді житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: Київська область, місто Миронівка, вулиця Трансформаторна, 110, та рухоме майно: стіл коричневого кольору з ДВП, чотири стільці, кухонний гарнітур (полиця та стіл), ліжко, дві тумби приліжкових, тумба під телевізор, стіл розкладний, стінка меблева, шафа для одягу, міні-стінка меблева, газова плита марки «Брест», моделі 1457-01, кухонний стіл, рожкові ключі різних розмірів, дрель торгової марки «Waler». Арештоване майно у виді житлового будинку має бути визнано її особистою приватною власністю з тих підстав, що будинок разом із господарськими будівлями і спорудами збудовано без матеріальної участі відповідача [PERSON] З моменту початку будівництва і до його завершення [PERSON] жодних коштів на будівництво будинку не надавав, участі в будівництві не приймав. Будинок фактично будувався на кошти та з будівельних матеріалів, які надавала її мати [PERSON] Будівництво фактично здійснювали її брат [PERSON], дядько [PERSON] (нині покійний), [PERSON] (нині покійний) та будівельники, яких залучали дані особи. На момент виникнення спірних правовідносин між нею та чоловіком щодо нерухомого майна діяли положення КпШС України, із 01.01.2004 застосуванню підлягають положення СК України. Земельна ділянка, призначена для обслуговування житлового будинку, була одержана її чоловіком відповідачем [PERSON] Оскільки на вказаній земельній ділянці знаходиться будинок, який є предметом спору, вона має право на визнання за нею права власності на земельну ділянку у випадку визнання будинку її особистою приватною власністю. Арештоване рухоме майно придбано у період шлюбу з відповідачем, але за її особисті кошти, тому воно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є її особистою приватною власністю. Вказане майно набуте нею після 01 січня 2004 року. Враховуючи ту обставину, що за нею має бути визнано право власності на нерухоме та рухоме майно, арешт, накладений на нього, має бути знятий в судовому порядку. Впродовж останніх кількох місяців вона не підтримує шлюбних стосунків із відповідачем [PERSON] та проживає з ним окремо, що вважає підставою для розірвання укладеного з ним шлюбу. Просила в судовому порядку розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем [PERSON] Жилий будинок разом із господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку, призначену для обслуговування жилого будинку, що знаходяться за адресою: Київська область, місто Миронівка, вулиця Трансформаторна, 110 визнати її особистою приватною власністю та зняти з них арешт, накладений згідно акту опису й арешту майна від 01 липня 2014 року. Рухоме майно: стіл коричневого кольору з ДВП, чотири стільці, кухонний гарнітур (полиця та стіл), ліжко, дві тумби приліжкових, тумба під телевізор, стіл розкладний, стінка меблева, шафа для одягу, міні-стінка меблева, газова плита марки «Брест», моделі 1457-01, кухонний стіл, рожкові ключі різних розмірів, дрель торгової марки «Waler», на яке накладено арешт згідно акту опису й арешту майна від 01 липня 2014 року, визнати її особистою приватною власністю та зняти з нього арешт. З огляду на ті обставини, що арешт майна проводився для забезпечення конфіскації майна на користь держави, ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 29 березня 2017 року до участі у справі як другий відповідач було залучено Миронівське відділення Білоцерківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги, крім вимоги про розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON], яку просила залишити без розгляду. В поясненнях позивач послалась на обставини, викладені в поданій до суду заяві. Додатково пояснила, що з відповідачем [PERSON] проживала однією сімєю до 1993 року. З 1993 року відповідач проживав окремо, однією сімєю з ним вона не проживала, спільного господарства не вела. Він інколи приїздив до неї та дітей. Спірний будинок зведено у період з 1991 року по 1997 рік силами її родичів та за кошти її і її матері. Будинок будувався особисто для неї. Відповідач [PERSON] участі у будівництві не брав, коштів на його зведення не надавав. Її мати працювала, за місцем роботи виписувала будівельні матеріали, брала кредит. Нерухоме майно придбано нею за власні кошти та у період після 2004 року. Письмових доказів на підтвердження вказаних обставин не має. Завлені позивачем вимоги про визнання майна її особистою власністю та зняття з нього арешту підтримав її представник. Вказав, що від вимоги про розірвання шлюбу позивач не відмовляється, та просив залишити її без розгляду. Відповідач [PERSON] визнав заявлені позовні вимоги. Суду пояснив, що з позивачем не проживає однією сімєю з 1991 року. Проживав то у батьків на вулиці Залізнична міста Миронівка, то у місті Києві, лише інколи приїздив до дружини та дітей. Участі у будівництві арештованого будинку не брав, знає, що його зведено за кошти матері позивача, будівництво велося особами, на яких вказала позивач. Які конкретно витрати понесені на будівництво родичами позивача йому не відомо. Також зазначив, що описане державним виконавцем рухоме майно придбавалось особисто позивачем та за її кошти. Він спільного господарства з позивачем не вів, жодних коштів їй не давав, оскільки не був працевлаштований, та не мав доходу. Представник відповідача [PERSON] районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області заявлені позовні вимоги не визнала, посилаючись на ті обставини, що описане та арештоване на виконання вироку в частині конфіскації майна нерухоме та рухоме майно належить відповідачу [PERSON] і підлягає конфіскації. Представник відповідача [PERSON] відділення Білоцерківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області в судове засідання не зявився. Вказаний відповідач про розгляд справи повідомлений належно. Зважаючи на ті обставини, що будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, представник даного відповідача вдруге не зявився до суду, доказів поважності причини неявки в судове засідання не надав, враховуючи правила статтей 157, 169 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності представника відповідача [PERSON] відділення Білоцерківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області. Суд, заслухавши позивача, її представника, відповідача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Частиною 2\~ст.\~321 ЦК України\~передбачено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Аналогічна концепція закріплена в основоположних принципах здійснення правомочностей власника, сформульованих у ст. 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини\~і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог\~ст. 9 Конституції України. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При застосуванні цієї норми суд повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту. В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач [PERSON] з 04 червня 1988 року перебувають у шлюбі. Дана обставина підтверджена свідоцтвом про шлюб серії 1-ОК № 097480, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану [PERSON] районного управління юстиції Київської області 23 липня 2010 року. У період шлюбу рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської Ради народних депутатів № 141 від 30 вересня 1994 року відповідачу [PERSON] надано у безстрокове користування земельну ділянку № 110 за рахунок резервної території [PERSON] міської Ради народних депутатів в місті Миронівка по вулиці Трансформаторна площею 1000,00 кв.м. для будівництва одноповерхового житлового будинку. 20 лютого 1997 року відповідачу [PERSON] передано у власність для обслуговування жилого будинку земельну ділянку площею 0,10 га, розташовану по Трансформаторна, 110 міста Миронівка Київської області. Рішенням виконкому [PERSON] міської Ради народних депутатів № 176-3 від 20 липня 2000 року [PERSON] надано дозвіл на до оформлення техдокументації на вказаний житловий будинок. Державною приймальною комісією [PERSON] міськвиконкому 20 липня 2000 року видано акт № 182 Державної прийомки в експлуатацію особистого домоволодіння. На підставі рішення [PERSON] міської ради № 182 від 20 липня 2000 року відповідачу [PERSON] виконавчим комітетом [PERSON] міської ради видано свідоцтво про право власності на жилий будинок під номером 110 по вулиці Трансформаторна міста Миронівка Київської області. Дані обставини підтверджені державним актом на право приватної власності на землю, виданим [PERSON] міською Радою народних депутатів 20 лютого 1997 року, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 26, рішенням виконкому [PERSON] міської Ради народних депутатів № 176-3 від 20 липня 2000 року, актом Державної приймальної комісієї [PERSON] міськвиконкому № 182 від 20 липня 2000 року, свідоцтвом про право власності на жилий будинок, виданим виконавчим комітетом [PERSON] міської ради Київської області 20 липня 2000 року та зареєстрованим Білоцерківським бюро технічної інвентаризації 09 серпня 2000 року за реєстровим № 3477. Вироком Миронівського районного суду Київської області від 12 червня 2013 року відповідача [PERSON] було засуджено за ст.ст. 307 ч. 2, 311 ч. 2, 263 ч. 1 КК України до покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Вирок набрав законної сили 15 серпня 2013 року, на виконання вироку в частині додаткового покарання у виді конфіскації майна видано виконавчий лист та 07 жовтня 2013 року відкрито виконавче провадження. Нерухоме майно у виді житлового будинку під номером 110 по вулиці Трансформаторна міста Миронівка Київської області та земельної ділянки, призначеної для обслуговування вказаного жилого будинку, 01 липня 2014 року було описано і арештовано державним виконавцем на виконання вказаного судового рішення в частині конфіскації майна [PERSON] Згідно звіту про незалежну оцінку майна № 80 від 27 жовтня 2016 року ймовірна ринкова загальна вартість вказаного нерухомого майна без ПДВ становить 529 900,00 грн. Крім вказаного нерухомого майна на виконання судового рішення в частині конфіскації майна 01 липня 2014 року державним виконавцем було описано та арештовано рухоме майно, яке перебувало у будинку під номером 110 по вулиці Трансформаторна міста Миронівка Київської області: стіл коричневого кольору з ДВП, чотири стільці, кухонний гарнітур (полиця та стіл), ліжко, дві тумби приліжкових, тумба під телевізор, стіл розкладний, стінка меблева, шафа для одягу, міні-стінка меблева, газова плита марки «Брест», моделі 1457-01, кухонний стіл, рожкові ключі різних розмірів, дрель торгової марки «Waler», на яке накладено арешт згідно акту опису й арешту майна від 01 липня 2014 року, визнати її особистою приватною власністю та зняти з нього арешт. Згідно звіту про незалежну оцінку майна № 79 від 29 вересня 2016 року ймовірна ринкова загальна вартість вказаного рухомого майна без ПДВ становить 4 880,00 грн. Дані обставини підтверджені вироком Миронівського районного суду Київської області від 12 червня 2013 року, виконавчим листом, виданим Миронівським районним судом 15 серпня 2013 року на виконання вироку в частині додаткового покарання у виді конфіскації майна засудженого [PERSON], постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 40079616 від 07 жовтня 2013 року, актами опису й арешту майна від 01 липня 2014 року, складеними державним виконавцем, звітами про незалежну оцінку майна № 79 від 29 вересня 2016 року, № 80 від 27 жовтня 2016 року. Правовідносини, які виникли між сторонами щодо визнання житлового будинку та земельної ділянки особистою власністю одного з подружжя регулювалися нормами чинного на той час Кодексу про шлюб та сімю. Правовідносини щодо визнання арештованого рухомого майна особистою власністю одного з подружжя регулюються нормами Сімейного кодексу України, оскільки позивач вказала, що дане майно придбано після 2004 року, інших обставин судом не встановлено. За загальним правилом, встановленим ч.1 ст. 22 КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, та ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно положень ст. 27 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Відповідно до ч. 2 ст. 28 КпШС України суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Правові підстави визнання майна, придбаного у період дії СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 вказаного кодексу. За положеннями вказаної статті особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Частиною 6 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин. В судовому засіданні встановлено, що будинок під номером 110 по вулиці Трансформаторна міста Миронівка Київської області був зведений у 1998 році. Його будівництво велося у період з 1991-го по 1998-й рік. Дані обставини підтверджені відомостями технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, виданим Білоцерківським МБТІ 10 липня 2000 року, показаннями свідків [PERSON], [PERSON], не оспорені сторонами, тому є встановленими. Сторони пояснили, що будівництво велося власними силами родичів позивача: брата [PERSON], дядька [PERSON] (нині покійний), а також [PERSON] (нині покійний) та будівельників, яких залучали дані особи. Вказані обставини підтверджені показаннями свідка [PERSON], [PERSON], [PERSON] В судовому засіданні не встановлено підстав для визнання спірного житлового будинку власністю позивача як одного з подружжя. Вказане майно набуте під час шлюбу, не було подароване позивачу, не встановлено того факту, що вказане майно було нажите позивачем під час роздільного проживання з відповідачем [PERSON] при фактичному припиненні шлюбу. Показання свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які вказали, що відповідача [PERSON] не бачили на будівництві спірного будинку, не дають підстав для висновку про роздільне проживання подружжя та фактичне припинення шлюбу. Свідок [PERSON], яка є сестрою позивача, показала суду, що їй не відомі обставини щодо проживання відповідача [PERSON] з позивачем. Такі ж обставини вказала допитана як свідок [PERSON] Вказаний свідок показала, що їй не відомі обставини щодо участі відповідача у фінансуванні будівництва. Свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що не знають за чий кошт здійснювалось будівництво спірного будинку. Вони не можуть категорично стверджувати, що відповідач не брав участі у фінансуванні будівництва та не проживав з позивачем на час будівництва. Допитана як свідок мати позивача [PERSON] показала, що за місцем роботи виписувала цеглу, дерево, цемент, бетон для будівництва спірного будинку. Всіх обставин не памятає, про відносини подружжя не знає деталей, проте знає, що все життя вони живуть сімєю. Сукупність відомостей, які повідомили допитані свідки, не дає підстав для висновку, що подружжя проживало роздільно на час будівництва будинку та не підтримувало шлюбних відносин. Такі обставини спростовуються, в тому числі, фактом народження сина сторін [PERSON] Дитина народжена 10 грудня 1994 року. За наданими позивачем письмовими доказами відповідач [PERSON] не зареєстрований у спірному будинку, знятий з реєстрації 13 листопада 2001 року, з грудня 2001 року зареєстрований в [INFO]. Вказана обставина не підтверджує факту окремого проживання подружжя. За даними вироку Миронівського районного суду Київської області від 12 червня 2013 року, яким відповідача [PERSON] було засуджено за ст.ст. 307 ч. 2, 311 ч. 2, 263 ч. 1 КК України до покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, місцем проживання засудженого є будинок під номером 110 по вулиці Трансформаторна міста Миронівка Київської області, предмети злочинної діяльності він зберігав у вказаному житловому приміщенні. Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. За правилами статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Позивач не довела, що шлюбні відносини з відповідачем [PERSON] були припинені, звертаючись до суду з позовом, в уточненій позовній заяві вказала, що лише декілька місяців не підтримує шлюбних відносин з відповідачем. Позивач не довела, що нерухоме майно у виді спірного житлового будинку придбано під час роздільного проживання з відповідачем та при фактичному припиненні шлюбу, тому не є доведеним той факт, що житловий будинок та земельна ділянка, призначена для його обслуговування, є її власністю як одного з подружжя. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження тих обставин, що рухоме арештоване майно придбане нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, або ж набуте нею за час їхнього окремого проживання з відповідачем [PERSON] у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Суд критично оцінює показання відповідача у справі [PERSON], який за клопотанням представника позивача був допитаний як свідок та підтвердив обставини, наведені позивачем, щодо будівництва будинку та придбання рухомого майна за власні кошти позивача. Такі показання суд розцінює як намір уникнути реалізації арештованого майна. Наведені правові норми та встановлені при розгляді справи обставини дають підстави для висновку, що нерухоме майно у виді житлового будинку, розташованого по вулиці Трансформаторна, 110 міста Миронівка Київської області, а також рухоме майно : стіл з ДВП коричневого кольору, чотирі стільці, кухонний гарнітур (полиця та стіл), ліжко, тумба приліжкова, тумба під телевізор, стіл розкладний, стінка меблева, шафа для одягу, міні-стінка меблева, газова плита марки «Брест» моделі 1457-01, кухонний стіл, рожкові ключі в кількості 12 штук, дрель торгової марки «Waler», є обєктами права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON]. У п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно приписів ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).\~ Вказане правило дає підстави для визнання за позивачем права власності на частку у земельній ділянці, яка відповідає її частці у будинку, який на ній розміщений. Згідно з правилом ч. 1 ст. 28 КпШС України та ч. 1 ст. 70 СК України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. З огляду на вказані правила, частка позивача у спільній сумісній власності подружжя становить 1/2. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У п. 5 постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» розяснено, що при вирішенні позову одного з подружжя про виключення з опису належної йому частки майна у спільній сумісній власності подружжя, суду необхідно враховувати, що відповідно до статей 22, 28 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і у випадку поділу його їх частки визнаються рівними. Відхилення від начала рівності часток подружжя суд може допустити, враховуючи лише інтереси неповнолітніх дітей або заслуговуючі на увагу інтереси одного з подружжя. Майно, нажите кожним з подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, суд може визнати власністю кожного з них. Розмір часток подружжя у спільному майні і яке конкретно майно має бути йому виділено, суд визначає з врахуванням всього нажитого майна, включаючи і те, на яке за законом не може бути звернено стягнення за виконавчими документами і яке не підлягає конфіскації. Разом з цим на частку кожного з подружжя має бути виділено як майно, що підлягало опису, так і майно, що не підлягало опису. Звертаючись за захистом порушеного права, позивач не заявила вимогу про виключення з опису належної їй частки майна у спільній сумісній власності подружжя та просить звільнити з-під арешту все арештоване майно. Вказані вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст. 73 СК України за зобовязаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. При відшкодуванні шкоди, завданої кримінальним правопорушенням одного з подружжя, стягнення може бути накладено на майно, набуте за час шлюбу, якщо рішенням суду встановлено, що це майно було придбане на кошти, здобуті внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Частка відповідача [PERSON] у праві спільної сумісної власності подружжя не була виділена йому в натурі на час арешту майна та не виділена на даний час. Судовим рішенням, яким засуджено [PERSON] за вчинення ряду злочинів, не встановлено, що арештоване майно було придбане на кошти, здобуті внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Арештованим майном є майно, яке є спільною сумісною власністю позивача та відповідача [PERSON], щодо якого прийнято рішення про конфіскацію належного йому на праві власності майна, предметом позову не є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ (ч. 2\~ст. 183 ЦК України), на яку звертається стягнення. З урахуванням вказаних обставин суд позбавлений можливості вирішити питання про зняття арешту відповідно до правил ст. ст.321, 358, 364 ЦК України, зняти арешт із речей і стягнути з позивача на користь держави грошову чи іншу матеріальну компенсацію за частку, що припадає боржнику, або залишити арешт речей, зобовязавши відповідну юридичну особу виплатити позивачу відповідну частину їх вартості. Вимога позивача про розірвання шлюбу не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні позивач не підтримала вимогу про розірвання шлюбу з відповідачем, не відмовилась від вказаної вимоги, просила залишити її без розгляду. Статтею 207 ЦПК України встановлені випадки постановлення ухвал про залишення заяви без розгляду. Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач подав суду відповідну заяву. Залишення заяви без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення у звязку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому. Суд зазначає, що "позов" та "позовна заява" не однозначні поняття. Позовна заява - це зовнішня форма вираження позову, спосіб існування позову як вимоги про захист права, свободи чи інтересу. А тому коли йдеться про залишення без розгляду, то в даному випадку мова йде про позовну заяву як форму позову. Від заявленої вимоги позивач наділена правом відмовитися, проте вказаним правом не скористалася та наголосила суду на тому, що від вимоги про розірвання шлюбу не відмовляється. Зважаючи на ті обставини, що позивач втратила інтерес до вирішення питання про розірвання укладеного з відповідачем шлюбу, заявлена нею вимога не підлягає задоволенню. Згідно правил ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивач сплатила 3000 гривень судового збору, з яких 1102,40 гривень за вимогами немайнового характеру, в яких їй відмовлено. За вимогами майнового характеру позивачем сплачено 1897,60 гривень. З урахуванням вказаного правила з відповідача [PERSON] на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню понесені нею судові витрати в розмірі 948,80 грн. (3000 1002,40 = 1897,60 : 2). Понесені витрати підлягають стягненню з даного відповідача, оскільки він є співвласником спірного майна. З урахування тієї обставини, що ухвалою судді Миронівського районного суду від 03 січня 2017 року вирішено питання про зменшення позивачу судового збору, що підлягав оплаті, недоплачена нею сума судового збору в розмірі 1118,20 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь дерджави. На підставі викладеного, ст.ст. 22, 27, 28 КпШС України, ст.ст. 57, 60, 70, 73, 105, 112 СК України, ст. ст. 16, 321, 328, 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України, ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», п. 5 постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису»,

Outcome: partial