Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

[PERSON] 17.03.2016 року ()згідно штемпеля поштового відправлення) звернувся до Жмеринського міськрайонного суду з цим позовом із вимогами стягнення на користь ПАТ КБ "Приватбанк" з [PERSON] заборгованості в розмірі 13362,44 доларів США, що за курсом 27,23 відповідно до службового розпорядження НБУ від 24.02.2016 року складає 363859,26 грн. за кредитним договором №VIW3AK00030746 від 30.04.2008 року, а також судових витрат, посилаючись на те, що останнім в порушення умов кредитного договору не в повній мірі виконано особисті зобовязання щодо здійснення щомісячних платежів за укладеним між сторонами кредитним договором №VIW3AK00030746 від 30.04.2008 року, за умовами якої відповідач отримав кредит у розмірі 7418,25 доларів США на термін до 29.04.2013 року та зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Також представник позивача зазначив, що у звязку із зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 24.02.2016 року має заборгованість в розмірі 24674,23 доларів США, яка складається з наступного: заборгованості за кредитом в сумі 5123,28 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 1903,09 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 661,96 доларів США та пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Однак, від цієї заборгованості віднімається сума у розмірі 11956,84 доларів США, яка була задоволена рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24.02.2016 року з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «Приватбанк», різниця становить 12717,39 доларів США, а також штрафи відповідно до договору у розмірі 9,18 доларів США (фіксована частина) та 635,87 доларів США (процентна складова). Представник позивача ПАТ КБ "Приватбанк", належно повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання черговий раз не з'явився, однак в прохальній частині позовної заяви вказав, що не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку та винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] подав попередньо до судового розгляду даної справи письмові заперечення, в яких вказав, що вважає позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" необґрунтованими та безпідставними, посилаючись на обставини того, що між ним та позивачем 30.04.2008 року був укладений кредитно-заставний договір, зобовязання якого, відповідно до п.2.2. даного договору забезпечувалися заставою, предметом якої, що обумовлено в розділі 8 п.17.9, 17.10 договору, є автомобіль "ВАЗ-21012", державний номерний знак АВ2902, придбаний ним на кошти, отримані по кредиту в розмірі. Повідомив, що сума кредиту становила 7418,25 доларів США, а розмір забезпечених вимог, тобто вартість автомобіля, становила 11630,40 доларів США, а тому можливо дійти висновку, що зобовязання по кредиту у повному обсязі забезпечувалися заставою. Наголосив, що 30.01.2009 року на виконання зобовязання по кредиту він згідно акта передав предмет застави, а саме: автомобіль та технічний паспорт на нього, представнику позивача працівнику Вінницького відділення ПАТ КБ "Приватбанк" [PERSON], надавши довіреність на його імя на право розпорядження автомобілем, посвідчену нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], тобто передавши предмет застави, він відповідно до умов договору виконав зобовязання по кредиту. В підтвердження зазначеного вважав свідчить те, що позивач з часу отримання автомобіля два з половиною роки ніяких претензій по заборгованості за кредитним договором до нього не предявляв, так як останній позов із вимогами про стягнення з нього заборгованості був поданий до Жмеринського міськрайонного суду в липні 2011 року. Крім того, він на протязі шести місяців з дня укладення договору вносив по 200 доларів США щомісячно в рахунок погашення кредитної заборгованості та сплатив 14813 грн., тобто 3000 доларів США, в якості першого внеску за автомобіль. Також на його неодноразові особисті звернення до працівників Вінницького відділення ПАТ КБ "Приватбанк" щодо надання документів, підтверджуючих отримання, оцінки, реалізації автомобіля, йому було відмовлено, з посиланням на те, що справа у суді та всі документи там. Вказав, що у позовній заяві позивач посилається на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24.02.2016 року, однак в додатках надає заочне рішення цього суду від 01.03.2013 року, яке ухвалою від 26.11.2013 року було скасовано і справа призначалась до розгляду в загальному порядку та ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27.08.2014 року позовна заява ПАТ КБ "Приватбанк" до нього про стягнення заборгованості залишена без розгляду у звязку з повторною неявкою позивача у судове засідання. Крім цього, позивач двічі звертався з аналогічними позовами до Жмеринського міськрайонного суду та двічі ухвалою суду від 02.09.2011 року (суддя Сенько Л.Ю.) та ухвалою суду від 09.02.2016 року (суддя Шепель К.А.) позовні заяви залишені без розгляду у звязку з повторною неявкою позивача у судове засідання. Надалі відповідач [PERSON], належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, однак подав попередньо до суду письмову заяву про розгляд даної справи без його участі, в якій просив відмовити в задоволенні даного позову, застосувавши позовну давність. Вивчивши доводи позовної заяви, заперечення відповідача та його заяву, дослідивши представлені докази, суд доходить наступного. Згідно положень ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до змісту ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу; якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобовязаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу; якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У відповідності до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до положень ч.1,2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом; особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання. Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно ч.1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно ч.ч. 1,5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений з моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявляти вимогу про виконання зобовязання. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору зазначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання погашення чергового платежу. Так, в судовому засіданні установлено, що 30.04.2008 року відповідач [PERSON] та позивач ПАТ КБ "Приватбанк" уклади кредитно-заставний договір №VIW3AK00030746 (а.с.9-14), відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 7418,25 доларів США на термін до 29.04.2013 року та зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, зобовязання якого, відповідно до п.2.2. даного договору забезпечувалися заставою, предметом якої, що обумовлено в розділі 8 п.17.9, 17.10 договору, є автомобіль марки ВАЗ-21012, державний номерний знак АВ2902. Судом не приймається до уваги представлена позивачем копія заосного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01.03.2013 року (а.с.4), оскільки у відповідності до ухвали Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26.11.2013 року (а.с.38) вказане рішення суду було скасовано, а позовна заява ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27.08.2014 року (а.с.36) залишена без розгляду, обставини чого підтверджуються відомостями Реєстру судових рішень щодо наьрання законної сили останньою. Згідно із п.31 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). З урахуванням представленого позивачем розрахунку (а.с.5-7) за відповідачем станом на 24.02.2016 року в межах заявлених позовних вимог формально рахується заборгованість за кредитним договором №VIW3AK00030746 від 30.04.2008 року в розмірі 13362,44 долара США, що становить еквівалент 363859,26 грн., оскільки власне виконання особистих вимог за вказаним кредитним договором, або помилковість даного розрахунку відповідачем у спосіб представлення належних та допустимих доказів суду за відповідним обов'язком не доведена. Разом з тим, за наслідком заявлення відповідачем про сплив позовної даності, вимога щодо чого є підставною з огляду на минування станом на вказану дату пред'явлення даного позову загального трирічного строку, упродовж якого позивачу вочевидь було достеменно відомо про невиконання відповідальною особою зобов'язань щодо повернення кредитних коштів за вказаним кредитним договором, надто із врахуванням внесення останної сплати із повернення кредитних коштів лише 21.01.2010 року, суд зобовязаний застосовувати щодо даного спору наслідки спливу строку позовної даності.. Позивачем не представлено жодних доказів щодо поважності пропуску загального трирічного строку позовної даності, підстав переривання якого обставини щодо залишення судами без розгляду попередніх позовних заяв до відповідача [PERSON] не сановлять у відповідності до положень сь.265 ЦК УКраїни. Згідно ч.3,4 ст.267 ЦК України сплив позовної даності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, зробленою до винесення судового рішення, є підставою для відмови у позові. З враххуванням наведеного, а також за невстановлення пропуску позивачем строку позовної даності щодо даного спору з поважних причин, що не визначає підстав для його поновлення, суд вбачає в даному конкретному випадку визначені законом підстави врахування заяви відповідача, який є строною в справі, про сплив позовної даності, вчиненої до ухвалення судового рішення по суті спору, сукупність обставин чого становить підстави щодо відмови в повному обсязі у задоволенні позовних вимог позивача у звязку зі спливом строків позовної давності. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed