Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаною позовною заявою, в якій просить визнати недостовірною інформацію, поширену у блозі інтернет-видання «Полтавщина» у вигляді доступному для публічного ознайомлення за посиланнями http://blog.poltava.to/tsys/3898/ та у фейсбуці https:/www.facebook.com/stanislav. tsys та https:/www.facebook.com/profile.php?id = 100007640191531 та https:/www.facebook.com/profile.php?id = 100005189430677, де 18.03.2015 року була розміщена стаття під назвою «Уповноважену по боротьбі з корупцією Полтавської облради незаконно підвищували на державній службі», де автор зазначає «..Щоб потрапити на навчання до цього інституту, потрібно отримати рекомендацію від обласного управління юстиції, яке проводить професійний відбір. В українських реаліях пройти цей відбір можна було, лише заручившись підтримкою високих чиновників обласного рівня…Через три місяці її беруть на роботу в Державну виконавчу службу Полтавського району, одразу присвоївши 1 категорію спеціаліста. При цьому, згідно Довідника типових професійно-кваліфікаційних характеристик посад державних службовців, для отримання 1 категорії необхідно попрацювати не менше одного року на посаді 11 категорії спеціаліста, або один рік попрацювати в інших сферах управління. Навіть теоретично [PERSON] не могла мати такого досвіду, тому що три місяці назад ще була студенткою…І чи має моральне право займати цю посаду людина, якій незаконно присвоювали все нові й нові категорії посад…В серпні-вересні 2014 року звільнити [PERSON] з займаної посади вимагає Громадська рада при Полтавській обласній раді. Причина неприйняття до цього часу обласної програми запобігання та протидії корупції. [PERSON] тоді заперечувала свою вину, вказавши, що підготовкою програми мав займатися уповноважений по боротьбі з корупцією Полтавської ОДА [PERSON]. До речі , ця програма досі не прийнята…»; зобов'язати відповідача спростувати поширену інформацію, у той же спосіб, в якій вона була поширена; стягнути з відповідача на користь [PERSON] моральну шкоду у розмір 20000 гривень. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вищевказана інформація, викладена в статті, принижує її честь, гідність та ділову репутацію, а також є такою, що не відповідає дійсності. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, додатково пояснила, що на роботу її прийняло керівництво, як молодого спеціаліста, тому вона не могла відмовитися від прийому на роботу. На момент виходу статті позивач вже знаходилася на лікуванні, тому сталося загострення хвороби, зявилися інші супутні хвороби. Відповідач є дійсно автором статті, бо пізніше ще одна стаття вийшла, в якій йде мова про вимагання 20000 гривень моральної шкоди. Вона вже в обласній раді м.Полтава не працює, звільнена 03.07.2015 року. Просила позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, надав письмові заперечення та пояснив, що він не підтверджує своє авторство статті, її могли розмістити інші особи від його імені. Крім того, зазначив, що позивач є публічною особою, політичною фігурою, стаття описує біографічні дані позивача; події, викладені в статті , викладені у повній відповідності з долученими офіційними документами; решта інформації, яка стосувалася позивача в оскаржуваній статті підпадає під ознаки оціночних суджень. Оскаржувана стаття не стосується ні честі, ні гідності, ні ділової репутації позивача; немає жодного доказу спричинення моральної шкоди [PERSON], тому просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що у блозі інтернет-видання «Полтавщина» у вигляді доступному для публічного ознайомлення за посиланнями http://blog.poltava.to/tsys/3898/ та у фейсбуці https:/www.facebook.com/stanislav. tsys та https:/www.facebook.com/profile.php?id = 100007640191531 та https:/www.facebook.com/profile.php?id = 100005189430677, 18.03.2015 року була розміщена стаття під назвою «Уповноважену по боротьбі з корупцією Полтавської облради незаконно підвищували на державній службі», де автор зазначає «..Щоб потрапити на навчання до цього інституту, потрібно отримати рекомендацію від обласног8о управління юстиції, яке проводить професійний відбір. В українських реаліях пройти цей відбір можна було, лише заручившись підтримкою високих чиновників обласного рівня…Через три місяці її беруть на роботу в Державну виконавчу службу Полтавського району, одразу присвоївши 1 категорію спеціаліста. При цьому, згідно Довідника типових професійно-кваліфікаційних характеристик посад державних службовців, для отримання 1 категорії необхідно попрацювати не менше одного року на посаді 11 категорії спеціаліста. Або один рік попрацювати в інших сферах управління. Навіть теоретично [PERSON] не могла мати такого досвіду, тому що три місяці назад ще була студенткою…І чи має моральне право займати цю посаду людина, якій незаконно присвоювали все нові й нові категорії посад…В серпні-вересні 2014 року звільнити [PERSON] з займаної посади вимагає Громадська рада при Полтавській обласній раді. Причина неприйняття до цього часу обласної програми запобігання та протидії корупції. [PERSON] тоді заперечувала свою вину, вказавши, що підготовкою програми мав займатися уповноважений по боротьбі з корупцією Полтавської ОДА [PERSON]. До речі , ця програма досі не прийнята…». Згідно роз'яснень п.9 Постанови Верховного суду України N 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. Відповідно до п.12 зазначеної постанови належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (п.2 ч.2 статті 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. В судовому засіданні відповідач заперечував розміщення ним статті стосовно позивача. Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні дані про власника веб-сайта, та докази, підтверджуючі факт причетності [PERSON] до Інтернет-ресурсу http://poltava.to/. Посилання позивача на те, що інша особа не могла розповсюдити цю інформацію, редактор інтернет-видання «Полтавщина» повідомив, що [PERSON] дійсно має блог на сайті «Полтавщина» є необґрунтованими, оскільки достовірних доказів причетності відповідача до написання статті в матеріалах справи не має, належних та допустимих доказів позивачем не надано. Відповідно до роз'яснень\~постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"\~в п.п. 18, 19, 21, - позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Слід зазначити, що відповідно до ст.ст.94,\~277 ЦК України, ч.4\~ст.32 Конституції України,\~ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Разом з тим, за змістом зазначених норм законодавства, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, у тому числі, право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну та достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав. Згідно зі\~ст.34 Конституції України\~кожному гарантується також і право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Статтями ст. ст.\~32,\~34 Конституції України\~кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Під діловою репутацією юридичної особи, в тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (п.4\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1\~«Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням іншого засобу масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі (п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27 лютого 2009 року). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.30 Закону України „Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані,\~\~зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних\~\~засобів\~\~(вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ч. 4\~ст. 277 ЦК України\~спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Отже, з огляду на приписи\~ст.277 ЦК України, ч.ч. 1, 2 ст.30 Закону України „Про інформацію", постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень\~ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України 07 липня 1997 року №475/97-ВР. Відповідно до\~ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція), кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно\~ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" (1986 р.) суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції. Суд вважає, висловлювання автором статті «Уповноважену по боротьбі з корупцією Полтавської облради незаконно підвищували на державній службі», на які посилається позивач у позовній заяві, є саме судженнями автора, а не його твердженнями. Аналізуючи докази у справі, правових підстав для задоволення позову суд не вбачає. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки підстави для її стягнення залежать від вирішення позовних вимог щодо спростування недостовірної інформації. Таким чином, дослідивши у сукупності наявні у справі докази, та враховуючи, що при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації суди повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку, суд, встановив, що обставини, на які позивач посилалася, як на підставу задоволення своїх позовних вимог, є юридично неспроможними, та не можуть бути підставою для задоволення даного позову.

Outcome: dismissed