Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

02.08.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в якому просить визнати незаконним та скасувати Наказ ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 24.06.2016 року №65-К «Про звільнення [PERSON]» та поновити позивача на посаді директора філії публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Новополтавський елеватор», а крім того визнати недійсними умови праці за контрактом №98 від 04.02.2016 року, такими, що погіршують становище позивача порівняно з чинним законодавством та укладеним на невизначений строк. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтував тим, що рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 9 вересня 2014 року відповідача ПАТ «Державну продовольчо-зернову корпорацію України» «Новополтавський елеватор» зобов'язано поновити позивача [PERSON] на роботі на посаді директора філії цього товариства та стягнути невиплачену заробітну плату і середній заробіток за час вимушеного прогулу. До Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №12015100060005416 внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення , передбаченого ч.1 ст.382 КК України в зв'язку з не виконанням посадовими особами ПАТ «Державної продовольчо-зернової корпорації України» рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 09.09.2014 року. 03.02.2016р. наказом №59-К « Про поновлення на роботі [PERSON]» позивача було поновлено на роботі, однак керівник Товариства, в порушення Статуту Товариства, Положення про філію, ст. 23 КЗпП України поновив на роботі [PERSON] за контрактом. При цьому позивачу [PERSON] не надано його екземпляру контракту та не виконано вимогпункту 7.2. Положення Про філію ПАТ «Державна продовольчо- зернова корпорація України «Новополавський елеватор» від 18.11.2011 р. №180, не надано довіреності [PERSON] для виконання свої повноважень як директора філії, позбавивши останнього можливості реально приступити до виконання своїх обов'язків. Крім того відповідач визначив в порушення ст.ст. 9, 23 КЗпП України строк на який зазначений контракт укладений, тим самим погіршив умови [PERSON] порівняно з діючим законодавством України. Крім того, вищезазначений Контракт підписано ДПЗКУ та [PERSON].02.2016 року не попередивши при цьому [PERSON] про зміну істотних умов праці не пізніше ніж за два місяці. 05.02.2016 року відповідачем було видано наказ №65-К про відсторонення від роботи [PERSON], який визнаний в судовому порядку незаконним. Крім того, відповідно до відповіді Головного Управління Держпраці у Київській області від 21.03.2016 року на посадових осіб ДПЗКУ накладено адміністративні стягнення через незаконне відсторонення позивача від роботи. 28.07.2016 року [PERSON], перебуваючи на лікарняному отримав наказ про звільнення, 24.06.2016 року відповідачем прийнято наказ №414-К « Про звільнення [PERSON]» у зв'язку із закінченням дії контракту. Вказані фактичні обставини стали підставами для звернення з даним позовом до суду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, звернувшись до суду із письмовою заявою про розгляд справи без його участі. У судовому засіданні 26.09.2016 року позивач позов підтримав, просив задовольнити позов з підстав, наведених у позовній заяві. Представник позивача [PERSON] також у судове засідання не з'явилась, звернувшись до суду із письмовою заявою про розгляд справи без її участі. У судовому засіданні 26.09.2016 року позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився повторно. 26.09.2016 року представником відповідача до суду було надано заяву про перенесення судового засідання на іншу дату у зв'язку із тим, що представник відповідача знаходиться у відпустці, а у судове засідання 05.10.2016 року представник відповідача не з'явився не повідомивши суду причини, жодних заяв про перенесення розгляду справи суду також не надавав, а тому з огляду на суть спору, який повинен розглядатися у найкоротші терміни, та з огляду на те, що в матеріалах справи маються письмові заперечення відповідача по суті позовних вимог, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у провадженні доказів. У своїх письмових запереченнях відповідач зазначив, що заперечує проти даного позову, з доводами викладеними в позовній заяві не погоджується, позовні вимоги вважає незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до Розпорядження голови правління ПАТ «ДПЗКУ» від 28.07.2014 р. № 46-р «Про розробку та погодження типової форми контракту з директорами філій ПАТ «ДПЗКУ» та Наказу ПАТ «ДПЗКУ» від 01.08.2014 р. № 171 «Про затвердження типової форми контракту» з директорами філій ПАТ «ДПЗКУ» укладалися контракти, в тому числі і з директором філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» [PERSON] В укладеному контракті з позивачем [PERSON] чітко визначено строк його дії - з 04.02.2016 р. до 30.06.2016 р. включно.Підписавши зазначений контракт [PERSON] визнав усі умови контракту, у тому числі, строк його дії. Позивача листом від 29.06.2016 № 308 попередили, що його буде звільнено із займаної посади 30 червня 2016 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору згідно п. 2 ст. 36 КЗпП . Крім того, відповідач вважає, що жодним чином, лист Міністерства праці та соціальної політики України «Щодо контрактної форми трудового договору та переліку законів, якими дозволено її застосування» від 6 травня 2000 року № 06/2-4/66, не обмежує право на укладання акту між ПАТ «ДПЗКУ» та директорами його філій. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 30 квітня 2013 року Наказом №143-К голови правління акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» [PERSON] з 01 травня 2013 року було призначено на посаду директора філії Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України «Новополтавський елеватор». Відповідно до п.7.2 Положення про філію ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» повноваження директора філії визначаються довіреністю виданою головою правління товариства. 30.04.2013 головою правління ПАТ «ДПЗКУ» позивачеві було видано довіреність №238, на підставі якої останній діяв, здійснюючи управління поточною діяльністю філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор». 27.05.2014 наказом 380-К голови правління ПАТ «ДПЗКУ» позивача [PERSON] було звільнено з посади директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» за одноразове грубе порушення трудових обов'язків та відповідно п.1 ст.41 КЗпП України Позивач оспорив своє звільнення і рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 09 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 11 березня 2015 року, позивача [PERSON] було поновлено на посаді директора філії Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" "Новополтавський елеватор", та стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.05.2014р. по 20.08.2014р. у розмірі 22390,20 грн., невиплачену заробітну плату у розмірі 6758,63грн. та моральну шкоду в сумі 1000грн ( справа № 481/1206/14-ц). 03 лютого 2016 року Наказом № 59-К в.о голови правління Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» [PERSON] з 04 лютого 2016 року було поновлено на посаді директора філії Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Новополтавський елеватор». Даним наказом було виконано рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 09.09.2014 року. 05 лютого 2016 року Наказом № 65-К в.о голови правління Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» [PERSON] з 05 лютого 2016 року було відсторонено від виконання обов'язків директора філії Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Новополтавський елеватор» на період проведення службового розслідування. Рішенням Новобузького районного суду від 26 квітня 2016 року, яке набрало законної сили 29.06.2016 року визнано таким, що винесений незаконно наказ Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо зернова корпорація України» від 05 лютого 2016 року за № 65-к «Про відсторонення від роботи» . Розпорядженням ПАТ «ДПЗКУ» від 28 липня 2014 року № 46-р про розробку та погодження типової форми контракту з директорами філій ПАТ «ДПЗКУ» доручено юридичному департаменту до 31 липня 2014 року розробити типову форму контракту для підписання директорами філій ПАТ «ДПЗКУ». Наказом ПАТ «ДПЗКУ» від 01 серпня 2014 року № 171 затверджено типову форму контракту директора філії ПАТ «ДПЗКУ». Отже, 04.02.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено Контракт № 98 із встановленням стоку його дії до 30 червня 2016 року ( п.7.3). Згідно із ч. 3 ст. 21 КЗпП України визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Відповідно до статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю. Частина друга статті 3 КЗпП України передбачає можливість установлення особливостей праці, тобто особливостей правового регулювання певних трудових відносин, надаючи окремим підприємствам, установам, організаціям право регулювати трудові відносини їхніми статутами, положеннями. Надавши це право КЗпП України, у статті 9 закріплює норму, якою забороняє підприємству, установі, організації уводити до своїх внутрішніх нормативних актів умови, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством про працю, в тому числі, які визначаються відповідним законодавством та статутами підприємств, установ, організацій. Питання про наслідки відступу від положень трудового законодавства при укладенні договорів про працю вичерпно вирішено у статті 9 КЗпП України, яка імперативно кваліфікує такі умови недійсними без необхідності визнання їх такими в судовому порядку. У той же час, власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом (наприклад, керівники підприємств). Порушення цих вимог може бути підставою для визнання відповідно до ст. 9 КЗпП недійсними умов праці за контрактом, які погіршують становище порівняно з законодавством України. Відповідно до ст. 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Згідно із ч. ч. 1-4 ст. 65 ГК України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства. У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. Частинами 5, 6 ст. 65 ГК України визначено, що керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами. Керівника підприємства може бути звільнено з посади достроково на підставах, передбачених договором (контрактом) відповідно до закону. З аналізу наведених норм матеріального права слід дійти висновку, що правовою підставою для укладення контракту з керівником юридичної особи, незалежно від форм власності, є ст. 65 ГК України. Натомість у законодавстві відсутні правові підстави для укладення контракту з керівниками філій, представництв, директорами за напрямами діяльності, тощо, оскільки ці посади не належать до категорій керівників підприємства. Контракт є обов'язковою формою трудового договору для керівників державних підприємств, що укладаються відповідно до Типової форми контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, затвердженою постановою кабінету Міністрів України від 02 серпня 1995 року № 597 (зі змінами) на підставі Положення про порядок укладення контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203. Судом встановлено, що відповідно до п. 3.1 Положення про філію публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Новополтавський елеватор», філія не має статусу юридичної особи, здійснює свою діяльність від імені товариства і в межах повноважень, встановлених цим Положенням та статутом товариства. Згідно з п. п. 7.1, 7.2 вказаного положення, управління поточною діяльністю філії здійснює директор філії, який є уповноваженим представником товариства. Повноваження директора філії визначаються довіреністю, виданою Головою правління товариства. Правочини від імені товариства директор філії вправі вчиняти тільки на основі довіреності та в межах передбачених у ній повноважень, із урахуванням цього положення. Отже, директор філії публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Новополтавський елеватор», яка не є юридичною особою, не є керівником юридичної особи. А тому з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач не мав правових підстав укладати із позивачем контракт на визначений строк, тому вимога про визнання недійсними умови праці за контрактом №98 від 04.02.2016 року такими, що погіршують становище позивача порівняно з чинним законодавством та укладеним на невизначений строк, підлягає до задоволення. Згідно ч.2 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Відповідно до роз'яснень п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок про його тимчасову непрацездатність. Як видно, із копій листків непрацездатності позивач [PERSON] перебував на лікуванні з 10.02.2016 року до 19.02.2016 року включно; з15.03.2016 року до 28.03.2016 року включно перебував у стаціонарі після чого продовжував хворіти; з 13.04.2016 року до 29.04.2016 року включно; з 29.06.2016 року до 08.07.2016 року включно. Однак, 24.06.2016 року ПАТ «ДПЗК» в особі голови правління Григорович О.І. видає наказ № 414-К «Про звільнення [PERSON]» з підстав п.2 ст. 36 КЗпП України - закінчення строку дії контракту. Позивач [PERSON] про прийняття даного наказу був повідомлений листом від 29.06.2016 року за вих.. № 308, який він отримав 09.07.2016 року. Отже, оскільки суд прийшов до висновку, що контракт із позивачем [PERSON] було укладено з порушенням трудового законодавства, так як його умови, погіршують становище працівника порівняно із законодавством про працю, то суд також приходить до висновку про незаконність наказу ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 24.06.2016 року №65-К «Про звільнення [PERSON]» наслідком чого є його скасування та поновлення позивача на посаді. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд приходить до наступного. Як зазначив позивач [PERSON] ним було підписано Контракт із відповідачем ПАТ «ДПЗКУ», в якому не було передбачено строку його дії. Після підписання контракту всі екземпляри були передані відповідачу для реєстрації і більше позивачу не надавався. Про те, що контракт було укладено на певний строк, позивач дізнався при отриманні наказу про його звільнення, яке мало місце 09.07.2016 року. Дані твердження позивача [PERSON] відповідачем не спростовані, суду не надано доказів того, що позивач [PERSON] отримав екземпляр контракту від 04.02.2016 року, а тому суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки [PERSON] при подачі позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 1102,40 грн, тому з відповідача ПАТ «ДПЗКУ» на користь позивача слід стягнути дану суму, як судові витрати. Також підлягають стягненню із відповідача на користь позивача на підставі ст..84 ЦПК України документально підтверджені витрати на правову допомогу в сумі 3000, 00 грн.

Outcome: approved