Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до Державного підприємства «Завод ім. Малишева», в якому просить: - визнати незаконним формулювання причини звільнення, зазначене у наказі ДП «Завод ім. Малишева» за № 245 від 21.12.2020 року «за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України»; - змінити формулювання причини звільнення, зазначене у наказі ДП «Завод ім. Малишева» за № 245 від 21.12.2020 року «за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України» на «звільнений за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю ч. 3 ст. 38 КЗпП України»; - зобов`язати уповноважених осіб ДП «Завод ім. Малишева» внести зміни до трудової книжки [PERSON] , а саме у розділі «Відомості про роботу» «Запис № 21 від 21.12.2020 «звільнений за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю ч. 3 ст. 38 КЗпП України». В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він працював слюсарем-інструментальником (табельний номер 14135) на Державному підприємстві "Завод ім. В.О. Малишева" в цеху № 720 з 09.08.2018. На підставі наказу № 249 від 21.12.2020 року [PERSON] звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Позивач не згоден з формулюванням причини звільнення, оскільки причиною звернення з заявою про звільнення було порушення відповідачем законодавства про працю, в зв`язку з чим позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Однак відповідач відмовився приймати від [PERSON] заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, змусивши позивача написати заяву про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, по якій і здійснив звільнення [PERSON] . Позивач зазначає, що при прийомі на роботу йому була встановлена почасово-преміальна форма оплати з тарифною ставкою (окладом) 10000 грн., однак з 01.10.2020 року відносно позивача змінено форму оплати з почасової-преміальної на відрядно-преміальну без попередження останнього, в результаті чого зменшилась тарифна ставка (оклад) з 10000 грн. до 5764 грн. За даним фактом позивач звернувся зі скаргою до ГУ Держпраці у Харківській області. У відповіді на скаргу ГУ Держпраці у Харківській області вказує, що встановлено порушення вимоги ч. 4 ст. 97 КЗпП України, а саме факти прийняття власником або уповноваженим ним органом чи фізичною особою в односторонньому порядку рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідачем 12.02.2021 подано до суду відзив на позовну заяву, в якому Державне підприємство «Завод ім. Малишева» проти заявленого позову заперечує у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що звільнення позивача за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України здійснено обґрунтовано та з дотриманням вимог діючого законодавства України, оскільки позивач надав письмову заяву на звільнення, написану ним власноруч. Вказує на те, що додана позивачем заява від 17.12.2020 року не містить жодних доказів того, що її було надано підприємству, оскільки на заяві відсутні будь-які відмітки про її прийняття ДП "Завод ім. В.О. Малишева". Вказує, що жодних доказів здійснення на позивача відповідачем тиску, погрози, примушування до написання заяви про звільнення від 17.12.2020 за угодою сторін матеріали справи не містять. Також вказує, що в результаті інспекційного відвідування ГУ Держпраці у Харківській області, підприємству видано припис № ХК27850/3243/АВ/П від 21.12.2020року, з яким відповідач не погодився та звернувся до суду про визнання протиправним та скасування припису. Справа на даний час не розглянута. 15.02.2021 позивачем надано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач не погоджується з доводами, які відповідач надав у відзиві на позовну заяву. 22.02.2021 відповідачем подано заперечення, в яких він додатково вказує, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, безпідставними та не підтверджуються жодними доказами. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26.01.2021 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Цією ж ухвалою відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат просять вирішити після надання ними протягом 5 днів після ухвалення рішення документів на підтвердження сплати витрат на правову допомогу. Представник відповідача Гедзь Д.І. у судовому засіданні підтримує позицію по суті спору, викладену у відзиві на позовну заяву. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] працював у ДП "Завод ім. В.О. Малишева" на посаді слюсаря-інструментальника (табельний номер 14135) та був звільнений 21.12.2020 за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] . Так, 17.12.2020 [PERSON] звернувся до Директора з персоналу та адміністративно-соціальних питань Даниліна Є.Ю. з заявою про звільнення його з підприємства за угодою сторін з 21.12.2020року. Заява була прийнята підприємством, про що свідчать відповідні відмітки. Згідно копії наказу (розпорядження) № 245 від 21.12.2020 [PERSON] звільнено з посади слюсаря-інструментальника за угодою сторін на підставі його заяви. Крім того, матеріали справи містять копію заяви від 17.12.2020 року, складену [PERSON] до Директора з персоналу та адміністративно-соціальних питань Даниліна Є.Ю., в якій позивач просить звільнити його з підприємства згідно ст. 38 ч. 3 КЗпП України 18.12.2020 року. Під час праці на посаді слюсаря-інструментальника [PERSON] переведено з почасово-преміальної форми оплати праці на відрядно-преміальну, що підтверджується копією наказу (розпорядження) № 188 від 01.10.2020. [PERSON] 10.11.2020 року звернувся до ГУ Держпраці у Харківській області зі скаргою, в якій просив провести захід державного контролю у формі інспекційного відвідування на предмет додержання вимог законодавства про працю на ДУ "Завод ім. В.О. Малишева" щодо [PERSON] , що підтверджується копією відповідної скарги від 09.11.2020. З відповіді № 13420 від 17.12.2020 на скаргу встановлено, що ДП "Завод ім. В.О. Малишева" порушено вимоги ч. 4 ст. 97 КЗпП України, а саме встановлення факту прийняття власником або уповноваженим ним органом чи фізичною особою в односторонньому порядку рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Копією довідки № 213 від 16.01.2021 встановлено, що [PERSON] перебуває на обліку в Харківському МЦЗ з 05.01.2021 як безробітний. З копії ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 04.01.2021 встановлено, що відкрито провадження в адміністративній справі за позовом Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева" до Головного управління Держпраці у Харківській області про скасування рішення. Таким чином, між сторонами виникли трудові правовідносини, порушення трудових прав [PERSON] зумовило його звернення до суду, спірні правовідносини регулюються Кодексом законів про працю України. Підставами припинення трудового договору є угода сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України). Частиною 3 ст. 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 22 травня 2013 року (справа № 6-34 цс 13) за змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП України. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність. Частиною 3 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» від 17 червня 2011 року суд при оцінці доказів має керуватись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), Series A № 25, cc. 64-65, n. 161). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. У постанові від 03 березня 2020 року по справі № 233/342/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи, що виникла з подібних правовідносин, зазначив, що, встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ним було подано заяву про розірвання трудового договору з роботодавцем саме у зв`язку з невиконанням останнім законодавства про працю, умов колективного договору чи трудового договору, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Суд зазначає, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факт його звернення до ДП "Завод ім. В.О. Малишева" з заявою про розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки долучена до матеріалів справи копія заяви від 17.12.2020 року не містить будь-яких відміток про її прийняття на підприємстві (штамп канцелярії, підпис уповноваженої особи тощо). Не надано також позивачем доказів звернення з відповідною заявою про його звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України засобами поштового зв`язку. Натомість звільнення позивача відбулось на підставі його заяви від 17.12.2020 року про звільнення за угодою сторін, подання якої не заперечується [PERSON] у судовому засіданні. Враховуючи, що звільнення позивача здійснено на підставі його заяви від 17.12.2020 року про звільнення за угодою сторін, належних доказів звернення до ДП «Завод ім. Малишева» з заявою про розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України позивачем не надано, позовні вимоги про визнання незаконним формулювання причини звільнення, зазначене у наказі ДП «Завод ім. Малишева» за № 245 від 21.12.2020 року «за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України», є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. При цьому, не підлягають задоволенню як похідні від зазначених вимог і позовні вимоги про зміну формулювання причини звільнення, зазначене у наказі ДП «Завод ім. Малишева» за № 245 від 21.12.2020 року «за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України» на «звільнений за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю ч. 3 ст. 38 КЗпП України», та зобов`язання уповноважених осіб ДП «Завод ім. Малишева» внести зміни до трудової книжки [PERSON] , а саме у розділі «Відомості про роботу» «Запис № 21 від 21.12.2020 «звільнений за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю ч. 3 ст. 38 КЗпП України». В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо розподілу судових витрат, то представник позивача [PERSON] надав до суду заяву в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України про подання доказів сплати судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, з огляду на що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд вважає за необхідне призначити судове засідання на 06.04.2021 року о 12.45 год. та встановити позивачу строк для надання таких доказів.

Outcome: dismissed