Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

Позивач звернулася до Марківського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування - Служба у справах дітей про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. 01.12.2017 року позивач надала уточнюючу позовну заяву. Свої вимоги обгрунтовує тим, що з 18 листопада 2011 року позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який зареєстровано Кам'янобрідським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, актовий запис №528. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. На даний час сторони разом не проживають, дитина проживає разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, психологічний, моральний та духовний розвиток. Відповідач фактично мешкає на території тимчасово непідконтрольній Україні, всі питання щодо виховання вона вирішує самостійно. З огляду на вищевказані обставини вона має намір з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2018 року разом із сином здійснити поїздку до Росії з метою відпочинку, оздоровлення та екскурсії. На її думку така подорож матиме неабияке значення для духовного та фізичного розвитку сина. Для виготовлення на ім'я дитина проїздного документа на виїзд за кордон потрібна письмова нотаріально-посвідчена згода батька дитини. Але не зважаючи на це, відповідач не бажає оформити таку нотаріальну згоду на виїзд дитини. Позивач в судове засідання не з'явилася, просила розглянути справу в її відсутність, наполягала на задоволенні позовних вимог, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся - через оголошення на офіційному веб-порталі "Судова влада України" на веб-сайті Марківського районного суду в розділі "Справи Кам'янобрідського районного суду м. Луганська ", оскільки відповідач зареєстрований на тимчасовоокупованій території куди підприємством поштового зв'язку "Укрпошта" не здійснюється доставка поштової кореспонденції. Представник третьої особи Колодько А.І. у судове засідання не з'явилася, до початку судового засідання надала заяву про розгляд справи без її участі, спір просить вирішити на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини. 11 січня 2018 року, згідно ст.281 ЦПК України, без виходу суду до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків. Відповідно до копії паспорту серії номер [NUMBER] виданого Троїцьким РВ УМВС України в Луганській області 13.01.2012 року [PERSON] є громадянкою України та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8-10). Згідно довідки від 21.11.2014 №935000471 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] разом з неповнолітньою дитиною перемістилася з тимчасово окупованої території за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON], який зареєстрований Кам'янобрідським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції 18.11.2011 року, актовий запис №528, Серія [NUMBER] (а.с.7). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 10.05.2012 року Кам'янобрідським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції у Луганській області, [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO] (а.с.5). Таким чином встановлено, що сторони перебувають у шлюбі від якого мають неповнолітню дитину, та між ними виник цивільно - правовий спір з приводу надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супровіду другого з батьків. Для вирішення спору, враховуючи визначені судом правовідносини, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18.11.2011 року та є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 6 Сімейного Кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Згідно статті 141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положеньст.151СК України, вправі обирати самі. Згідно вимог ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ст. 154 СК України, надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. У преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, зазначено, що дитина, в наслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття. За ч.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписана Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно вимог частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Питання щодо оформлення документів для виготовлення та отримання паспорту для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16 - річного віку врегульовано « Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення», затвердженого постановою КМУ України №152 від 07 травня 2014 року та окремого дозволу не потрібує. Відповідно до п.22 ч.І «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18- річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16- річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 - річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. При цьому, враховуючи норми ст. ст. 43, 49 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Як зазначила позивач в позовній заяві має намір з 01 травня 2018 по 31 жовтня 2018 року разом із сином здійснити поїздку до Росії з метою відпочинку, задля підвищення світогляду дитини, покращення стану його здоров'я, фізичного та духовного розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Також позивач зазначає, що дитина періодично хворіє, про що свідчить витяг №2023 з медичної картки дитини та довідка з лікарні від 27.11.2017 року про те, що неповнолітня дитина [PERSON] знаходиться під наглядом лікаря-педіатра, так як є хворобливою дитиною (а.с.35-36). Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Аналізуючи зазначені законодавчі та нормативні акти, а також міжнародні документи, імплентовані у законодавство України можна зробити висновок про те, що у резолютивній частині рішення необхідно зазначати про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, а також про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, оскільки надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавить батька можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ними. На підставі наданих доказів, суд приходить до висновку, що неможливість отримання нотаріального дозволу на в'їзд на неконтрольовану територію в районі проведення антитерористичної операції, позбавляє дитину права всебічного та гармонійного розвитку, суд вважає за можливе дозволити тимчасовий в'їзд та виїзд дитини за межі України в зону АТО та за кордон у супровіді матері, без згоди та супроводу батька дитини -[PERSON], [INFO].

Outcome: approved