Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

Позивач [PERSON], звернулася до суду з уточненим позовом до [PERSON], ТОВ «ЮНІК», Третя особа без самостійних вимог - [PERSON], про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, заподіяних злочином. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона була визнана потерпілою та цивільним позивачем у кримінальному провадженні по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченому ч.1 ст. 286 КК України. [PERSON] перебував в офіційних трудових відносинах з ТОВ «ЮНІК», де він працював водієм автобуса. Відповідач 1 - [PERSON] взагалі усунувся від своїх обов'язків по відшкодуванню заподіяної [PERSON] шкоди, а Відповідач 2 - ТОВ «ЮНІК» сплатило кошти, які лише малою часткою покривають її витрати. За час, який минув з моменту ДТП, вона витратила певні грошові кошти на лікування, що підтверджується чеками про придбання ліків та інших необхідних товарів для лікування, тощо. Всього на даний час [PERSON] витратила 3 272 гри. 43 коп. Разом з тим, [PERSON] змушена збільшити свої позовні вимоги, оскільки з часу спричинення матеріальної шкоди минуло вже понад півтора роки, та з урахуванням інфляційних процесів в Україні попередньо заявлені позовні вимоги не зможуть покрити понесених витрат. Так, згідно інформації, оприлюдненої на сайті Держкомстату України, індекс споживчих цін на товари та послуги (індекс інфляції) у 2014 році в період з травня по грудень включно в розділах: - охорона здоров'я становить 17,4%; - купівля транспортних засобів становить 32,1%; - паливо та мастила становить 16%. Індекс споживчих цін на товари та послуги (індекс інфляції) у 2015 році в період з січня по жовтень включно в розділах: - охорона здоров'я становить 24, 5%; -купівля транспортних засобів становить 30,9%; - паливо та мастила становить 15,0%. Відповідно, загальний індекс інфляції, який минув з 23.04.2014 р., тобто з моменту вчинення відповідачем 1 - [PERSON] злочину, внаслідок якого [PERSON] зазнала матеріальних витрат - на лікування, становить - 41,9 %, що відповідно збільшує розмір позовних вимог до 4 644 грн. щодо лікування. Крім матеріальної шкоди, через дорожньо-транспортну пригоду, [PERSON] зазнала значної моральної шкоди, яка виявилася: у гострому відчутті страху за своє здоров'я та життя, який вона відчула під час зіткнення; у гострому відчутті страху за здоров'я та життя своїх близьких родичів , який вона відчула під час зіткнення; в моральних та психічних стражданнях, які виникли у неї, коли вона дізналася про отримання її близькими родичами тілесних ушкоджень; в моральних та психічних стражданнях, які виникли у неї, коли вона дізналася, що стала інвалідом; в моральних та психічних стражданнях, які виникли в результаті порушення її особистих прав, оскільки тривалий час вона не може реалізовувати свої звичайні ділові та особисті наміри та звички, що значною мірою зруйнувало її життєві плани; в моральних та психічних хвилюваннях, які стали наслідком категоричної відмови [PERSON] та адміністрації ТОВ «ЮНІК» у добровільному порядку повністю відшкодувати спричинену матеріальну шкоду; в моральних та психічних хвилюваннях, пов'язаних з витраченням часу на поїздки до лікувальних закладів, органів досудового слідства, суду тощо. Беручи до уваги, що чинним законодавством при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди пропонується враховувати вимоги розумності і справедливості, спричинена [PERSON] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди моральна шкода оцінюється нею в сумі 502 281 грн., що обґрунтовується відповідними розрахунками. Завдана [PERSON] моральна шкода має бути відшкодована порівну як [PERSON], так і адміністрацією ТОВ «ЮНІК» - Відповідачем 2. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить стягнути на користь [PERSON] в якості відшкодування матеріальних збитків з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІК» (ЄДРПОУ 20245028, розташоване за адресою: 51909, м. Кам'янське, вул. Менделєєва, 5-А) - 4644 грн., 700 грн. судових витрат; стягнути на користь [PERSON] з відповідача [PERSON] в якості відшкодування моральної шкоди 251140,50 грн. з відповідача Товариства з обмеженої відповідальності «ЮНІК» в якості відшкодування моральної шкоди 251140,50 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22.08.2017 року відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду. 02.10.2017 року представником ТОВ «ЮНІК» було подано клопотання про забезпечення доказів. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24.10.2017 року заяву ТОВ «ЮНІК» про забезпечення доказів задоволено частково. Викликано в судове засідання для допиту старшого експерта сектору автотехнічної експертизи [PERSON]. В іншій частині клопотання - відмовлено. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області віл 10.01.2018 року згідно до пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України цивільна справа продовжена розглядом в порядку загального позовного провадження, із призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області віл 22.03.2018 року залучено у якості третьої особи без самостійних вимог [PERSON]. Витребувано від канцелярії Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська для огляду в судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 1-кп/209/8/16, справа № 209/3888/14-к за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28.08.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, підтримала заявлений нею позов, просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з'явився без поважних причин, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідно до вимог ст.ст.128-130 ЦПК України, про поважність причин неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання відзиву на позовну заяву та доказів, що підтверджують заперечення проти позову. Представник відповідача ТОВ «ЮНІК» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявку суду не повідомив. В матеріалах справи містяться заперечення відповідача. На обґрунтування заперечень зазначено, що позивачу [PERSON] завдано шкоду джерелом підвищеної небезпеки - колісним транспортним засобом - автобусом БАЗ А079.14 держ. № [NUMBER], що належить ТОВ "ЮНІК" під керуванням гр. [PERSON], який виконуючи трудові обов'язки, 23 квітня 2014 року об 12 годині 20 хвилин в районі будинку № 20 вул. Виборгська міста Кам'янське здійснив в'їзд лівим переднім колесом у вибоїну внаслідок чого лопнула ресора і автобус змінив напрямок руху та вчинив наїзд на зустрічний транспортний засіб - автомобіль ВАЗ-210700-20 держ. № [NUMBER], керований [PERSON], [INFO], що призвело до завдання фізичної та матеріальної шкоди пасажиру легкового автомобіля [PERSON] 04 грудня 2015 року позивач звернулась до суду з заявою про збільшення позовних вимог з якими ТОВ "Юнік" не може погодитися, оскільки позивачка [PERSON] в момент зіткнення автомобілів знаходилася в автомобілі, керованому [PERSON], який не забезпечив виконання позивачкою приписів п.п. б) п.5.2 Правил дорожнього руху, який зобов'язує пасажирів під час руху на транспортному засобі, обладнаному ременями безпеки, бути пристебнутими, а сама позивачка навмисно не виконала приписи ПДР у цій частині, чим безумовно збільшила тяжкість негативних наслідків, як для її здоров'я, так і майнових витрат. Крім того, досудовим слідством у кримінальному провадженні №12014040000000180 встановлено, що відстань від початку зміни напрямку руху автобусом до легкового автомобіля [PERSON] складала 44,3м., що цілком достатньо для повної зупинки легкового транспортного засобу, що рухається із швидкістю 60 км./час. по сухому асфальтному покриттю (60 км./час. ділимо на 2 = 30метр. - відстань для зупинки авто.), але це питання судовою авто технічною експертизою не досліджувалось. (У відповідності до п. 31.4.1.ПДР гальмівний шлях-легкового автомобіля на сухому рівному асфальтному покритті при швидкості 40 км/год. не повинен перевищувати 14,7 метри, а автобуса 18.3 метри) - разом 33 метри. Більш того, за обставин вказаних у матеріалах кримінальної справи, якщо прийняти за точку зіткнення транспортних засобів точку початку юзу коліс автобусу, то слід відзначити, що за один і той же час транспортні засоби (автобус і легковий автомобіль), без застосування гальм, пройшли різну відстань, а саме: автобус - 17,0 м., а легковий автомобіль - 27,3 м.(44,3 м.-17,0м.), що на 60% більше відстані пройденої автобусом, а отже і швидкість легкового автомобіля, на їх погляд, відповідно вища і може становити близько 87 км./час, а не 60 км./час, що є порушенням дозволеної у місті швидкості та причиною внаслідок якої водію не вдалося зманеврувати чи своєчасно зупинити автомобіль та уникнути ДТП, що сприяло завданню майнової шкоди сторонам та має бути враховано судом при визначенні розміру відшкодування. Досудовим слідством встановлено та покладено в основу звинувачення [PERSON] факт в'їзду переднім лівим колесом автобуса в яму та пошкодження, при цьому, ресори автомобіля що призвело до раптової зміни напрямку руху автобусу (непереборної сили) та настання ДТП в якій постраждала позивачка. Вважає, що ДТП сталося внаслідок дії непереборної сили: наявності ями, раптового виходу із ладу ресори та перевищення швидкості [PERSON], що виключає повну майнову відповідальність власника автобусу, а майнова шкода завдана позивачці внаслідок необачних дій Відповідача-1, перевищення швидкості [PERSON] та невиконання обов'язків пасажира позивачкою. Незважаючи на те, що Відповідач-2 застрахував свою відповідальність про що свідчить страховий поліс № АС/0345400 від 24.07.2013 р., що є в матеріалах справи, Позивачка не звертається з позовом до страхової компанії та не вказує суму страхового відшкодування, яку нею отримано від страховика. Відмова від отримання відшкодування від страхової компанії очевидно виключає відповідальність власника - Відповідача-2, оскільки Позивачкою не доведено розмір відповідальності, яку повинен нести згідно ст.1194 ЦК України, відповідач. Зазначає, що, вимагаючи стягнути 4644,00 грн. позивачка не надає розрахунку та доказів щодо отриманих медичних призначень, закуплених за ними ліків, а також доказів щодо ідентифікації особи, яка придбала товари за наданими суду чеками, та витрат сум коштів, отриманих від відповідача-2 по конкретним позиціям (згідно матеріалів кримінального провадження Відповідачем-2 Позивачці сплачено для забезпечення лікування 3201,09 грн., необхідність продовження лікування (призначення), витрат на транспорт та документальних підтверджень щодо дійсності та розміру таких витрат, що унеможливлює визначення обґрунтованості вимог та дійсного розміру витрат. Збільшення позову за рахунок інфляції є необґрунтованим оскільки відшкодування, завданої шкоди є мірою відповідальності, а не грошовим зобов'язанням за договором отже задоволенню такі вимоги не підлягають. Що стосується підстав нарахування та визначеного позивачем розміру моральної шкоди, то вона визначена без врахування конкретних обставин справи, а саме: непереборної сили, дій та бездіяльності [PERSON], його відповідальності за завдану шкоду, поведінки самої позивачки, що не виконала приписи ПДР. Розрахунок шкоди здійснений з застосуванням показників, які не передбачені чинним законодавством є довільними, об'єктивно не підтверджені та законодавчо не встановлені, а тому, з урахуванням обставин справи, не відповідають розумності та справедливості (ст.22 ЦК України). Судові витрати - 700 грн. вартості послуг адвоката згідно п.1 ч.1 ст. 118 КПК України є відповідальністю особисто осудженого. Третя особа без самостійних вимог - [PERSON] в судове засіданні не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в матеріалах справи містяться його письмові пояснення, згідно змісту яких зазначено, що вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 30 вересня 2016 року встановлено вину [PERSON] у вчинені ДТП 23 квітня 2014 року, внаслідок грубого порушення ним вимог п.п.1.3,1.5,2.3(6), 12.3 Правил дорожнього руху України, що призвело до того, що пасажир "ВАЗ-210700-20" н.з. [NUMBER] [PERSON] отримала тілесні ушкодження у вигляді сумісної травми тіла, що відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, які викликали тривалий розлад здоров'я більше 21 дня. В наслідок чого, [PERSON] стала інвалідом, тому вважає, що уточнений позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі; просив справу розглянути за його відсутністю (а.с.119-120). Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30.09.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 років обмеження волі без позбавлення права керування транспортним засобом, із застосуванням положень ст. 75,76 КК України призначено покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки (а.с.41-44). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.05.2017 року апеляційні скарги обвинуваченого [PERSON], представника цивільного відповідача ТОВ «ЮНІК», в особі директора [PERSON], цивільного позивача [PERSON] та потерпілого [PERSON], прокурора - задоволено частково. Вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30.09.2016 року скасовано в частині вирішення цивільного позову, і призначено новий розгляд провадження у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, в решті вирок залишено без змін (а.с.45-50). Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, вироком суду було встановлено та підтверджується матеріалами кримінального провадження (справа 209/3888/14-к), дослідженого в судовому засіданні, що 23 квітня 2014 року приблизно о 12.20 годин в районі буд. №20 по вул. Виборзькій в м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля марки «ВАЗ-210700-20» н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] в якому перебувала позивач [PERSON] та автобуса марки «БАЗ А079.14» н.з. [NUMBER] під керуванням відповідача [PERSON], який перебував в трудових відносинах з ТОВ «Юнік» та працював водієм на даному підприємстві, що підтверджується наказом про прийняття на роботу /т.3 а.п. 139/ та шляховим листом / т.3 а.п.134-135/. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивач [PERSON] отримала тілесні ушкодження у вигляді сумісної травми тіла: закритої черепно-мозкової травми з раною на обличчі (слідом загоєння котрої є виявлений рубець), яка супроводжувалася явищами струсу головного мозку; тупа травма тулубу з синцями на ній та закритим переломом правої ключиці; переломом лівої сідаліщної кістки з вивихом лівого стегна, яке ускладнилось невритом малогомілкового нерву ліворуч - відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, які викликали тривалий розлад здоров'я більше 21 дня ( п.п.2.2.2. Наказ № 6 МОЗ України від 17.01.1995 року), про що вказано у висновках судової медичної експертизи № 500-Е від 16.05.2014 року /т.3 а.п. 68-69 кримінальної справи 209/3888/14-к/. Аналізуючи встановлені фактичні обставини та правовідносини сторін, суд керується наступними нормами права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За положеннями ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Частина 2 ст. 1192 ЦК України передбачає, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно роз'яснень, викладених в п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до якого особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини (п.4 зазначеної Постанови). Згідно п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України обов'язок відшкодування моральної шкоди, завданої пошкодженням майна, покладено на особу, яку визнано винною у скоєнні ДТП. Згідно роз'яснень, викладених в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ по позовах про відшкодування шкоди" під власником джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична чи особа громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, оперативного чи керування на інших підставах (договір оренди, довіреності і т.п.). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки з зв'язку з трудовими відносинами з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо). Згідно ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним трудових (службових) обов'язків. Судом встановлено, що ДТП, яке сталося 23 квітня 2014 року приблизно о 12.20 годин в районі буд. №20 по вул. Виборзькій в м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля марки «ВАЗ-210700-20» н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] в якому перебувала позивач [PERSON] та автобуса марки «БАЗ А079.14» н.з. [NUMBER] під керуванням відповідача [PERSON] винним є саме [PERSON], що підтверджено вироком суду, яке залишено без змін ухвалою апеляційної інстанції. [PERSON] під час здійснення ДТП перебував у трудових відносинах з ТОВ «ЮНІК», що підтверджено вищезазначеними матеріалами справи. Внаслідок ДТП позивач [PERSON] отримала тілесні ушкодження, які спричинили тривалий розлад здоров'я наслідки якого позивач вимушена лікувати по теперішній час. Таким чином, посилання представника відповідача ТОВ «ЮНІК» у своїх запереченнях на наявність вини у чиненні ДТП не тільки відповідача [PERSON], а і водія [PERSON], який не виконав вимоги п. 5.2 ПДР України, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки спростовуються обставинами та фактами встановленими під час розгляду кримінального провадження. Щодо заперечень представника відповідача ТОВ «ЮНІК» в тій частині, що відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована, але позивач [PERSON] до страховика за відшкодуванням не звертався, суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що на день скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована, про що свідчить страховий поліс № АС/0345400 від 24.07.2013 р., що є в матеріалах кримінального провадження (т.3 а.п.29). Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року у справі №6-2808цс15. Відтак, позивач має право на захист своїх прав, шляхом пред'явлення вимоги про відшкодування майнової шкоди до юридичної особи - відповідача ТОВ «ЮНІК», діями працівника якої під час виконання ним трудових обов'язків позивачу [PERSON] завдана шкода, розмір якої згідно змісту позову складає 3272,43 грн. Щодо вимог позивача про збільшення суми шкоди з урахуванням індексу інфляції, слід зважати на таке. Стаття 625 ЦПК України регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. Також слід зазначити, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Таким чином, ця норма регулює правовідносини між боржником та кредитором щодо невиконання договірних зобов'язань, а не до відносин стосовно відшкодування шкоди, заподіяної злочином, тому не може бути застосована в даних правовідносинах. При визначенні суми матеріальної шкоди, суд враховує заперечення представника відповідача ТОВ «ЮНІК», щодо часткового відшкодування матеріальної шкоди позивачу [PERSON], у розмірі 1617,09 грн., що підтверджується копіями розписок, які містяться в матеріалах кримінального провадження (т.2 а.п.53-54). Тому вимоги позивача в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягають частковому задоволенню у сумі 1655,34 гривень. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Частиною першою ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 1 частини 2 цієї ж статті передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Як роз'яснює Пленум Верховного Суду України в п.5 постанови №4 від 31.03.95 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з послідуючими змінами) при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суд обов'язково повинен з'ясувати: наявність такої шкоди, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 Рішення № 20-рп/2008 (справа про страхові виплати), зазначив, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). З урахуванням всіх обставин справи, суд вважає доведеним, що позивач пережила душевні страждання, що негативно вплинуло на її психологічний стан, порушило звичайний життєвий ритм та вимагало додаткових зусиль для організації життя, що з урахуванням п.2 ч.2 ст.23 ЦК України свідчить про наявність моральної шкоди, обов'язок по відшкодуванню якої має нести виключно ТОВ "ЮНІК". Враховуючи ступінь душевних страждань позивача, та виходячи з принципу розумності і справедливості, суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а з відповідача ТОВ «ЮНІК» на користь позивача на відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 70000,00 грн. Вирішуючи вимоги щодо стягнення судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, які підтверджені у матеріалах кримінального провадження договором про представництво та надання правової допомоги від 30.03.2015 року (т.2 а.п.165-168), договором про надання адвокатом правової допомоги від 11.03.2015 року (т.2 а.п. 148), тому підлягають задоволенню у сумі 700,00 гривень. Враховуючи результат вирішення справи, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача ТОВ «Юнік» слід стягнути на користь держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 716,79 грн.

Outcome: partial