Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просила визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивачеві на праві власності належить 27/100 часток будинку [ADDRESS] . Зазначена частка являє собою окрему частину будинку. В належній позивачеві частині будинку зареєстроване місце проживання її онука - [PERSON] - відповідача у справі. Проте з 2019 року відповідач в належному їй будинку не проживає, а проживає в Португалії, де навчається та працює. Позивач перешкод відповідачеві в користування жилим приміщенням не чинить, відповідач не користується спірним жилим приміщенням за власним бажанням, його речей в будинку немає. Однак на відповідача, в тому числі, нараховується вартість комунальних послуг, що створює перешкоди позивачеві як власнику майна в його користуванні. Крім того, позивач має намір здійснити відчуження своєї власності, а наявність реєстрації місця проживання відповідача перешкоджає у здійсненні позивачем можливості розпорядження своєю власністю. З урахуванням того, що зняти з реєстрації відповідача іншим чином вона немає змоги, через відсутність відповідача, вона змушена звернутись до суду. Ухвалою суду від 05.07.2021 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, визначено сторонам строк для подання заяв по суті спору. Відповідач відзив на позов не подав, разом з тим від представника відповідача - адвоката Карпенко Г.Є. до суду надійшла заява про визнання відповідачем позовних вимог в повному обсязі. В підготовче засідання позивач не з`явився, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи без участі позивача,позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач у підготовче засідання не з`явився, разом із заявою про визнання позову представником відповідача - адвокатом Карпенко Г.Є. надано заяву про розгляд справи без участі відповідача та його представника. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з визнанням відповідачем позову судом ухвалюється рішення в підготовчому засіданні. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності,суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано, підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею 27/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору купівлі-продажу від 20.09.2001 року, зареєстрованого в реєстрі за №3110, та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 254175731 від 23.04.2021 (а.с. 5,6). Згідно Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 07.07.2017 №2313-596480-2017 місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстровано за адресою [ADDRESS] з 10.10.2006 року (а.с. 13). Аналогічну інформацію надано Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради на запит суду (а.с. 18). З довідки №53, виданої головою квартального комітету №67 від 03.06.2021, вбачається, що [PERSON] , 2001 року народження, за адресою [ADDRESS] зареєстрований, проте з 2019 року не проживає (а.с. 8). Вказані обставини підтверджуються і заявою представника відповідача про визнання позовних вимог. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Реєстрація місця проживання відповідача у спірному будинку порушує права позивача як власника нерухомого майна. При цьому суд дійшов висновку, що задоволення позову не порушує право відповідача на житло. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42). Отже, в даній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо Суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції. Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47). Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР. Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст.391,тому для суду є беззаперечним те, що втручання у його права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Щодо того, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для усунення перешкод позивачеві, як власникові нерухомого майна, перешкод у здійсненні такого права. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що він проживає в спірному будинку, користується ним, представником відповідача подано заяву про визнання позовних вимог. Відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». На переконання суду визнання припиненим права відповідача на користування спірним житлом у контексті принципів Конвенції є пропорційним, а баланс прав дотриманим. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved