Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] ([ADDRESS]) у березні 2018 року звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача ПАТ "Черкасиобленерго" [PERSON] міського РЕМ про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку з 30.06.2017р. по 25.07.2017р. в загальній сумі 9558,90 грн. В обгрунтування вимог вказує, що працювала у відповідача з 21.07.2006р. по 31.05.2017р. Звільнена за ч.3 ст.38 КЗпП України (за власним бажанням у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю). При звільненні з позивачем не був проведений повний розрахунок, існувала заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 60517,31 грн. Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 29.06.2017р. стягнуто на користь позивача заборгованість по невиплаченій заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 31.05.2017р. по 29.06.2017р. в сумі 10 922,85 грн. Відповідач 25.07.2017р. виплатив борг по зарплаті за період з 01.03.2017р. по 31.05.2017р. Середній заробіток за період з 30.06.2017р. по 25.07.2017р. залишається не виплаченим. Відповідач у наданому суду відзиві на позов просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, вказуючи, що згідно Рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 29.06.2017р. стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по невиплаченій заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 31.05.2017р. по 29.06.2017р. в сумі 10 922,85 грн. [PERSON] міським РЕМ ПАТ "Черкасиобленерго" було здійснено остаточний повний розрахунок по заробітній платі з позивачем 25 липня 2017р. в сумі 60517,31 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №895 від 20.07.2017р. (16109,50 грн.) та №949 від 25.07.2017р. (44407,81 грн.) та доданими до них списками, які підтверджують проведення розрахунків з [PERSON] по заборгованості заробітної плати. 12.09.2017р. до відповідача надійшла постанова Центрального ВДВС м.Черкаси ГТУЮ у Черкаській області про відкриття виконавчого провадження згідно виконавчого листа №712/7016/17 від 28.07.2017р. про стягнення з ПАТ "Черкасиобленерго" на користь [PERSON] коштів в сумі 10922,85 грн. (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні). 23.10.2017р. позивач сплатив [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за пероід з 31.05.2017р. по 29.06.2017р. з мінусом податків та зборів. 09.11.2017р. до відповідача надійшла постанова Центрального ВДВС м.Черкаси ГТУЮ в Черкаській області про закриття виконавчого провадження згідно виконавчого листа №712/7016/17 від 28.07.2017р. Також позивачкою пропущено строк для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, а тому позовні вимоги відповідач вважає необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити. Вказував, що з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач вправі звернутись до суду без обмеження будь-яким строком. Представник відповідача [PERSON] просила відмовити у позові в зв'язку з пропуском позивачкою при зверненні до суду строку, передбаченого ст.233 КЗпП України та недоведеністю поважності причин його пропуску. Відповідно до п.3 розділу Х11 «Прикінцеві та перехідніположення» Закону Українивід 02.06.2016 року №1402-У111 «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжуютьздійснюватисвоїповноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вивчивши матеріали справи № 712/7016/17, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються трудовим законодавством. Встановлено, що [PERSON] в період з 21.07.2006 по 31.05.2017 перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Черкасиобленерго» [PERSON] міський РЕМ, обіймала посаду провідного бухгалтера бухгалтерії [PERSON] міського РЕМ, а 31.05.2017 в звязку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного договору, згідно з ч. 3 ст.38 КЗпП України, звільнена з займаної посади, що підтверджується записами в трудовій книжці серії АХ №522245 та наказом ПАТ «Черкасиобленерго» [PERSON] міського РЕМ №84- п/тз від 31 травня 2017 року. Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 29 червня 2017р. у справі №712/7016/17, вимоги [PERSON] задоволено та вирішено стягнути на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 60517,31 грн. (без утримання податків та зборів), а також середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 10922,85 грн. (з утриманням передбачених законом податків і зборів). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Фактично повний розрахунок по виплаті заробітної плдати в сумі 60517,31 грн. був проведений відповідачем з позивачем 25.07.2017р., що підтверджується платіжними дорученнями № 895 від 20.07.2017р., № 949 від 25.07.2017р. зі списками рахунків працівників для зарахування коштів ( а.с.30-33). 12.09.2017р. до відповідача надійшла постанова Центрального ВДВС м.Черкаси ГТУЮ у Черкаській області про відкриття виконавчого провадження згідно виконавчого листа №712/7016/17 від 28.07.2017р. про стягнення з ПАТ "Черкасиобленерго" на користь [PERSON] коштів в сумі 10922,85 грн. (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні). 23.10.2017р. позивач сплатив [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за пероід з 31.05.2017р. по 29.06.2017р. з відрахуванням податків та зборів. 09.11.2017р. до відповідача надійшла постанова Центрального ВДВС м.Черкаси ГТУЮ в Черкаській області про закриття виконавчого провадження згідно виконавчого листа №712/7016/17 від 28.07.2017р. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч.ч. 1 і 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України у резолютивній частині свого Рішення №4-рп/2012 від 22.02.2012 року постановив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку із положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних сум при звільненні, фактично з ним розрахувався. Судом також ураховується, що пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудового спору" роз"яснено, що встановлені ст.ст. 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Крім того, в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової падати цивільного суду №61-590св17 (справа №446/509/16-ц) від 16.01.2018 року встановлено, що до правовідносин про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинен застосовуватись тримісячний строк для звернення до суду з таким позовом і обчислення такого тримісячного строку має здійснюватися з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. При цьому суд зважає, що під середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні не можна розуміти заробітну плату і ця матеріально-правова категорія не входить в структуру трудової оплати відповідно до Закону України "Про оплату праці". Тобто вона є відповідальністю за несвоєчасну виплату роботодавцем заробітної плати, а тому правила ч. 2 ст. 233 КЗпП України щодо відсутності обмежень у строках для звернення до суду за стягненням заробітної плати на ці правовідносини не поширюються. Оскільки фактичний розрахунок із позивачем [PERSON] міським РЕМ ПАТ "Черкасиобленерго" було проведено 25 липня 2017 року, тому право на звернення до суду за стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникло наступного дня з 26.07.2017 року. Перебіг даного строку закінчився 26.10.2017 року (26.07.2017 року + 3 місяці). Натомість позивач звернувся в суд із відповідним позовом 14 березня 2018 року, тобто після пропуску строку на звернення. Перевіряючи поважність причин пропуску строку звернення до суду, суд вважає, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду є непереборні обставини, що обєктивно, незалежно від волі особи, унеможливлювали звернення позивача до суду у строки, визначені законом, на позивачка не посилається. Необізнаність позивача про існування такого строку не може вважатися поважною причиною пропуску строку звернення до суду, адже ця причина не повязана з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для позивача на вчинення таких дій. З огляду на викладене, будь-яких поважних причин пропуску строку звернення до суду [PERSON] не навела, а судом їх здобуто не було. Оскільки позов підлягав би задоволенню у разі додержання вимог ст. 233 КЗпП України, однак [PERSON] пропущено без поважних причин тримісячний строк, що встановлений законом для звернення до суду за вирішенням трудового спору, у задоволенні позовних вимог до відповідача слід відмовити з цих підстав.

Outcome: dismissed