Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-29 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом до відповідачів про визнання протиправними дій приватного нотаріуса та скасування рішення щодо державної реєстрації прав та їх обтяжень, мотивуючи свої вимоги тим, що 10.06.2014 року між ТОВ «КАСА НАРОДНОЇ ДОПОМОГИ» та [PERSON] , [PERSON] був укладений Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Верповською О. В., за реєстровим № 4195. Відповідно до п. 1.2. Договору іпотеки, предметом іпотеки за цим Договором є квартира [ADDRESS] , яка належить іпотекодавцям на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, 06.03.2007 року згідно з розпорядженням (наказом) № 920 від 06.03.2007 року. Відповідно до п. 1.1. Договору іпотеки, цим Договором забезпечується виконання зобов`язаня, що виникло у [PERSON] на підставі кредитного договору №1006002/000-КФІ/14 від 10.06.2014 року, на суму 130 000, 00 грн., з обумовленим строком повернення боргу по 10.06.2015 року. 30.01.2015 року між ТОВ «КАСА НАРОДНОЇ ДОПОМОГИ» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 3001001/000-КФІВ/15 на загальна сума 150 000, 00 грн. строком з 30.01.2015 року по 10.03.2015 року. 18.06.2015 року [PERSON] та [PERSON] була видана Заставна, серія [NUMBER] , на ім`я ТОВ «КАСА НАРОДНОЇ ДОПОМОГИ», код ЄДРПОУ: 36284115 (перший іпотекодержатель). Розмір основного зобов`язання на дату видачі Заставної складає 280 000,00 грн. 04.06.2016 року дана Заставна була передана [PERSON] . Стан заборгованості на дату передачі Заставної за основним зобов`язанням складає 391 500, 00 грн. Відповідно до Повідомлення Вих. № 35-05/16 від 05.04.2016 року, ТОВ «КАСА НАРОДНОЇ ДОПОМОГИ» повідомило [PERSON] про те, що Заставна серія [NUMBER] 04.04.2016 року була передана у власність [PERSON] , внаслідок чого кредитором по всіх їхніх зобов`язанням за Кредитним договором та Договором іпотеки стає [PERSON] , і з цього моменту всі платежі за Кредитних договором їм необхідно здійснювати на його користь. 07.04.2016 року Державним реєстратором Приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М. за заявою [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за реєстраційним номером: 16415299, було здійснено протиправну дію, а саме прийняте рішення провести державну реєстрацію права власності на квартиру з реєстраційним номером 381230880000, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] . Позивачі вважають, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у відповідному Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав вланості на нерухоме майно Державним реєстратором приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М. прийнято з грубим порушенням норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», порушено процедуру вчинення реєстраційної дії щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме позивачам не надходило жодних повідомлень та письмових вимог від іпотекодержателя в розумінні ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», договору про задоволення вимог іпотекодержателя позивачі з іпотекодержателем не укладали, згоду на відчуження предмету іпотеки також не надавали, а також порушено вимоги ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Разом з тим, 29.09.2016 року Приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31632720, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 381230880000, квартира, загальною площею: 50.9 кв.м., житлова площа: 29.8 кв.м., за адресою: [ADDRESS] - за [PERSON] . Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.09.2016 року, номер запису про право власності: 16649145, підставою для виникнення права власності є Договір купівлі-продажу, серія та номер: 9079, виданий 29.09.2016 року, власники: [PERSON] , видавник: приватним нотаріусом КМНО Ковальчук С.П. Приватний нотаріус повинен був перевірити правомірність набуття права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , а саме: наявність отримання Повідомлення позивачами та завершення тридцяти денного строку. Проте, повідомлення позивачі не отримували, доказів отримання у відповідачів немає. Отже приватний нотаріус КМНО Ковальчук С.П. не мав права посвідчувати Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , зареєстрованого в реєстрі за № 9079 від 29.09.2016 року. На підставі викладеного позивачі звертаються до суду з даним позовом, в якому просять визнати протиправною дію [PERSON] та Державного реєстратора Приватного нотаріуса КМНО Анохіної В.В. про протиправне позбавлення права власності [PERSON] та [PERSON] , яка була здійсненна 07.04.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 14106539, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 381230990000, квартира [ADDRESS] , яке належить позивачам на підставі Свідоцтва про право власності на житло, згідно з розпорядженням (наказом) № 920 від 06.03.2007 року; скасувати рішення Державного реєстратора Приватного нотаріуса КМНО Анохіної В.М. від 07.04.2016 року за реєстраційним номером: 16415299 про реєстрацію права власності за [PERSON] , на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 381230880000, об`єкт нерухомого майна: квартира [ADDRESS] ; скасувати рішення Державного реєстратора Приватного нотаріуса КМНО Ковальчука С.П. від 29.09.2016 року, індексний номер: 31632720 про реєстрацію права власності за [PERSON] на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 381230880000, об`єкт нерухомого майна: квартира [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів витрати на сплату судового збору. 10.05.2019 року відповідач Державний реєстратор Приватний нотаріус КМНО Анохіна В.М. подала до суду Відзив на позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, відповідач зазначає, що 07.04.2016 року до неї звернувся громадянин [PERSON] , як іпотекодержатель по Договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В. 10.06.2014 року за реєстром №4195, предмет іпотеки за яким є квартира [ADDRESS] з питання реєстрації права власності на цю квартиру, згідно статті 37 Закону України «Про іпотеку», шляхом набуття Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, у зв`язку невиконанням боржником основного зобов`язання. Іпотечний договір укладався з видачею заставної. Договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя на підставі цього договору (п. 6. Договору іпотеки) шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання умов основного договору (в тому числі у випадку одноразового чи неодноразових прострочень боржником (іпотекодавцем) сплати та/або неповернення боргу - незалежно від настання строку виконання зобов 'язань по основному договору. Іпотекодержателем були надані докази направлення боржникам письмових вимог про усунення порушень та про намір пред`явити Договір іпотеки для задоволення вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Вимоги були вручені позивачам особисто 19.10.2016 року. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень постановою, передбачає вичерпаний перелік документів, які подаються державному реєстратору для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. При цьому подання оцінки предмета іпотеки виконаної суб`єктом оціночної діяльності не передбачено. В даному випадку проведення оцінки предмета іпотеки є обов`язком Іпотекодержателя. При цьому перевірка виконання цієї умови державним реєстратором не передбачена. Таким чином заявником - [PERSON] були надані всі документи для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Враховуючи викладене вище, відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 30.07.2019 року задоволено заяву позивачів про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 31.07.2019 року задоволено заяву представника позивача про витребування доказів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.08.2019 року виправлено описку в Ухвалі Деснянського районного суду м. Києва від 30.07.2019 року. 07.10.2019 року від відповідача [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення, відповідно до яких відповідач зазначає, що оскаржуване позивачами рішення Державного реєстратора приватного нотаріуса КМНО Ковальчука С.П. від 29.09.2016 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] , жодним чином не порушує їхні права або інтереси, адже нерухоме майно вибуло з їхньої власності до прийняття такого рішення. Так, квартиру [ADDRESS] набув у власність [PERSON] на підставі Договору іпотеки, як зазначають позивачі в позовній заяві. За [PERSON] було зареєстровано право власності на вказане майно згідно рішення Державного реєстратора Приватного нотаріуса КМНО Анохіної В.М. від 07.04,2016 року. Після набуття у власність нерухомості [PERSON] вона була відчужена на користь [PERSON] за Договором купівлі-продажу від 29.09.2016 року, вчинено відповідні реєстраційні дії. Отже, реєстрація права власності на квартиру за [PERSON] не вплинула на права позивачів, на той час вони вже не були її власниками. Крім того, в Рішенні Деснянського районного суду м. Києва від 07.09.2018 року по справі №754/11577/16 за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , ТОВ «КАСА НАРОДНОЇ ДОПОМОГИ», приватного нотаріуса КМНО Анохіної В.М., приватного нотаріуса КМНО Ковальчука С.П., приватного нотаріуса Верповської О.В. про захист прав споживачів шляхом визнання договорів недійсними, зазначено що «квартира вибула із володіння позивачів на законних підставах, а саме: чинність іпотеки, неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому вартості майна..». [PERSON] зазначає, що ним суб`єкту державної реєстрації прав [PERSON] з метою державної реєстрації речових прав на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , було надано перелік документів, подання яких передбачено Законом та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою КМУ від 25.12.2015 року № 1127. Зокрема, підставою для державної реєстрації права власності на квартиру за ним та прийняття відповідного рішення Державним реєстратором Ковальчуком С.П. є відповідний Договір купівлі-продажу квартири від 29.09.2016 року. Отже, рішення Державного реєстратора приватного нотаріуса КМНО Ковальчука С.П. від 29.09.2016 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] прийняте в межах його повноважень на підставі передбачених чинним законодавством документів. Враховуючи викладене вище, відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.11.2019 року відмовлено в задоволенні заяви представника позивача про прийняття зустрічного позову. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.01.2020 року задоволено заяву представника позивача про витребування доказів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.03.2020 року відмовлено в задоволенні заяви представника позивача про заміну заходу забезпечення позову. У судовому засіданні позивачка [PERSON] повністю підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник позивачів - [PERSON] - у судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] - в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Відповідач - Державний реєстратор Приватний нотаріус КМНО Анохіна В.М. - у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у Відзиві від 10.05.2019 року просила відмовити в задоволені вимоги щодо визнання протиправними її дій, пов`язаних з державною реєстрацією права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Відповідач - Державний реєстратор Приватний нотаріус КМНО Ковальчук С.П. - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивачів, представника позивачів, відповідача [PERSON] , представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 10.06.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «КАСА НАРОДНОЇ ДОПОМОГИ» було укладено кредитний Договір №1006002/000-КФІ/14, відповідно до п.1.1, п.1.2, п.1.3 цього договору, фінансова установа надає позичальнику грошові кошти у національній валюті України на загальну суму 130 000,00грн на розвиток підприємницької діяльності позичальника, під 48% річних зі строком повернення коштів до 10.06.2015 року (а.с. 11-16, т. 1). 10.06.2014 року для забезпечення виконання умов кредитного договору між ТОВ «КАСА НАРОДНОЇ ДОПОМОГИ» та [PERSON] був укладений Договір поруки № П1 1006002/000-КФІ/14. 10.06.2014 року для забезпечення виконання умов кредитного договору №1006002/000-КФІ/14 від 10.06.2014 року між ТОВ «КАСА НАРОДНОЇ ДОПОМОГИ» та [PERSON] , [PERSON] був укладений Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В., зареєстрований в реєстрі за № 4196 (а.с. 25-32, т. 1). Відповідно до п.1.2. договору іпотеки, предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] . Пунктом 2.1 договору іпотеки, сторони оцінюють предмет іпотеки в розмірі 150 000, 00грн. 30.01.2015 року між [PERSON] та відповідачем ТОВ «КАСА НАРОДНОЇ ДОПОМОГИ» було укладено кредитний Договір №3001001/000-КФІВ/15, відповідно до п.1.1, п.1.2, п.1.3 цього договору, фінансова установа надає позичальнику грошові кошти у національній валюті України на загальну суму 150 000,00 грн. на розвиток підприємницької діяльності позичальника, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути кредит фінансовій установі з урахуванням прийнятого Сторонами валютного ризику обумовленого цим договором, кредит надається строком з 30.01.2015 року по 10.06.2015 року, під 36% річних (а.с. 17-24, т. 1). 30.01.2015 року для забезпечення виконання умов кредитного договору між ТОВ «КАСА НАРОДНОЇ ДОПОМОГИ» та [PERSON] був укладений Договір поруки № ПІ 3001001/000-КФІВ/15. 18.06.2015 року між боржником - [PERSON] , іпотекодавцем - [PERSON] , першим іпотекодержателям - ТОВ «КАСА НАРОДНОЇ ДОПОМОГИ» та [PERSON] була укладена Заставна, серія [NUMBER] , відповідно до якої [PERSON] є фізичною особою, якій передається застава, а саме: квартира [ADDRESS] . Як зазначено в Заставній, стан заборгованості на дату передачі: юк боргу за основним зобов`язанням 319 500,00грн. (а.с. 34, т. 1). 04.04.2016 року між ТОВ «КАСА НАРОДНОЇ ДОПОМОГИ» та [PERSON] був укладений Договір №1006002/000-КФІ/14/КЗ купівлі-продажу заставної. Предмет договору, відповідно до п. 1.1. та п. 1.2. - продавець зобов`язується шляхом здійснення передавального напису (індосаменту) передати у власність покупця (продати), а покупець зобов`язується прийняти (купити) заставну (борговий цінний папір, який засвідчує безумовне право його власника на отримання від боржника виконання за основним зобов`язанням). Покупець зобов`язується прийняти у свою власність Заставну та сплатити продавцю визначену договором суму коштів. Заставна засвідчує безумовне право її власника на отримання від боржника виконання його зобов`язань за кредитним договором, а в разі невиконання таких зобов`язань - право звернення стягнення на нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 50,90 кв.м, та належить боржнику [PERSON] та [PERSON] на праві власності (а.с. 38, т. 1). 07.04.2016 року Державним реєстратором прав на нерухоме майно Приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М. за заявою [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за реєстраційним номером: 16415299, було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру з реєстраційним номером 381230880000, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за суб`єктом: [PERSON] (а.с. 36, т. 1). Відповідно до договору купівлі-продажу від 29.09.2016 року, який зареєстрований в реєстрі за №9079, власником квартири [ADDRESS] є відповідач [PERSON] (а.с. 38, т. 1). 29.09.2016 року Державним реєстратором Приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П. було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру з реєстраційним номером 381230880000, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] (а.с. 37, т. 1). Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» . Згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Як вбачається з умов договору іпотеки, позивачі надали свою згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання умов кредитного договору. В Іпотечному договорі також міститься відповідне застереження за статтею 36 Закону України «Про іпотеку», що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань. Відповідно до пунктів 5.1. та 5.2. договору Іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання боржником умов основного договору іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Сторони цього договору дійшли згоди і погодились, що звернення стягнення на предмет іпотеки буде здійснюватися шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі. Згідно п.6. Договору іпотеки, позасудове врегулювання та застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до п.2 та п.З ст.36, ст.37, 38 Закону України «Про Іпотеку» дане застереження в цьому Іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до Договору про задоволення вимог іпотеко держателя. Відповідно до п.6.3. Договору іпотеки, сторони цього договору вирішили, що іпотеко держатель, у разі порушення боржником (іпотекодавцем) зобов`язань за основним договором, задовольняє забезпечену іпотекою вимогу на свій розсуд або шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, або шляхом набуття права продажу від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі - покупцеві. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є дане застереження, яке прирівнюється до Договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань за основним договором. З наведеного вбачається, що сторони іпотечного договору передбачили право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов`язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку. встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. Відповідно до пункту 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868 (далі по тексту - Порядок № 868), чинним на момент виникнення спірних правовідносин, для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: 1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; 2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Відповідно до положень статті 46-1 Закону України "Про нотаріат" нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно та який має печатку такого реєстратора, здійснює повноваження відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Частина 1 ст.9 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Згідно ч. 9 ст. 15 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії. Частина 1 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07.09.2018 року ТОВ «КАСА НАРОДНОЇ ДОПОМОГИ» виконало вимоги ст.25 Закону України «Про іпотеку» повідомило позивачів після відчуження заставної у п`ятиденний строк письмово про передачу заставної. Крім того, товариство виконала вимоги ст.35 Закону України «Про іпотеку», а саме: у разі порушення основного юбов`язання та/або умов іпотечного договору іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу яро усунення порушення. Також ТОВ ТОВ «КАСА НАРОДНОЇ ДОПОМОГИ» повідомило завчасно про свій намір укласти договір, як це передбачено вимогами ст.38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. З огляду на наведене відсутні підстави для скасування рішення державного реєстратора - Державного реєстратора Приватного нотаріуса КМНО Анохіної В.М. від 07.04.2016 року14 щодо внесення запису за реєстраційним номером: 16415299 про реєстрацію права власності за [PERSON] , на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 381230880000, об`єкт нерухомого майна: квартира [ADDRESS] . Щодо вимоги про скасування рішення Державного реєстратора Приватного нотаріуса КМНО Ковальчука С.П. від 29.09.2016 року, індексний номер: 31632720 про реєстрацію права власності за [PERSON] на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 381230880000, об`єкт нерухомого майна: квартира [ADDRESS] , то така також не підлягає до задоволення, оскільки договір купівлі-продажу від 29.09.2016 року, на підставі якого було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, укладений відповідно до вимог законодавства. Зважаючи на викладені вище вимоги діючого законодавства та встановлені по справі обставини, суд вважає, що при здійсненні державної реєстрації права власності на квартиру за відповідачем [PERSON] та у подальшому за [PERSON] не було допущено порушень вимог діючого законодавства. Що стосується тверджень позивачів про порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то слід зазначити наступне. 07.06.2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014р. № 1304-VII, пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Суд критично оцінює доводи позивачів в цій частині, оскільки мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно. Крім того, згідно з пунктом 4 вказаного Закону та протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Судом при постановленні рішення також враховується і правовий висновок, викладений Верховним Судом у Постанові від 02.10.2019 року у справі № 201/7030/17, відповідно до якого чинним законодавством передбачено порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання, згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. З наведеного вбачається, що позасудовий порядок є добровільним способом врегулювання, а не примусовим, а Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014року № 1304-VII вказує саме про примусові порядки. Аналогічні за змістом висновки викладені і у Постановах Верховного Суду від 12.07.2018 року у справі № 372/977/16, від 13.06.2018 року у справі № 645/5280/16-ц; від 21.11.2018 року у справі № 640/17931/16. Отже, положення Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі). Саме такий правовий висновок викладений і у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2019 року у справі №464/8589/15-ц. Відповідно до вимог статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодекс України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За приписами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. На підставі аналізу наведених положень закону у взаємозв`язку з дослідженими судом обставинами та матеріалами справи суд дійшов висновку, що позивачі як іпотекодавці надали згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, оскільки такі умови передбачені умовами дослідженого в судовому засіданні іпотечного договору. Як вбачається з умов договору іпотеки, позивачі надали свою згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання умов кредитного договору. В Іпотечному договорі також міститься відповідне застереження за статтею 36 Закону України «Про іпотеку», що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань. Так, пунктом 5.1. Договору іпотеки передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником умов основного договора іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимои основним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 5.2. Договору іпотеки, сторони цього договору дійшли згоди і погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки буде здійснюватися шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі. Тобто, підписавши Договір іпотеки, сторони обумовили всі його умови, в тому числі узгодили порядок позасудового врегулювання спору. У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. При розгляді справи було встановлено, що ані кредитний договір, ані договір іпотеки квартири, ані договір-купівлі-продажу квартири у встановленому законом порядку визнаний недійсним не був. Відповідно до приписів ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Досліджуючи надані учасниками справи докази, суд приходить до висновку про те, що право власності на спірну квартиру перейшло до відповідачів, в тому числі у порядку, визначеному постановою Кабінету міністрів України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження" від 25.12.2015 року № 1127, тобто державний реєстратор, під час вчинення відповідних дій, діяв в межах норм чинного законодавства України. Вказане свідчить про безпідставність тверджень сторони позивачів щодо підстав для скасування державної реєстрації. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. Також судом приймається до уваги висновок, викладений Верховним Судом у Постанові від 17.07.2019 року у справі № 466/2820/16-ц, відповідно до якого зазначено, що згідно із ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді. Отже, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку. Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Суд не вбачає підстав для відступу від вищевказаних правових висновків. Також слід зазначити, що Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07.09.2018 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] до ТОВ «КАСА НАРОДНОЇ ДОПОМОГИ», [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус КМНО Анохіна В.М., приватний нотаріус КМНО Верповська О.В., приватний нотаріус КМНО Ковальчук С.П. про захист прав споживачів шляхом визнання договорів недійсними (а.с. 112-122, т. 1). Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 12.02.2019 року Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.09.2018 року залишено без змін (а.с. 123-133, т. 1). Під час постановлення судом вказаного рішення всі обставини щодо державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачами перевірялися судом, були предметом дослідження як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, суд вважає, що встановлені у судовому рішенні обставини не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачами не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07.04.2016 року та скасування запису № 16415299 про державну реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.09.2016 року та скасування запису № 31632720 про державну реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] . Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на належних, допустимих і достовірних доказах, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Згідно із ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Як вбачається з письмових матеріалів справи, ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 30.07.2019 року задоволено заяву позивачів про забезпечення позову, забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Враховуючи те, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, підстав для забезпечення позову на даний час також немає, а тому суд вважає за можливе скасувати заходи забезпечення позову, накладені ухвалою судді від 30.07.2019 року. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed