Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

06.11.2015 року позивач звернулася до суду з позовом, вимоги якого було змінено в порядку, передбаченому ст. 31 ЦПК України, в якому просить суд: розірвати шлюб між сторонами, зареєстрований 28.11.1998 р.; стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 1500,00 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи стягувати від дня пред'явлення позову до суду і до досягнення ними повноліття. Вимоги позову обґрунтовані тим, що з 28.11.1998 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивач посилається на те, що подружні відносини між сторонами припинені з квітня 2013 року у зв'язку з тим, що сторони мають різні характери, між ними відсутнє взаєморозуміння та довіра, спільне господарство не ведеться. Діти проживають з позивачем та знаходяться на її утриманні. Протягом 2015 року відповідач нерегулярно надає матеріальну допомогу на утримання дітей. Примирення та збереження сім'ї неможливе. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила не стягувати з відповідача судовий збір. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій визнав змінені позовні вимоги в повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, заяв чи клопотань суду не подав. При цьому суд враховує, що участь органу опіки та піклування при розгляді справ про розірвання шлюбу та стягнення аліментів не є обов'язковою. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі матеріалів справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК, суд розглянув справу у відсутності сторін без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сімейні відносини регулюються лише в тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ст. 7 СК України). Згідно зі ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що між сторонами 28.11.1998 року було укладено шлюб (а.с.10). Сторони мають двох дітей: [PERSON], [INFO] (а.с. 11) та [PERSON], [INFO] (а.с.12). Сторони подружніх стосунків не підтримують, спільне господарство не ведуть, проживають окремо. Спорів щодо поділу спільного майна та визначення місця проживання неповнолітніх дітей на час розгляду справи у сторін немає. Позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, переконана, що примирення з відповідачем не можливе, відповідач згодний з цим в повному обсязі. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов'язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є не можливим. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали не можливим, оскільки сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають, збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, а тому позов [PERSON] до [PERSON] в частині позовних вимог про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Згідно ч.2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідач не надає достатньої допомоги на утримання дітей. Дана обставина визнана сторонами та не оспорюється відповідачем. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. За змістом ст. 18 Конвенції "Про захист прав дитини", суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з вимогами ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій або натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Статтею 184 СК України визначено: якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що на даний час діти проживають разом із матір'ю, відповідач нерегулярно надає матеріальну допомогу на утримання дітей в добровільному порядку, проте не заперечує проти стягнення з нього аліментів у твердій грошовій сумі на користь позивача на утримання дітей в розмірі 1 500,00 грн. щомісячно на кожну дитину. Виходячи з вищевикладеного, з урахуванням положень ст. 182 СК України, суд враховуючи як матеріальне становище позивача, яка утримує та проживає з дітьми, так і матеріальне становище відповідача, який офіційно на час розгляду справи не працевлаштований, проте протипоказань за станом здоров'я чи з інших підстав, для працевлаштування не має, а також те, що відповідач не заперечує проти стягнення з нього аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1 500,00 грн. на кожну дитину щомісяця, суд дійшов висновку, що за обставин, що склалися, позов [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення аліментів на дітей також підлягає задоволенню Згідно ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Позивач не ставить вимоги про стягнення з відповідача сплаченого судового збору за вимогою про розірвання шлюбу. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487 гривні 20 копійок, від сплати за вимогою позову про стягнення аліментів позивач була звільнена. На підставі викладеного, ст. 3, 7, 104, 105, 110, 112, 114-115, 141, 180-182, 184, 191 Сімейного кодексу України, Закону України "Про охорону дитинства",

Outcome: approved