Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

19 серпня 2014 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу, [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним та визнання права власності. У судовому засіданні від 18 листопада 2014 року до участі у справі в якості співвідповідача було залучена ПАТ "Акцент-Банк" (а. с. 35). Позивач в позовній заяві з урахуванням декількох уточнень та його представник у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 26 червня 2007 року між колишньою дружиною позивача [PERSON] та ЗАТ КБ "Приватбанк", найменування якого було змінено на ПАТ КБ "Приватбанк", був укладений іпотечний договір № DNU0GA08661330, предметом якого є житловий будинок [NUMBER], розташований по [ADDRESS], а також земельна ділянка площею 473 кв.м за цією ж адресою. Даний іпотечний договір був укладений в забезпечення виконання кредитних зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № DNU0GA08661330 від 26 червня 2007 року укладеним між ним та ЗАТ КБ "Приватбанк". Нумерація будинків по [ADDRESS] у 2000-х роках змінювалась: передане в іпотеку домоволодіння первісно мало номер [NUMBER]. Право вимоги за відповідним кредитним договором ПАТ КБ "Приватбанк" було відступлено ПАТ "Акцент-Банк" Оскільки позивач не давав згоди на укладення його дружиною [PERSON] вказаного договору іпотеки, а передане в іпотеку майно є спільною власністю подружжя, набуте в період шлюбу та проживання однією родиною без реєстрації шлюбу, [PERSON] просив суд, з урахуванням уточнень, визнати недійсним іпотечний договір № DNU0GA08661330 від 26 червня 2007 року, укладений між [PERSON] та ЗАТ КБ "Приватбанк"; визнати право спільної сумісної власності [PERSON] на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] на земельну ділянку, що розташована за цією ж адресою; судові витрати - покласти на відповідачів (а. с. 43-44, 70-71). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ КБ "Приватбанк" у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволенні у повному обсязі, посилався на їх необґрунтованість та безпідставність (а. с. 141), крім того подала заяву про застосування строків позовної давності за даним спором (а. с. 138). Представник ПАТ "Акцент-Банк" через канцелярію суду подала заяву про розгляд даної цивільної справи без її участі, в заяві вказала, що проти позовних вимог заперечує, просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні підтримав та просив суд їх задовольнити. Треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу, [PERSON], Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції у судове засідання не з'явились, своїх представників не направили, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином (а. с. 134, 136). Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 червня 2007 року між [PERSON] та ЗАТ КБ "Приватбанк", найменування якого було змінено на ПАТ КБ "Приватбанк", був укладений договір іпотеки № DNU0GA08661330 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2061, предметом якого є житловий будинок [NUMBER], розташований по [ADDRESS], а також земельна ділянка площею 473 кв.м за цією ж адресою. Даний іпотечний договір був укладений в забезпечення виконання кредитних зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № DNU0GA08661330 від 26 червня 2007 року укладеним між ним та ЗАТ КБ "Приватбанк". Викладені обставини підтверджуються матеріалами справи (а. с. 5-6). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 травня 1990 року по 06 червня 2007 року (а. с. 9-10). Також судом було встановлено, що зазначене домоволодіння належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16 червня 1989 року (а. с. 7-8), про що також зазначено в спірному договорі іпотеки, а земельна ділянка належить [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 18 червня 1998 року (а. с. 51-52). Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні пояснили суду, що позивач та [PERSON] мешкали разом ще до реєстрації шлюбу. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України "договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору". У відповідності зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог закону, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Згідно ст. 257 ЦК України строк загальної позовної давності становить 3 роки. Оцінюючи усі докази, які були досліджені у судовому засіданні, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивач до відповідачів у повному обсязі у зв'язку з їхньої недоведеністю та безпідставністю. Роблячи такий висновок суд виходить з того, що право власності на спірне домоволодіння [PERSON] набула ще до реєстрації шлюбу між нею та позивачем, з вимогою про встановлення факту проживання однією родиною без реєстрації шлюбу з [PERSON] [PERSON] не звертався. Крім того, суд також враховує, що спірний договір іпотеки був укладений 26 червня 2007 року, шлюб між позивачем та [PERSON] був розірваний 06 червня 2007 року, а з вимогами про визнання права спільної сумісної власності на вказаний будинок та земельну ділянку [PERSON] звернувся лише 19 серпня 2014 року, тобто більше ніж через сім років після укладення спірного договору іпотеки та розірвання шлюбу між ним та іпотекодавцем, суд приходить до висновку про пропуск позивачем строків позовної давності за даним спором. Вирішуючи питання щодо відшкодування судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає, що витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з даним позовом, не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed