Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

Позивачі звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просили визнати за ними право власності за набувальною давністю на майно, а саме - на житлові приміщення, що складаються з «А 3» - кімната загальною площею 9,1 кв.м., «А 1» - кухня, площею 4,0 кв.м., «А 2» - коридор, площею 4,1 кв.м., «А-1» - коридор, площею 4,7 кв.м., допоміжні прибудови «А 4» гараж, площею 33,6 кв.м., зливна яма «Я», площею 2,3 кв.м., № 1 огорожа, площею 6,8 кв.м. що розташовані за адресою: вул. [PERSON], № б/н, м. Новомосковськ, яке складається з кімнат 1,2 (згідно плану експлікації БТІ). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що у 1973 році працівнику Новомосковської філії «Райавтодор» дочірнього підприємства «Дніпропетровський облавтодор» Державного агентства автомобільних доріг України - [PERSON], з яким позивач знаходилась в цивільному шлюбі, проживала однією сім'єю та вела спільне господарство виділено житло для постійного проживання, за адресою: вул. В. Ковалівка 19, м. Новомосковськ, Дніпропетровської області. Житлові кімнати підприємством переобладнано з частини адміністративної будівлі та гаражів, які належали «Новомосковській філії райавтодор» ДП «Дніпропетровського облавтодору» ДА Автомобільних доріг України, та яке оцінено відповідачем в 4000,00 грн. [PERSON] та позивачу передано ключі від кімнат для постійного проживання сім'ї. Документи про вселення не складались. Факт вселення підтверджується домовою книгою, відміткою в паспорті про реєстрацію за місцем проживання, сплатою комунальних послуг. Позивач з [PERSON] витрачали кошти на поліпшення житла та його ремонт. Загалом передано квартиру б/н, гараж та огорожу, розташовані по вул. В.Ковалівка, 19. Документи на житло відповідач не видавав. Технічна документація не збереглась. За час спільного проживання з [PERSON] у позивача народилися донька та онук. 10 січня 2001 року [PERSON] помер. Після отримання інформації про можливу приватизацію займаного приміщення, переробленого відповідачем під житло, позивач тривалий час намагалася отримати його у власність шляхом приватизації. Письмово зверталися до Новомосковського «Райавтодору» ДП Дніпропетровського «Облавтодору» ДА Автомобільних доріг України. Однак власник нерухомого майна ухилявся від вирішення означеного питання. Вказує, що оскільки займає житло протягом тривалого часу - має право на визнання майна за нею за набувальною давністю. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги. Представник Дочірнього підприємства "Дніпропетровський облавтодор" Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", згідно письмових заперечень, заперечив проти позову. Вказав, що з 2004 року всі квартири, що розташовані за адресою: м. Новомосковськ, вул. В.Ковалівка, будинок № 19, які знаходились на балансі філії "Новомосковський райавтодор" ДП (Дніпропетровський облавтодор) ВАТ (Д АК (Автомобільні дороги України), приватизовані і зняті з балансу філії на підставі відповідних свідоцтв на право власності. З позовної заяви вбачається той факт, що у житловому приміщенні за адресою м. Новомосковськ, вул. В.Ковалівка 19 мешкають три особи, тобто житлове приміщення, на яке позивач просить визнати право власності, однак позивачем не визначено конкретно, на яку частку житла просить визнати право власності, а за якою часткою житла залишаться права у інших, осіб які мешкають у даному житловому приміщенні. Представник Новомосковської міської ради проти задоволення позовних вимог не заперечував, згідно заяви просив розглядати справу за його відсутності. Представник Комунального підприємства «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради до суду не з`явився, просив розглядати справу за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді справи, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року у справі за позовом [PERSON] до Дочірнього підприємства "Дніпропетровський облавтодор" Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", Державного агентства Автомобільних доріг України, Виконавчого комітету Новомосковської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю встановлено наступне. [PERSON] тривалий час, а саме з 1984 року зареєстрована та проживає [INFO]. За цією адресою також зареєстровані її донька [PERSON] з 1988 року та онук [PERSON] з 2010 року. За повідомленням КП «Новомосковське МБТІ» Дніпропетровської обласної ради» від 26.12.2013 року № 403 станом на 25.02.1997 року виходом на місце встановлено, що частину гаражу I-III переобладнано під житло, яке на цей час займає позивач з сім'єю, переобладнане приміщення під житло рішенням відповідного органу не узаконено. До повідомлення КП «Новомосковське МБТІ» Дніпропетровської обласної ради» додана ксерокопію експлікації від 25.02.1997 року, з якої вбачається, що вказане нежитлове приміщення складається з кімнат: 1-I площею 4,9 кв. м., 1-II площею 4,4 кв. м., 1-1 площею 4,0 кв. м., 1-2 площею 9,3 кв. м. З листа начальника філії «Новомосковський райавтодор» від 29.01.2003 року № 24 на адресу позивача, їй було запропоновано здійснити приватизації її житла за вказаною адресою та повідомлено про наявність боргу за комунальні послуги. Отже станом на 29.01.2003 року позивач знаходилась з вказаною особою в договірних відносинах з приводу найму житла та сплати комунальних послуг. До якого часу продовжувались такі відносини матеріали справи доказів не містять. Як вбачається зі справи, приватизація житла по вул. В. Ковалівка 19 в м. Новомосковську проводилась в 2003-2005 роках. В квартирі [ADDRESS] приватизовані кімнати №№ 3,4,5 та кімнати №№ 6,7. Відомостей про наявність в квартирі [ADDRESS] кімнат № 1 та № 2 матеріали справи не містять. За повідомленнями Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", Дочірнього підприємства "Дніпропетровський облавтодор" Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" та Виконавчого комітету Новомосковської міської ради приміщення за вказаною позивачем адресою по вул. В. Ковалівка 19 в м. Новомосковську на балансі у вказаних осіб на цей час не перебуває. Згідно з технічним паспортом на квартиру №б/н по вул. В.Ковалівка, 19 в м.Новомосковську Дніпропетровської області виготовленим КП «Новомосковське МБТІ» Дніпропетровської обласної ради» на вимогу апеляційного суду, позивач займає приміщення: 1 - кухня площею 4,0 кв. м., 2 - коридор площею 4,1 кв. м., 3 - кімната площею 9,1 кв. м., I - коридор площею 4,7 кв. м. Таким чином з наявних у справі матеріалів, наданих сторонами, які слід розглядати як письмові докази, вбачається, що з відома керівництва філії «Новомосковський райавтодор» Дочірнього підприємства "Дніпропетровський облавтодор" Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" з 1984 року позивач проживає по №4 по вул. В.Ковалівка, 19 в м. Новомосковську Дніпропетровської області в нежитловому приміщенні, що є частиною гаражу I-III, який на той час належав Державній акціонерній компанії ВАТ "Автомобільні дороги України", яке без відповідного дозволу було переобладнане під житло, яке на цей час займає позивач з сім'єю, яке складається з приміщень: 1 - кухня площею 4,0 кв. м., 2 - коридор площею 4,1 кв. м., 3 - кімната площею 9,1 кв. м., I - коридор площею 4,7 кв. м. Зазначені приміщення не були приватизовані, оскільки є нежитловими, які переобладнані під житло без відповідного дозволу. З врахуванням повідомлень відповідачів на цей час вказані приміщення слід вважати безхазяйними. Судом апеляційної інстанції здійснено висновок, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з тих підстав, що предметом позову були кімнати № 1 та № 2 в квартирі [ADDRESS], в той час як відомостей про наявність в квартирі [ADDRESS] кімнати № 1 та № 2 матеріали справи не містять, а позивач користується нежитловим приміщенням за цією адресою, переобладнаним під житло, а саме квартирою № б/н, що складається з приміщень: 1 - кухня площею 4,0 кв. м., 2 - коридор площею 4,1 кв. м., 3 - кімната площею 9,1 кв. м., I - коридор площею 4,7 кв. м. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальну давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Із змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивачі, як володільці майна, протягом всього часу володіння ним мають бути впевненими, що на це майно не претендують інші особи, і вони отримали це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи, і які у відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність. Позов про право власності за давністю володіння не може пред'являти, зокрема, особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна. У такого володільця право на чуже майно має похідний та обмежений характер. При вирішенні спорів, пов'язаних із виникненням і припиненням права власності, слід мати на увазі, що норми статті 344 ЦК про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов'язань. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність слід врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Матеріали цивільної справи, з урахуванням встановлених судом апеляційної інстанції обставин, свідчать, що нежитлові приміщення квартири б/н, що складається з приміщень: 1 - кухня площею 4,0 кв. м., 2 - коридор площею 4,1 кв. м., 3 - кімната площею 9,1 кв. м., I - коридор площею 4,7 кв. м. набуте позивачами правомірно (про що свідчить тривале проживання та відсутність заперечень осіб, які на той час вважались власниками майна, відмітки позивачів про реєстрацію в паспорті, домовій книзі), добросовісно відкрито (позивачем сплачувались комунальні послуги за користування майном, здійснювалось переобладнання приміщення), позивачі володіють приміщенням безперервно (з 1973 року, з 1988 року по даний час), майно є безхазяйним (про що свідчить відповіді на запити відповідачів та третіх осіб). Іншого способу набуття права власності на майно, яке займає та використовує як житлове позивач немає, про що свідчить, зокрема і наявні в матеріалах справи докази: заяви та звернення позивача до органів держави та місцевого самоврядування. При цьому, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, в зв`язку з тим, що за часом володіння, з урахуванням положень ст.344 ЦК України, право власності на нерухоме нежитлове приміщення - квартиру б/н за адресою: вул. В.Ковалівка, 19 в м. Новомосковську Дніпропетровської області, що складається з приміщень: 1 - кухня площею 4,0 кв. м., 2 - коридор площею 4,1 кв. м., 3 - кімната площею 9,1 кв. м., I - коридор площею 4,7 кв. м., [PERSON] та [PERSON], як спільні сумісні власники. При вирішенні питання щодо стягнення судових витрат, суд виходить з положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial