Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якому просить усунути перешкоди у користуванні двокімнатною квартирою загальною площею 52,00 кв.м., житловою площею 28,80 кв.м., що є його власністю та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування вищевказаною квартирою. В судовому засіданні 17.08.2020 судом прийнято заяву про зміну предмету позову, в якій позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування вищевказаним житловим приміщенням, виселити їх без надання іншого житлового приміщення, зобов`язати відповідачів здійснити дії щодо зняття з реєстрації у спірній квартирі і звільнити її від особистих речей. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав з підстав, що зазначені у позові. Представник відповідача проти позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити. Представник третьої особи до суду не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд ухвалив розглядати справу за відсутності представника третьої особи. Заслухавши учасників справи, дослідивши її матеріали, судом встановлено наступне. Судом установлено, що 07 березня 2008 року між ПАТ «Діамантбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір, за яким остання з метою забезпечення виконання своїх зобов`язань за цим договором передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] . Відповідно до умов договору (п. 4.2) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду. 04 червня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос А.Є. вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру для задоволення вимог банку за договором про іпотечний кредит №002 ДІУ від 07 березня 2008 року, укладеним між [PERSON] та Акціонерним банком «Діамант», у загальній сумі 660140 грн. 52 коп. На підставі вказаного виконавчого напису відкрито виконавче провадження та спірну квартиру передано ПП "Нива-В.Ш." для реалізації на прилюдних торгах, проте у зв`язку з відсутністю покупців прилюдні торги, згідно повідомлення ПП "Нива-В.Ш." № 2113 від 05 вересня 2011 року, визнано такими, що не відбулися. Відповідно до Акта № 464/13 про передачу майна стягувачу від 17 жовтня 2011 року квартиру [ADDRESS] було передано державним виконавцем у власність ПАТ "Діамантбанк" на підставі його заяви від 26 вересня 2011 року. Згідно свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос А.Є. 21 листопада 2011 року, право власності на майно, що складається з двокімнатної квартири, загальною площею 50,14 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] вартістю 6982 564 грн. належить ПАТ "Діамантбанк", оскільки торги не відбулись і стягувач - ПАТ "Діамантбанк" виявив бажання залишити за собою непродане майно. Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 33082423 від 06 лютого 2012 року право власності на спірну квартиру зареєстровано у КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" за ПАТ "Діамантбанк". Вказані обставини справи встановлені ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.11.2013 і визнаються відповідачем, а тому не підлягають доказуванню в силу положень ст.82 ЦПК України. Станом на 16.11.2017 в спірній квартирі зареєстровані відповідачі, а саме [PERSON] та її сини: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] . На момент розгляду справи відповідачі проживають у спірній квартирі, що не оспорювалось в суді представником відповідача. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.316 ч.1ЦК України, правом власності є право особина річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.317 ч.1 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ч.1ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ст. 319 ч.3 ЦК України). Встановленост.321 ЦК України, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Передбачено ст. 64 ч.2 ЖК УРСР, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 р. № 2402-ІІІ визначено, що діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Таким чином, право на користування житлом виникає в особи, яка є членом сім`ї власника житла, тільки за умови, що вона проживає разом з власником в належному власникові житловому приміщенні. Встановлено ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», що реєстрація місця проживання чи перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами їх обмеження. Крім того,ст.150 ЖК УРСР, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У відповідності до ст.109 ч.1 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, укладених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику житла належить право користування та розпорядження своєю власністю. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. При цьому, в п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014№ 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями71,72,109,110,116 Житлового кодексу Української РСР. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Передбачено п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 р. «Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя» (зі змінами та доповненнями), що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому». Також, ст.18 ч.2 Закону України «Про охорону дитинства» гарантовано право дитини, члена сім`ї наймача або власника житлового приміщення користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Така норма повністю кореспондується з нормами ст.405 ЦК України та ст. 156 ЖК УРСР. Таким чином, умова проживання дитини, як члена сім`ї власника, разом з власником приміщення в належному власникові приміщенні є єдиною і обов`язковою умовою для виникнення в дитини права на користування цим житлом. В постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року по справі № 6-158цс14 викладено правову позицію, якою визначено, що аналіз норм ч. 1 ст. 383, ст. ст. 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вона є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до правового висновку сформованого в Постанові Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі №229/3757/15-ц, малолітня особа позбавляється права користування житловим приміщенням, якщо вказане приміщення не є місцем проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Наявність реєстрації відповідачів в належному на праві власності позивачу житловому приміщенні, відповідно до норм чинного законодавства України, створює перешкоди у реалізації власнику квартири - позивачу, права на вільне розпорядження належним йому майном. Єдина можливість зняти зазначені обмеження з реалізації власником своїх прав - це виселення відповідачів з житлового приміщення, що за відсутності добровільної згоди на це відповідачів, можливо виключно в судовому порядку. Таким чином, враховуючи те, що право власності на спірну квартиру належить позивачу, відповідачі не є його власниками, суд вважає обґрунтованими вимоги про виселення відповідачів зі спірної квартири. Суд не вбачає підстав для задоволення іншої частини позовних вимог, оскільки саме по собі рішення про виселення осіб є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку у відповідності до положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Вимоги про зобов`язання відповідачів звільнити приміщення від особистих речей заявлено передчасно, оскільки сама процедура виселення осіб, врегульована Законом України «Про виконавче провадження», дозволить при примусовому виконанні цього судового рішення забезпечити баланс прав та інтересів майбутніх стягувача та боржника у питанні звільнення квартири від майна попередніх власників. При цьому, заперечення представника відповідача [PERSON] про те, що кошти за кредитним договором нею не отримувались, оскільки внаслідок шахрайських дій [PERSON] останній заволодів кредитними коштами, які були йому передані [PERSON] під розписку у борг, суд вважає такими, що не спростовують висновків суду, що викладені вище і не є підставою для відмови в позові. Посилання на правовий висновок Великої палати Верховного Суду у справі №569/4373/16-ц від 21.08.2019 про те, що сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Оцінюючи правомірність втручання у право відповідачів на мирне володіння майном, суд враховує те, що кредитні кошти були отримані відповідачем [PERSON] в 2008 році і з того часу будь-яких дій щодо повернення коштів банку нею здійснено не було. Це стало підставою для звернення стягнення на іпотечне майно - спірну квартиру на підставі виконавчого напису нотаріуса, в ході виконання якого покупців не виявилось у зв`язку з чим стягувач залишив майно за собою і спірна квартира перебуває у його власності з 2012 року. Після цього, в 2107 році розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Діамантбанк», призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. З того часу здійснюються дії, визначені ст.48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема щодо повернення майна банку, яке перебуває у третіх осіб. Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до положень ст.141 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial