Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

Комунальне некомерційне підприємство «Ратнівська центральна районна лікарня» Ратнівської районної ради (далі - Ратнівська ЦРЛ) 10 вересня 2020 року звернулося в суд із позовом до [PERSON] , який мотивує тим, що у червні 2017 року [PERSON] закінчив Івано-Франківський національний медичний університет (далі - ІФНМУ) за спеціальністю «Лікувальна справа». Міністерство охорони здоров`я України надало відповідачу направлення на роботу, згідно з яким останній направлений у розпорядження Ратнівської центральної районної лікарні (далі - ЦЛР) для роботи на посаді лікаря-хірурга із вказівкою на дату прибуття 01 серпня 2017 року. [PERSON] на підставі наказу Управління охорони здоров`я Волинської обласної державної адміністрації (далі - ОДА) від 20.07.2017 №154-ос/к прийнято з 01 серпня 2017 року по 31 липня 2020 року на посаду лікаря-інтерна Ратнівської ЦРЛ з спеціальності «Хірургія». Між сторонами 28 липня 2017 року укладено договір про співпрацю, за умовами якого позивач взяв на себе зобов`язання не пізніше 01 серпня 2017 року прийняти для проходження інтернатури відповідача строком на три роки з 01 серпня 2017 року по 31 липня 2020 року, а відповідач - укласти протягом 10 календарних днів після закінчення інтернатури строковий трудовий договір із Ратнівською ЦРЛ строком на 3 роки та працювати протягом трьох років відповідно до своєї кваліфікації та спеціалізації, що передбачені законодавством з метою покращення якості медичного обслуговування населення Ратнівського району. Сторони домовилися, що за відмову від виконання своїх зобов`язань винна сторона сплачує іншій стороні штраф у розмірі 200 тисяч гривень. Відповідно до наказу Управління охорони здоров`я Волинської ОДА від 20.07.2017 відповідач направлений з 01.09.2017 по 31.12.2017, з 01.01.2019 по 30.04.2019, з 01.03.2020 по 30.06.2020 до факультету післядипломної освіти Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького на курси спеціалізації з циклу «Хірургія», а витрати на відрядження віднесено на рахунок позивача. У липні 2020 року [PERSON] , не бажаючи виконувати умови договору про співпрацю, в усній формі звернувся до директора Ратнівської ЦРЛ із скаргами на стан здоров`я, у зв`язку з чим йому було запропоновано зайняти з 01 серпня 2020 року одну із вакантних посад. Не погодившись із вказаною пропозицією, [PERSON] був звільнений наказом №357-ОС від 31.07.2020. Уклавши договір про співпрацю, позивач отримував гарантії, що на строк щонайменше три роки матиме кваліфікованого працівника на важливій ділянці роботи та розраховував на добросовісне виконання відповідачем своїх обов`язків. Однак внаслідок недобросовісної поведінки відповідача Ратнівська ЦРЛ залишилася без спеціалізованого лікаря-хірурга, що негативно позначилося на якості медичного обслуговування жителів Ратнівського району. Вважає, що укладений договір про співпрацю є попереднім договором, оскільки містить не усі умови, про які сторони повинні були домовитися в основному договорі (режим роботи, конкретне місце роботи, оплата праці тощо). Необгрунтоване ухилення від укладення строкового трудового договору терміном на 3 роки, на думку позивача, є підставою для відшкодування завданих простроченням збитків у вигляді неустойки, визначення якої у фіксованому розмірі не суперечить чинному законодавству з покликанням на правові висновки Верховного Суду. Зважаючи на наслідки невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, враховуючи тривалість навчання та необхідні знання й навички для її зайняття, просить стягнути із [PERSON] 200 тисяч гривень штрафу за умовами договору про співпрацю та 9000 грн. судових витрат (3000 грн судового збору та 6000 грн витрат на правничу допомогу). Представник відповідача12 жовтня 2020 року подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що Ратнівська ЦРЛ здійснює господарську некомерційну діяльність без мети одержання прибутку. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників та затверджує штатний розпис, може наймати за договорами підряду лікарів фізичних осіб-підприємців, які зареєстровані та одержали відповідну ліцензію. З огляду на право директора Ратнівської ЦРЛ самостійно та на власний розсуд формувати штат і чисельність лікарні, безпідставними є посилання позивача на те, що ЦРЛ змушена була тривалий час тримати вакантним робоче місце лікаря-хірурга. Зазначив, що в адміністративному відношенні лікарі (провізори) - інтерни підпорядковуються Міністерству охорони здоров`я АРК, управлінню охорони здоров`я обласної, Київської, Севастопольської міської держадміністрації, обласній, міст Києва і Севастополя ВО «Фармація». Відтак на підставі наказу Управління охорони здоров`я Волинської ОДА від 20.07.2017 №154 [PERSON] був прийнятий Ратнівською ЦРЛ на посаду лікаря-інтерна на строк із 01 серпня 2017 року по 31 липня 2020 року. Договір про співпрацю не міг бути підставою для проходження інтернатури. Трудові правовідносини між сторонами були припинені у зв`язку із спливом строку трудового договору. Висловив незгоду із твердженням позивача про те, що договір про співпрацю є попереднім, оскільки чинне трудове законодавство не передбачає укладення попередніх договорів чи трудових договорів на майбутнє. Єдиною метою договору про співпрацю була примусова (обов`язкова) праця [PERSON] після закінчення інтернатури, яка в Україні заборонена. Ратнівська ЦРЛ, сплативши [PERSON] орієнтовно 115000 грн заробітної плати, просить стягнути штраф в розмірі 200000 грн, тобто має намір одержати прибуток, що суперечить меті діяльності неприбуткової організації та Статуту лікарні. Просить у задоволенні позову відмовити. У відповіді на відзив від 19.10.2020 (яку помилково названо запереченням на відзив) представник позивача вказав, що [PERSON] , укладаючи договір про співпрацю, діяв свідомо, чітко розумів його умови, проти яких жодних заперечень не висловлював, визначені наслідки невиконання умов договору (штраф у розмірі 200000 грн) ним не оспорювалися. Вважає, що договір про співпрацю є попереднім договором, всупереч якому відповідач відмовився укладати основний договір. При цьому, мета передбаченого за невиконання зобов`язання штрафу - убезпечення від недобросовісної поведінки кожної із сторін договору, а не отримання прибутку. Вважає, що понесені ЦРЛ і територіальною громадою збитки у зв`язку із втратою лікаря-хірурга є значно більшими ніж сума штрафу за договором, який згідно із практикою Верховного Суду може визначатися у твердій грошовій сумі. Представник відповідача у поданому 26 жовтня 2020 року запереченні на відповідь на відзив вказав, що виключно єдине зобов`язання [PERSON] у договорі про співпрацю спрямоване на примусову працю останнього (укладення строкового трудового договору строком на три роки) у Ратнівській ЦРЛ після закінчення інтернатури. Саме за невиконання цього обов`язку позивач просить стягнути штраф. Зазначене доводиться тим, що лише після підписання договору про співпрацю було видано наказ про прийняття [PERSON] на посаду лікаря-інтерна, незважаючи на те, що підставою для проходження інтернатури був наказ Управління охорони здоров`я Волинської ОДА. Вважає, що штраф, визначений у договорі, переслідує каральний, а не компенсаторний характер. Представник відповідача 12 жовтня 2020 року звернувся до суду із зустрічним позовом до Ратнівської ЦРЛ про визнання договору про співпрацю від 28.07.2017 недійсним. Позов мотивує тим, договір про співпрацю суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, нормам міжнародних договорів, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст.203, ст.215 ЦК України). Так, відповідно до пп.1.1, 1.2 розділу І, п.п.2.2., 2.3 розділу ІІ Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ-ІV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.09.1996 № 291, спеціалізація (інтернатура) є обов`язковою формою післядипломної підготовки випускників всіх факультетів медичних і фармацевтичних вищих закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів незалежно від підпорядкування та форми власності, після закінчення якої їм присвоюється кваліфікація лікаря (провізора)-спеціаліста певного фаху; зарахування молодих спеціалістів в інтернатуру здійснюється наказом Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управління охорони здоров`я обласної, Київської, Севастопольської міської держадміністрації, обласного, міст Києва та Севастополя ВО "Фармація", обласної, міст Києва та Севастополя санітарно-епідеміологічної станції; підставою для зарахування в інтернатуру є диплом лікаря (провізора) з певної лікарської (провізорської) спеціальності, посвідчення про направлення на роботу за персональним розподілом або довідка про право самостійного працевлаштування. [PERSON] був зарахований на посаду лікаря-інтерна з спеціальності «Хірургія» Ратнівської ЦРЛ на підставі наказу Управління охорони здоров`я Волинської ОДА від 20.07.17 №154, попередньо отримавши 23 березня 2017 року від Міністерства охорони здоров`я України направлення на роботу №20. 28 липня 2017 року між [PERSON] та Ратнівською ЦРЛ було підписано спірний Договір про співпрацю, як основна умова та підстава для проходження інтернатури. Обов`язки Ратнівської ЦРЛ за договором про співпрацю були покладені на ЦРЛ наказом Управління охорони здоров`я Волинської ОДА від 20.07.17 №154 «Про зарахування в інтернатуру [PERSON] », а тому вимога про укладення спірного договору про співпрацю від 28.07.17, як передумова проходження інтернатури, була необґрунтованою. Єдиним зобов`язанням [PERSON] було укласти протягом 10 календарних днів з дня закінчення інтернатури строковий трудовий договір з Ратнівською ЦРЛ терміном на 3 роки. Відповідач 31 липня 2020 року звільнений із роботи у зв`язку із закінченням строку навчання в інтернатурі за п.2 ст.36 КЗпП України. Закон України «Про вищу освіту» не містить умов про обов`язковість трирічного відпрацювання після закінчення навчання. Вважає, що єдиною метою Ратнівської ЦРЛ укладення спірного договору була примусова (обов`язкова) праця [PERSON] . На думку представника позивача, договір про співпрацю суперечить ст.43 Конституції України, п.3 ст.4 Конвенції про захист прав люди тини і основоположних свобод, Конвенції Міжнародної організації праці №29 «Про примусову чи обов`язкову працю», ст.1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» №105, що ратифікована Законом України від 05.10.2000 року, Закону України «Про вищу освіту», за якими примусова чи обов`язкова праця в Україні забороняються, тому в силу ч.1 ст.203 ЦК України, ст.215 ЦК України такий договір підлягає визнанню недійсним. Представник відповідача за зустрічним позовом подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якій зазначив, що метою договору про співпрацю є забезпечення [PERSON] за добровільною згодою останнього робочим місцем та обсягом роботи відповідно до обраної лікарської спеціальності на визначений строк. Договір про співпрацю базується на вільному волевиявленні сторін, які чітко узгодили його умови, при цьому, [PERSON] питання про внесення до договору змін не ставив. Покликаючись на свободу договору, заперечив твердження представника позивача про відсутність у Законі України «Про освіту» вимоги про обов`язкове трирічне відпрацювання після закінчення навчання. [PERSON] міг пройти інтернатуру і стажування в іншому медичному закладі, тоді б між сторонами не виникло спору. Вважає, що із даним позовом представник звернувся за межами строку позовної давності, перебіг якого розпочався з моменту підписання договору про співпрацю від 28.07.2017. Просить у задоволенні зустрічного позову відмовити, стягнути із [PERSON] на користь Ратнівської ЦРЛ понесені судові витрати. У відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву представник [PERSON] вказав, що Ратнівська ЦРЛ у відзиві жодними доказами не спростувала доводів [PERSON] про недійсність договору про співпрацю з огляду на заборону використання примусової праці. Саме за невиконання обов`язку з укладення трудового договору на три роки після закінчення інтернатури за оспорюваним договором позивач за первісним позовом просить стягнути штраф, що є ознакою примусової праці. Вважає, що Ратнівська ЦРЛ у правовідносинах, що виникли між сторонами, не діяла собі на шкоду, оскільки виконувала пряму вказівку Управління охорони здоров`я Волинської ОДА. Зазначив, що строк позовної давності у спорі не пропущений, адже в силу ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається із спливом строку виконання. У пунктах 1.1, 2.1.3, 4.1 спірного договору визначено, що [PERSON] приймається для проходження інтернатури в Ратнівську ЦРЛ строком на 3 роки з 01.08.2017 по 31.07.2020, договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами до моменту закінчення терміну строкового трудового договору після закінчення проходження інтернатури. У судовому засіданні представник Ратнівської ЦРЛ позовні вимоги підтримав із підстав, зазначених у позові та відповіді на відзив. Пояснив, що з огляду на принцип свободи договору, відповідач, укладаючи договір про співпрацю, розумів наслідки невиконання своїх зобов`язань. Відмовившись укладати трудовий договір після закінчення інтернатури, він порушив своє зобов`язання перед Ратнівською ЦРЛ, відтак зобов`язаний сплатити штраф. При цьому, штраф - це санкція за невиконання умов договору, тому завдання будь-яких збитків Ратнівській ЦРЛ установленню не підлягає. Зустрічний позов вважає безпідставним, робота відповідача на посаді лікаря в Ратнівській ЦРЛ ознак примусової праці не мала. Заявив про застосування строку позовної давності до вимог за зустрічним позовом. Просить первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник [PERSON] первісний позов не визнав з підстав, зазначених у відзиві та запереченні на відповідь на відзив, зустрічний позов підтримав. Пояснив, що договір про співпрацю має ознаки використання примусової праці, що заборонена в Україні, відтак є недійсним. Позивачем не доведено факту спричинення відповідачем у зв`язку із не укладенням трудового договору збитків, котрі є підставою для стягнення штрафу (неустойки). Ратнівська ЦРЛ будь-яких обов`язків за договором про співпрацю не несла, оскільки прийняти [PERSON] для проходження інтернатури була зобов`язана на підставі наказу Управління охорони здоров`я Волинської ОДА. Позивач, укладаючи договір про співпрацю, переслідував єдину мету - змусити відповідача працювати у Ратнівській ЦРЛ протягом трьох років. Просить у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити. Суд, заслухавши доводи представників сторін, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку. Згідно із ч.1 ст.4, ч.1 ст.81 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.4 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно із ч.1 ст.9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані актами трудового законодавства, застосовуються положення Цивільного кодексу. За правилами ч.1 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Оскільки трудовим законодавством не врегульовано можливість укладення попередніх договорів, зважаючи на те, що укладення таких договорів не суперечить суті трудових правовідносин, відтак у правовідносинах, що виникли між сторонами, застосованими є положення ЦК України щодо попереднього договору. Ознаки попереднього договору має укладений сторонами договір про співпрацю від 28.07.2017, оскільки такий договір не містить всіх умов, характерних для трудового договору. Відповідно до ст.9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, відповідно до частини 1 цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 204 ЦК України презумується правомірність правочину. Так, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно із ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований, зокрема, на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до пп.1.1, 1.2 розділу І, п.п. 2.2, 2.3 розділу ІІ Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, затверджено наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.09.1996 № 291, спеціалізація (інтернатура) є обов`язковою формою післядипломної підготовки випускників всіх факультетів медичних і фармацевтичних вищих закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів незалежно від підпорядкування та форми власності, після закінчення якої їм присвоюється кваліфікація лікаря (провізора)-спеціаліста певного фаху. Основним завданням інтернатури є підвищення рівня практичної підготовки випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, їх професійної готовності до самостійної лікарської (провізорської) діяльності. Зарахування молодих спеціалістів в інтернатуру здійснюється наказом Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управління охорони здоров`я обласної, Київської, Севастопольської міської держадміністрації, обласного, міст Києва та Севастополя ВО "Фармація", обласної, міст Києва та Севастополя санітарно-епідеміологічної станції. Зарахування проводиться на посади лікарів(провізорів)-інтернів. У наказі про зарахування в інтернатуру вказується спеціальність інтернатури, заклад освіти, в якому проводитиметься очна частина навчання та базова установа чи заклад (підприємство), де проводитиметься стажування. Підставою для зарахування в інтернатуру є диплом лікаря (провізора) з певної лікарської (провізорської) спеціальності, посвідчення про направлення на роботу за персональним розподілом або довідка про право самостійного працевлаштування. Судом установлено, не заперечується сторонами, що згідно із направленням Міністерства охорони здоров`я №20 від 23.03.2017 [PERSON] , як такий, що закінчив Державний вищий навчальний заклад «Івано-Франківський нацональнйи медичний університет» МОЗ України направлений в розпорядження Ратнівської ЦЛР для роботи на посаді лікаря-хірурга із вказівкою на дату прибуття - 01 серпня 2017 року. На підставі вказаного направлення згідно із наказом Управління охорони здоров`я Волинської обласної державної адміністрації від 20.07.2017 №154-ос/к [PERSON] зарахований у Ратнівську центральну району лікарню на посаду лікаря-інтерна з спеціальності «Хірургія» з 01 серпня 2017 року по 31 липня 2020 року. Відповідно до п.5 згаданого Наказу після закінчення інтернатури [PERSON] направлено у розпорядження головного лікаря Ратнівської ЦРЛ для роботи на посаді лікаря-хірурга. Згідно із наказом головного лікаря Ратнівської ЦРЛ від 28.07.2017 №289-ос [PERSON] зараховано до Ратнівської ЦРЛ на посаду лікаря-інтерна з спеціальності «Хірургія» з 01 серпня 2017 року по 31 січня 2020 року. Між сторонами 28 липня 2017 року укладено договір про співпрацю, за умовами якого позивач взяв на себе зобов`язаннянадати гарантійний лист за підписом головного лікаря щодо укладення трудового договору з обраної лікарської/провізорської спеціальності на період проходження інтернатури; передбачити у штатному розписі Ратнівської ЦРЛ необхідну штатну одиницю з обраної відповідачем лікарської спеціальності на період проходження інтернатури та після її закінчення протягом 3-х років; надати робоче місце і обсяг роботи відповідно до вимог навчальних планів та програм інтернатури з обраної лікарської спеціальності строком на 3 роки з 01.08.2017 по 31.07.2020 року (п.2.1) Відповідач за умовами договору про співпрацю зобов`язувався укласти протягом 10 календарних днів з дня закінчення інтернатури строковий трудовий договір із Ратнівською ЦРЛ терміном на 3 роки в порядку, визначеному чинним трудовим законодавством, та працювати відповідно до своєї кваліфікації та спеціалізації, що передбачені законодавством, протягом трьох років. Згідно із п.3.2 договору про співпрацю сторони домовилися, що за відмову від виконання своїх зобов`язань винна сторона сплачує іншій стороні штраф у розмірі 200 тисяч гривень. Згідно із сертифікатом спеціаліста [PERSON] від 22 червня 2020 року присвоєно звання лікаря-спеціаліста за спеціальністю «Хірургія». Згідно із листом Ратнівської ЦРЛ від 17.07.2020 [PERSON] було запропоновано зайняти з 01 серпня 2020 року одну із вакантних посад лікаря. У зв`язку із відмовою [PERSON] від подальшого працевлаштування на посаді лікаря-хірурга після закінчення інтернатури 07 серпня 2020 року складено акт комісією Ратнівської ЦРЛ. Відповідно до наказу головного лікаря Ратнівської ЦРЛ від 31.07.2020 №357-ОС [PERSON] 31 липня 2020 року звільнено у зв`язку із закінченням інтернатури відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України. Оцінюючи визначені сторонами у договорі про співпрацю обов`язки Ратнівської ЦРЛ, суд погоджується із доводами представника відповідача про те, що ці обов`язки випливали із наказу Управління охорони здоров`я Волинської ОДА від 20.07.17 №154-ос/к «Про зарахування в інтернатуру [PERSON] ». Більш того, наказ про прийняття [PERSON] на посаду лікаря-інтерна було прийнято Ратнівською ЦРЛ 28 липня 2017 року. Укладаючи 28 липня 2017 року договір про співпрацю, позивач продублював у вказаному договорі свої обов`язки, які фактично уже були виконані на підставі наказу Управління охорони здоров`я Волинської ОДА. Обов`язок закладення у штатному розписі штатної одиниці, надання робочого місця і обсягу роботи, виплати заробітної плати є похідними й обумовлюються фактичним зарахуванням відповідача на посаду лікаря-інтерна. Обумовлений у договорі про співпрацю обов`язок ЦРЛ передбачити у штатному розписі штатну одиницю із обраної [PERSON] спеціальності після закінчення інтернатури протягом трьох років не свідчить про обов`язок позивача укласти із відповідачем трудовий договір. Відтак, на думку суду, укладення договору про співпрацю було спрямовано виключно на фіксацію зобов`язання [PERSON] укласти протягом 10 календарних днів з дня закінчення інтернатури строковий трудовий договір з Ратнівською ЦРЛ терміном на 3 роки в порядку визначеним чинним трудовим законодавством та працювати відповідно до своєї кваліфікації та спеціалізації, що передбачені законодавством протягом 3-років. Відповідно до положень ч.1, ч.2 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується верховенством права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 7ст. 10 ЦПК України). Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Конституційний суд України, розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням ст. 43 Конституції України, у своїх рішеннях від 07.07.2004 року за №14-рп/2004, від 16.10.2007 року за №8-рп/2007 та від 29.01.2008 року за №2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудових договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. У пункті 3 статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що для цілей цієї статті значення терміна "примусова чи обов`язкова праця" не поширюється: a) на будь-яку роботу, виконання якої зазвичай вимагається під час призначеного згідно з положеннями статті 5 цієї Конвенції тримання в умовах позбавлення свободи або під час умовного звільнення; b) на будь-яку службу військового характеру або - у випадку, коли особа відмовляється від неї з мотивів особистих переконань у країнах, де така відмова визнається, - службу, яка вимагається замість обов`язкової військової служби; c) на будь-яку службу, що вимагається у випадку надзвичайної ситуації або стихійного лиха, яке загрожує життю чи благополуччю суспільства; d) на будь-яку роботу чи службу, яка є частиною звичайних громадянських обов`язків. Конвенція Міжнародної організації праці №29 «Про примусову чи обов`язкову працю», що набула чинності для України 10 серпня 1956 року, зобов`язує держави не допускати примусової праці. Згідно зі статтею 1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» №105, що ратифікована Законом України від 05.10.2000 року №2021-III, держава зобов`язується скасувати обов`язкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як методу мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку. Стаття 53 Конституції України вказує на те, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Рішенням Конституційного Суду України від 04.03.2004 року у справі про доступність та безоплатність освіти визначено, що безоплатність вищої освіти у державних і комунальних навчальних закладах необхідно розуміти як можливість здобуття освіти у цих закладах без оплати, тобто без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги. Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державне замовлення). Відповідно до ст.151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. Про конституційне право випускників медичних вищих навчальних закладів України на вільний вибір місця подальшої роботи свідчить Закон України «Про внесення змін до Закону України "Про вищу освіту" від 6 жовтня 2016 року №1662), який набрав чинності з 1 січня 2017 року, яким скасовано обов`язковість працевлаштування для випускників, підготовка яких здійснювалась за державним (регіональним) замовленням за спеціальностями медичної (фармацевтичної) галузі. Метою прийняття цього законопроекту згідно із поданням Комітету з питань науки і освіти ВРУ від 21.04.2016 є приведення законодавчих та інших нормативних актів у відповідність з нормами Конституції України в частині забезпечення конституційних прав громадян на працю, а також норм щодо заборони примусової праці, визначених Конвенцією Міжнародної організації праці №29 «Про примусову чи обов`язкову працю» від 28 червня 1930 року та Міжнародною Конвенцією «Про скасування примусової праці» №105, ратифікованою Законом України від 05.10.2000 №2021-ІІІ. Таким чином, станом на дату укладення договору про співпрацю законодавча норма про обов`язковість відпрацювання випускником медичного вищого навчального закладу після закінчення інтернатури втратила чинність. Передбачена ст.627 ЦК України свобода договору, на яку покликається позивач, не є абсолютною. Так, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У контексті згаданих правових норм та ст.ст.203, 238 ЦК України сторони при укладенні договору зобов`язані дотримуватися загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема вимоги про несуперечливість змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відтак умова договору про обов`язок укласти трудовий договір є порушенням права громадянина України щодо вільного вибору місця роботи. За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що договір про співпрацю від 28.07.17 суперечить ст.43 Конституції України, п.3 ст.4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конвенції Міжнародної організації праці №29 «Про примусову чи обов`язкову працю», ст.1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» №105, Закону України «Про вищу освіту», за якими примусова чи обов`язкова праця в Україні забороняються. Оскільки укладений сторонами договір спрямований на порушення конституційного права людини і громадянина щодо вільного вибору місця роботи, отже, такий договір за правилами ст.228 ЦК України є таким, що порушує публічний порядок. Згідно із ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Таким чином, враховуючи установлену судом недійсність укладеного сторонами договору про співпрацю, відсутні підстави для стягнення із відповідачки штрафу за невиконання умов такого договору. Відтак, у задоволенні первісного позову належить відмовити, а зустрічний позов слід задовольнити. При цьому, твердження представника Ратнівської ЦРЛ про звернення представника [PERSON] із зустрічним позовом поза строками позовної давності є безпідставними. Так, за правилами ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Із спірного договору про співпрацю від 28.07.2017 вбачається, що кінцевим строком виконання зобов`язання за договором [PERSON] , а саме після закінчення ним інтернатури укласти строковий трудовий договір, є строк після закінчення 31 липня 2020 року останнім інтернатури. Відтак, на думку суду, зустрічний позов пред`явлено представником позивача в межах строку позовної давності.

Outcome: approved