Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій зазначила, що її колишній чоловік у період шлюбу набув право власності на квартиру [ADDRESS] за договором дарування від 17 липня 2008 року, укладеним з [PERSON] . Позивачка вказала, що вказаний договір дарування є удаваним, оскільки приховує укладений між останніми договір купівлі-продажу, що, на її думку, підтверджується укладеним попереднім договором купівлі-продажу та розпискою продавця про отримання коштів. У зв`язку з наведеним, позивачка просить суд визнати договір дарування квартири [ADDRESS] від 17 липня 2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , удаваним, тобто таким, що вчинений сторонами для приховування договору купівлі-продажу. Відповідач подав відзив на позовну заяву, яким просить відмовити в задоволення позову. В обґрунтування відзиву останній вказав, що уклав з [PERSON] саме договір дарування, то що твердження про удаваність цього правочину є безпідставні. Також зауважив, що позивачка пропустила строк позовної давності (а.с. 77-82). У засідання з`явилися позивачка, яка підтримала свої вимоги, а також відповідач та його представник, які просили відмовити в задоволенні позову. [PERSON] подала заяву про проведення розгляду справи за її відсутності (а.с. 91). Приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Демецька Світлана Леонідівна подала заяву про проведення розгляду справи за її відсутності (а.с. 56). Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони з 03 березня 2005 року по 19 серпня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 11, 21). 17 липня 2008 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, за яким останній набув право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 16-19). Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.ч. 3-5 ст. 203 ЦК України). Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ст. 235 ЦК України). Отже, предметом дослідження у цій справі є те, чи дійсно воля сторін була спрямована на укладення договору дарування та чи не укладений цей правочин для приховування договору купівлі-продажу. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлений обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони покликаються, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). На підтвердження тієї обставини, що спірний договір дарування є удаваним, позивачка надала суду копію попереднього договору купівлі-продажу від 20 червня 2008 року № 28 (а.с. 15), а також копію розписки про отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів (а.с. 20). Стосовно попереднього договору купівлі-продажу від 20 червня 2008 року № 28, згідно з яким [PERSON] та [PERSON] зобов`язалися укласти договір купівлі продажу в термін до 17 липня 2008 року, суд зазначає, що він всупереч ч. 1 ст. 635, ст. 657 ЦК України нотаріально не посвідчений. Отже, відповідно до положень ч. 2 ст. 215 ЦК України попередній договір, на який покликається позивачка, як на підставу своїх вимог, є нікчемним, тому, на переконання суду, є неналежним та недопустимим доказом. Крім того, у вказаному попередньому договорі зазначено, що посередником є ПП МРЦ "Максимус". Однак, за інформацією ПП МРЦ "Максимус" протягом 2007-2008 років підприємство про наданні ріелторських послуг з [PERSON] та [PERSON] не укладалися. Попередній договір про передачу завдатку та про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу № 28 від 20 червня 2008 року з [PERSON] та [PERSON] ПП МРЦ "Максимус" не укладало (а.с. 87). Факт отримання [PERSON] грошових коштів від [PERSON] спростовується письмовими поясненнями [PERSON] , якими остання повідомила, що вона не укладала з відповідачем договору купівлі-продажу та що грошові кошти від нього не отримувала (а.с. 91). Також, матеріали справи містять копію нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 17 квітня 2020 року, в якій вона стверджує те, що передала належне їй на праві власності майно [PERSON] безоплатно (подарувала) без приховування інших угод (а.с. 83). Вищезазначене в сукупності, на переконання суду, дає підстави для висновку про недоведеність удаваності спірного правочину, у зв`язку з чим суд вважає за потрібне відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд також вважає за потрібне зазначити, що клопотання відповідача про застосування наслідків пропуску позовної давності у цьому випадку не може бути задоволене, оскільки такі наслідки застосовуються виключно у випадку наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed