Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

22 лютого 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Василівського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просить стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 15.11.2006 року в розмірі 20311,43 грн., а також судові витрати у розмірі 1600,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що 15 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 6600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обовязків ЗАТ КБ «ПриватБанк», у звязку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача з ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено у п.1.1. Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк». 17.07.2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін. В порушення умов укладеного кредитного Договору, станом на 31.01.2017 року відповідачка [PERSON] має заборгованість за кредитним договором № б/н від 15 листопада 2006 року у загальному розмірі 20311,43 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 6111,55 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 9717,48 грн., заборгованості за пенею за прострочення зобовязання в сумі 3039,00 грн., а також штрафи відповідно до пункту 8,6 Умов та правил надання банківських послуг: штрафу (фіксована частина) 500,00 грн., штрафу (процентна складова) 943,40 грн. До теперішнього часу відповідачка [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 15 листопада 2006 року у добровільному порядку не погасив, тому позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» вимушений звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів. Ухвалою Василівського районного суду від 23 лютого 2017 року відкрито провадження у даній справі. В судове засідання представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, проте на адресу суду надано заяву (а.с.21), в якій представник позивача [PERSON] просить розглянути справу у відсутність представника позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, а також суду надано письмові пояснення на заперечення відповідача, які містяться в матеріалах справи (а.с.56-94; 104-112,128-135, 146-150). Представник відповідача [PERSON], яка діє в інтересах відповідачки [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, підтримала раніше надані до суду відповідачем письмові пояснення, в яких викладені заперечення проти позову (а.с.37-40; 99-101) та просить застосувати строк позовної давності до вимог ПАТ КБ «Приватбанк» щодо стягнення з [PERSON] заборгованості по кредитному договору б/н від 15.11.2006 року за раніше наданою відповідачкою [PERSON] заявою (а.с.27-29) та просить відмовити позивачу ПАТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позову у повному обсязі у звязку з пропуском позовної давності. Відповідно до ст.ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов'язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є свобода договору. Частиною\~2 ст.6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані \~цими актами. У відповідності до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України \~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст.627 ЦК України \~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Судом встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 15 листопада 2006 року позичальник [PERSON] отримала в банківський установі - ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит в сумі 6600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно умов укладеного договору, кредитний Договір складається із: заяви позичальника, умов та Правил надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою та тарифами банку (а.с.8, 9-14). Згідно наданих позивачем статутних документів, Публічне Акціонерне Товариство [PERSON] "ПриватБанк" є правонаступником прав та обов'язків Закритого Акціонерного Товариства [PERSON] "ПриватБанк", у зв'язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування з Закритого акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на Публічне акціонерне товариство [PERSON] "ПРИВАТБАНК", про шо зазначено у п.1.1. Статуту ПАТ КБ "ПриватБанк" в новій редакції (а.с.19). 17.07.2009 року проведено державну реєстрацію вищевказаних змін, що вбачається з відомостей з ЄРДПОУ станом на 27.12.2016 року (а.с.17). При оформленні кредитної картки позичальник [PERSON] була ознайомлена з Умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами банку, та підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, підтверджується підписом у заяві про видачу кредиту від 15 листопада 2006 року (а.с.8 зворот). Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг (а.с.9-14), [PERSON] після отримання від відповідача необхідних документів, а також заяви, приймає рішення про можливість видачі кредиту на платіжну картку, та за своїм рішенням встановити розмір кредитного ліміту (п.п.3.2, 3,3); банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті з розрахунку 360 календарних днів на рік; банк має право проводити зміну Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків (п.5.3), а позичальник зобовязався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором (п.6.5); у разі невиконання зобовязань за договором на вимогу банку виконати зобовязання з повернення кредиту (в тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку (п.6.6); власник карти зобовязаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту (п.6.7); при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову (п.8.6); у разі незгоди зі зміною Правил та/або «Тарифів банку», які викладені на банківському сайті, позичальник зобовязується надати банку письмову заяву про розірвання цього договору та погасити виниклу перед банком заборгованість (п.6.4). ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за Договором виконав у повному обсязі, а саме 15.11.2006 року надав відповідачці кредитну картку із встановленим кредитним лімітом у розмірі, визначеному Договором. На порушення умов договору відповідачка [PERSON] взяті на себе зобов'язання не виконувала, передбачені умовами договору платежі для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, своєчасно не вносила, у звязку з чим утворилася заборгованість. Згідно наданого позивачем розрахунку суми заборгованості за кредитним договором № б/н від 15 листопада 2006 року, відповідачка [PERSON] станом на 31 січня 2017 року має заборгованість за кредитним договором № б/н від 15.11.2006 року у загальному розмірі 20311,43 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 6111,55 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 9717,48 грн., заборгованості за пенею за прострочення зобовязання в сумі 3039,00 грн., а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: штрафу (фіксована частина) 500,00 грн., штрафу (процентна складова) 943,40 грн. (а.с.4-7), що підтверджується також наданими позивачем виписками по рахунку (а.с.130-134; 159-165; 173-179; 188-194). Вищевказаний розрахунок заборгованості відповідачем [PERSON] під час судового розгляду справи не оспорений, належними та допустимими доказами не спростований. Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги невиконання зобовязань відповідачкою [PERSON] за умовами Кредитним договором б/н від 15 листопада 2006 року, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитом на суму 6111,55 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 9717,48 грн., згідно розрахунку заборгованості за договором станом на 31 січня 2017 року, доданим до позовної заяви (а.с.4-7) є обґрунтованими. Та суд приходить до висновку, що відповідачкою [PERSON] порушено умови укладеного кредитного договору щодо погашення заборгованості, у тому числі тіла кредиту, відсотків за користування кредитом та інших обов'язкових платежів. Одночасно, зясовуючи питання про розмір заборгованості, яке підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд зазначає наступне. Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобовязання має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно до ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстрочення), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст.526,527,530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до ст.ст.611,614,615 ЦК України, в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Згідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами спірного договору одночасно передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення, та сплату штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів за будь яким із грошових зобовязань. Оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такі ж висновки містяться і в правовій позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 21.10.2015 року, де зазначено, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавлена певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до наданого Позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 15.11.2006 року вбачається, що відповідачці нараховано пеню та комісію на суму 3039,00 грн. за несвоєчасне погашення кредиту та процентів. У звязку з тим, що пеня є різновидом неустойки, згідно визначення у статті 549 ЦК України, то суд приходить до висновку, що нарахувавши штрафи, Позивач вже реалізував своє право на неустойку за порушення зобовязань відповідачем. В той же час, відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачено сплату штрафу за порушення позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених договором, більш ніж на 120 днів. Виходячи з цього, нарахування штрафу відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг є подвійною відповідальністю за порушення одних і тих же зобовязань і суперечить положенням ст.61 Конституції України. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 21.10.2015 року під час розгляду іншої аналогічної справи. Тому суд вважає, що одночасно застосовувати і штраф і пеню в даному випадку є неправомірним. У звязку з чим, суд відмовляє в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідачки [PERSON] пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за Кредитним договором в сумі 3039,00 грн. Також штраф (відсоткова складова) 5% від суми позову - становить не 943,40 грн., як зазначено у позовній заяві, а 791,45 грн. ((6111,55 + 9717,48) *5/100 = 791,45). За таких обставин, з відповідачки [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором б/н від 15 листопада 2006 року в загальному розмірі 17120,48 гривень, яка складається з: заборгованості за кредитом (тіло кредиту) в сумі 6111,55 гривень; заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 9717,48 гривень; штрафу (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 791,45 грн. Щодо стягнення заборгованості за пенею та комісією - то в цій частині позивачу ПАТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Оцінюючи доводи відповідача щодо необхідності застосування строку позовної давності суд виходить з наступного. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події /ч. 1 ст.530 ЦК України. В силу ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу), відповідно до приписів ст.257, п.1 ч.2 ст.258 ЦК України. Згідно до ч.1 ст.261 та ч.ч. 4, 5 ст.267 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з п.9.12 Умов і правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна з сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же строк. Пунктом 9.3 Умов та правил надання банківських послуг визначено, що картковий рахунок відкривається на невизначений строк. Відповідачем [PERSON] не надано суду доказів того, що вона зверталася до позивача з письмовою заявою про припинення договору і закриття картрахунку. За таких обставин, оскільки договір між сторонами підписаний 15.11.2006 року, що відповідачкою не оспорюється, дія договору протягом 12 місяців з моменту підписання, а саме до 15.11.2007 року, та оскільки жодна зі сторін не заявляла про його припинення, строк дії кредитної карти відповідача [PERSON] постійно автоматично продовжувався, починаючи з 15.11.2006 року на такий же строк. Крім того, як вбачається з наданих позивачем документів, позичальником [PERSON], згідно кредитного договору № б/н від 15.11.2006 року було отримано картки № 4149605351787981 та № 4149437111142848, остання з яких мала термін дії до останнього дня 06.2015 року (а.с.59), що також підтверджується відповідною та належною довідкою ПАТ КБ ПриватБанк, яка є в матеріалах справи (а.с.195). Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, який надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавший або погасивший заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею, у межах строку дії картки. Статтею 261 ЦК України встановлено, що за зобовязанням з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливу строку виконання. Верховний Суд України неодноразово висловлювався щодо строку виконання зобовязань за кредитом, що надаються у вигляді встановленого кредитного лімітуна кредитні картки, зокрема: 19.03.2014 року у справі № 6-14цс14 та 18.06.2014 року у справі № 6-61цс14 та зазначав, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. У відповідності до ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Протягом всього часу користування відповідачем [PERSON] кредитними коштами по виданим ПАТ КБ ПриватБанк кредитним карткам, вона частково здійснювала погашення кредитної заборгованості. Так, останній платіж було здійснено шляхом автоматичного списання простроченої заборгованості 12.06.2014 року, що вбачається з наданих позивачем випискам по рахунку позичальника [PERSON] (а.с.130-134; 159-165; 173-179; 188-194). Відповідно до ст.1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом. Доводи відповідача про безпідставне списання банком з його рахунку грошових коштів, які були переплачені ним за іншим кредитним договором не заслуговують на увагу, оскільки такі спростовуються умовами укладеного Договору. Так, відповідно до п.4.6 Умов та правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною укладеного між сторонами договору банківського обслуговування, клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, в межах сум, які підлягають сплаті банку за цим договором, при настанні строків платежів, а також списання коштів з карткового рахунку в разі настання строків за іншими договорами клієнта у розмірах, визначених даними договорами (договірне списання), у межах платіжного ліміту карткового рахунку. Банк здійснює списання коштів в грошовій одиниці України/іноземній валюті з будь-якого рахунку клієнта у розмірі, еквівалентному сумі заборгованості в іноземній валюті/національній валюті України по договору. Списання коштів з будь-якого рахунку клієнта, відкритого банком, оформлюється меморіальним ордером. Отже, кредитним договором передбачена згода позивача на списання Банком коштів з рахунку позичальника [PERSON] Останнє погашення кредитної заборгованості шляхом автоматичного списання простроченої заборгованості позивачем проведено 12.06.2014 року на суму 17,00 грн. Таким чином, перебіг строку позовної давності, перервався 12.06.2014 року і почав свій відлік заново. Враховуючи вищенаведене та приймаючи до уваги те, що останній платіж за кредитною карткою позичальника [PERSON] проведений 12.06.2014 року, та термін дії останньої кредитної картки за № 4149437111142848 становить 30.06.2015 року, тому у будь-якому випадку трирічний строк позовної давності для предявлення позивачем позову до суду не сплив, оскільки з позовом до суду позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся 22.02.2017 року. За таких обставин, у суду відсутні підстави для відмови в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» у зв'язку із спливом строку позовної давності. Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач [PERSON], в порушення умов кредитного договору № б/н від 15.11.2006 року, взяті на себе зобов'язання належним чином не виконувала, передбачені умовами укладеного Договору платежі для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, своєчасно не вносила, у звязку з чим утворилася заборгованість, тому суд вважає за необхідне, відповідно до умов кредитного договору № б/н від 15.11.2006 року, та положень ст.ст.610, 611,612, 1054 ЦК України, ухвалити рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ ПриватБанк про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитом задовольнити частково, в загальній сумі 17120,48 гривень, яка складається із: заборгованості за кредитом (тіло кредиту) в сумі 6111,55 гривень; заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 9717,48 гривень; штрафу (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 791,45 грн. В частині позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за пенею та комісією суд вважає необхідним позивачу ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити за наведеними вище підставами. За правилами ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з того, що позивачем сплачено судовий збір в сумі 1600 гривень, тому відповідно до положень ст.ст.133, 141 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем та документально ним підтверджені (а.с.1) судові витрати по оплаті судового збору, пропорційно розміру задоволених вимог, а саме в сумі 1348,64 грн., виходячи з наступного розрахунку: 17120,48 грн. х 100% : 20311,43 грн. = 84,29 % (відсоток розміру задоволених позовних вимог; 1600,00 грн. х 84,29 % : 100 % = 1348,64 грн. (сума судових витрат, пропорційна відсотку задоволеного позову).

Outcome: partial