Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-25 00:00:00

В вересні 2014 року Позивачка звернулась до суду з позовною заявою, мотивуючи тим, що постановою Зарічного районного суду м.Суми від 28 липня 2014 року [PERSON] звільнений від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.121 КК України з застосуванням примусових заходів виховного характеру у виді передачі його під нагляд батьків, за те, що 14 липня 2012 року малолітній [PERSON] в с.Сінне Краснопільського району Сумської області умисно наніс малолітній донці позивачки [PERSON] два удари дерев'яною палицею в область голови, заподіявши таким чином тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок яких донька тривалий час перебувала в СОКЛ на стаціонарному лікуванні, витрати на яке несла позивачка. Крім того, діями [PERSON] потерпілій [PERSON] та її батькам спричинені моральні страждання, оскільки дитина стала фактично калікою і невідомо чи відновиться нормальне функціонування головного мозку. Зараз через постійний головний біль [PERSON] не може нормально навчатись, займатись спортом, боїться сама виходити на вулицю. Все це потребує додаткових зусиль для організації життя. Тривалий судовий розгляд справи також постійно нагадував про подію і це завдавало додаткові моральні страждання. Крім того, під час розгляду кримінальної справи, позивачка зверталась за правовою допомогою адвоката [PERSON], у зв'язку з чим понесла додаткові витрати. Тому, з посиланням на ст.1179 ЦК України, просила стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 5038 (п'ять тисяч тридцять вісім) гривень 18 копійок матеріальної шкоди, 20000 (двадцять тисяч) гривень моральної шкоди, а також 2000 (дві тисячі) гривень витрат на правову допомогу у кримінальній справі. В судовому засіданні 26 грудня 2014 року Позивачка підтримала уточнені позовні вимоги та з посиланням на ст.1178 ЦК України просила стягнути з [PERSON] на свою користь 5026 (п'ять тисяч двадцять шість) гривень 46 копійок матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину малолітнім [PERSON] та 2000 (дві тисячі) гривень витрат на правову допомогу. Крім того, просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 20000 (двадцять тисяч) гривень моральної шкоди. Відповідач позовні вимоги не визнала. Заперечувала твердження позивачки, що витрати на лікування несла лише вона, оскільки вони не відповідають дійсності, після тієї події мешканці с.Сінне збирали кошти та надавали їх [PERSON] на лікування доньки. А заявлена позивачкою сума моральної шкоди дуже завищена. Просила врахувати, що одна виховує трьох дітей, ніде не працює, власного житла не має і жодної змоги сплатити хоча б щось не має. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і надані докази на обґрунтування та спростування позовних вимог, суд вважає заявлений позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Постановою Зарічного районного суду м.Суми від 28 липня 2014 року, яка набрала законної сили, [PERSON] звільнений від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.121 КК України з застосуванням примусових заходів виховного характеру у виді передачі його під нагляд батьків, за те, що 14 липня 2012 року малолітній [PERSON] в с.Сінне Краснопільського району Сумської області умисно наніс малолітній донці позивачки [PERSON] два удари дерев'яною палицею в область голови, заподіявши таким чином тілесні ушкодження (а.с.8), згідно висновку судово-медичної експертизи № 1372 від 25.09.2012 року у виді: ВЧМТ, забій головного мозку тяжкого ступеню, лінійний перелом правої тім'яної кістки, пластинчатий субдуральний крововилив в лівій тім'яно-височно-лобній області, субдуральна гематома середньої черепної ямки зліва, забійна рана правої височної області, подапоневротична гематома правої тім'яно-височної області, які були небезпечними для життя і за цією ознакою відносяться до тяжких тілесних ушкоджень (а.с.95-97). [PERSON] з 14 липня 2012 року по 07 серпня 2012 року перебувала на стаціонарному лікуванні в нейрохірургічному відділенні СОКЛ (а.с.69) та з 7 серпня 2012 року по 23 серпня 2012 року у відділенні для дітей з ураженням ЦНС та порушенням психіки СОКЛ (а.с.71), у зв'язку з чим її мати витратила на придбання ліків 5026,46 грн., що підтверджується довідками СОКЛ та чеками на таку суму (а.с.11-20, 69-71, 92). Цивільний позов в кримінальній справі не розглядався. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Доводи відповідачки [PERSON] про необхідність зменшення суми відшкодування матеріальної шкоди не ґрунтуються на законі, зокрема, вимогах ст. 1193 ЦК України, згідно з якими суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину. З урахуванням наведеного зазначений позивачкою розмір матеріальної шкоди, доведений належними доказами та підлягає відшкодуванню. Відповідно до ч. 1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. При цьому згідно зі ст. 23 Цивільного Кодексу України, п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду від 31.03.95 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) визначаючи розмір моральної шкоди суд враховує характер та розмір страждань, які зазнав позивач, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Факт заподіяння моральної шкоди неповнолітній донці позивачки саме діями неповнолітнього сина відповідачки в судовому засіданні встановлений і не потребує повторного доказування відповідно до ст.61 ЦПК України. Суд вважає, що правовідносини, які склалися між сторонами, відносно стягнення моральної шкоди, регулюються ч.1 ст.1167 ЦК України, оскільки вина в спричиненні моральної шкоди внаслідок скоєння злочину встановлена, встановлений причинний зв'язок між діями неповнолітнього [PERSON], який є сином відповідачки та наслідками у вигляді моральних страждань неповнолітньої [PERSON] доньки позивачки. Заявлена позивачкою сума моральної шкоди 20000 грн., всупереч ч.3 ст.10, с.60 ЦПК України не доведена належними доказами і її розмір є необґрунтованим. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, враховуючи конкретні обставини справи, характер та обсяг перенесених потерпілою [PERSON] фізичних та моральних страждань, їх тривалість, стан здоров'я потерпілої в подальшому, а саме необхідність тривалого лікування отриманої травми, тяжкість вимушених змін в її життєвих стосунках в зв'язку з цим, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн. буде необхідним і достатнім та відповідатиме тим переживанням і вимушеним змінам в житті та суспільних стосунках, яких потерпіла зазнала у зв'язку з протиправними діями щодо неї. Відповідно до ст.1178 ЦК України шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла чотирнадцяти років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном або іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи,- якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою. Таким чином, матеріальна шкода у розмірі 5026,46 грн. та моральна шкода у сумі 5000 грн. підлягають стягненню з відповідачки, оскільки в судовому засіданні [PERSON] не довела, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення нею від здійснення виховання та нагляду за сином. З посиланням на ст. 84 ЦПК України позивачка просила стягнути з відповідачки витрати на правову допомогу адвоката, як представника потерпілої в кримінальній справі в сумі 2000 грн. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. В ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" закріплено, що розмір витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до статей 91, 93 КПК України (1960 року), розяснень в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 7 липня 1995 року "Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат", в рамках кримінального провадження відшкодуванню підлягають судові витрати та оплата послуг захисника підсудного. Витрати ж, понесені потерпілим або його законним представником на оплату юридичних послуг адвоката, не відносяться до судових витрат, це питання вирішується окремо за правилами цивільного судочинства і в розумінні ст.22 ЦК України витрати на правову допомогу адвоката при розгляді кримінальної справи є збитками. За змістом ст. ст. 10, 60, 42, 57, 58, 79, 84, 88 ЦПК України, ст.1 ЗУ "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" наявність витрат на правову допомогу, склад цих витрат та їх розмір входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), розрахунок наданих адвокатом послуг, акт приймання-передачі виконаних робіт, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати. В досліджених матеріалах кримінальної справи міститься лише оригінал ордеру адвоката [PERSON] від 4.01.2013 року на ведення кримінальної справи, порушеної відносно [PERSON] на представництво інтересів [PERSON] (т.1 к/с а.с.236, а.с.53). До позовної заяви був доданий договір про надання послуг представника потерпілого в кримінальній справі від 4 січня 2013 року, укладений між позивачкою та адвокатом [PERSON], в ст.4, якого зазначено, що за надання юридичної допомоги Клієнт зобов'язується виплатити Адвокату гонорар у розмірі 2000 грн. При цьому у вільних строчках ст.4 Договору прописом зазначено: "Сплачено одна тисяча грн. 3 січня 2013 р. наступна одна тисяча грн. буде сплачено 29 січня 2013 року" (а.с.9). Але ні акту виконаних робіт, ні розрахунку компенсації витрат на правову допомогу, ні прибуткового касового ордеру, чи іншого розрахункового документа суду стороною позивача не надано. Тобто в справі відсутнє документальне підтвердження сплати позивачем вказаної суми, а зазначення про це лише в Договорі не можна визнати як доказ фактично понесених позивачем витрат на правову допомогу. З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідачки витрат на правову допомогу в кримінальній справі не доведена належними доказами, а тому задоволенню не підлягає. Оскільки позивач при пред'явленні позову була звільнена від сплати судового збору, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, то відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідачки пропорційно до задоволеної частини вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial