Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

Державне територіально-галузеве об'єднання ''Львівська залізниця" (далі - ДТГО «Львівська залізниця») звернулося до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що під час проведення інвентаризації земель приватним підприємством «Ріга», яке знаходяться у постійному користуванні ДТГО «Львівська залізниця», в адміністративних межах Коровійської сільської ради виявлено, що в смузі відведення Залізниці з 7 км + 120 м правої сторони по ходу колії за напрямком Карапчу - Чудей на відстані 4-7 м. від осі колії розташована земельна ділянка [PERSON] площею 0,1225 га. На дану земельну ділянку [PERSON], виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку на підставі рішення Купської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області № 236-30/2010 тридцятої сесії V - скликання від 25.02.2010 р. і які накладаються на земельну ділянку Залізниці загальною площею 0,1225га. Згадане вище рішення Купської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області є таким, що суперечить чинному законодавству та таким, що порушує право Залізниці на користування наданою їй відповідно до норм чинного законодавства земельною ділянкою, а відтак таким, що підлягає визнанню незаконним та скасуванню з наступних підстав. Згідно «Плана границ полосы отвода Кишеневской железной дороги напрвление Карапчу - Чудей », розробленого в 1949 році проектною конторою Південно - Західної залізниці, ширина смуги відведення на ділянці перегону Карапчів - Чудей з привязкою до колії 7 км + 960 правої сторони по ходу колії становить 40 м. від осі колії. Відповіднодо норм законодавства, яке існувало при облаштуванні залізничного полотна та смуги відведення ("Инструкция о нормах и порядке отвода земель для железньїх дорог и использовании полосы отвода" затв. Міністерством шляхів сполучення СРСР 01.11.1955; " Положение о землях предоставленных транспорту" затв.постановою СНК СССР 07.02.1933; " Об упорядочении отвода земель для железньїх дорог .." затв. Постановою Ради Міністрів СРСР 27.01.1962 № 83, інші нормативні акти та будівельні норми) вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалося, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до п.п.54,55 Общих начал землепользования и землеустройства (Постанова ЦИК СССР 15.12.1928). Оформлення прав органів шляхів сполучення на землі, що закріплювалися за ними, проводилося шляхом відведення за схемою згідно вищезазначених нормативних актів. В подальшому при зміні законодавства та введення інституту державних актів в Земельних Кодексах, вимоги щодо їх оформлення поширювалися тільки на нові земельні ділянки при їх відведенні та не вимагалося отримання актів на існуючі та наявні у користуванні землі. Проте, всупереч зазначеному частина земельної ділянки смуги відведення Залізниці була передана у власність [PERSON], де останній веде особисте селянське господарство у безпосередній близькості до залізничного полотна, в той час як згідно затвердженого плану смуги відведення відстань від залізничного полотна має становити 40 м. Крім того, Залізницею як землекористувачем сплачується земельний податок за дану земельну ділянку, що підтверджується довідкою відокремленого підрозділу «Чернівецька дистанція колії» ДТГО «Львівська залізниця». Залізниця як суміжний користувач не погоджувала ні проект відведення земельної ділянки, ні акт встановлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі та у жодному випадку не надавала погодження на вилучення земельної ділянки. Відповідно до п. б) ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність належать, зокрема, землі під державними залізницями, а, отже, Купська сільська рада Глибоцького району Чернівецької області не мала правових підстав виносити згадане рішення. На підставі вищезгаданого рішення [PERSON] було видано державний акт на право власності на дані земельні ділянки, який повинен бути визнаний також недійсним. Тому, просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Купської сільської ради №236-30/2010 тридцятої сесії V - скликання від 25.05.2010 року, визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1225 га, виданий [PERSON], на підставі рішення Купської сільської ради №236-30/2010 тридцятої сесії V - скликання від 25.02.2010 року, а також стягнути з відповідачів судові витрати. Ухвалою від 05 травня 2015 року до участі у справі у якості співвідповідача залучено [PERSON], жителя с. Купка Глибоцького району Чернівецької області. 02 червня 2015 року представник позивача державного територіального галузевого об'єднання «Львівська залізниця» Войцеховська Н.Я. подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить суд, визнати незаконним рішення Купської сільської ради №5/12 від 22.04.1997 року в частині безоплатної передачі спірної земельної ділянки громадянину [PERSON] площею 0,50 га., визнати недійсним договір купівлі-продажу від 16.01.2002 року АЕІ №537941 між громадянином [PERSON] та громадянином [PERSON], а також визнати недійсним договір купівлі-продажу від 21.07.2005 року укладений між громадянином [PERSON], та громадянином [PERSON]. Представник позивача державного територіального галузевого об'єднання «Львівська залізниця» Войцеховська Н.Я. в судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, в своїх поясненнях підтвердила обставини, які викладені в позовній заяві та просила суд позовні вимоги задовольнити Представник відповідача Купської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області в судове засідання не з'явився, проте сільська рада направила суду заяву, в якій вказує що проти задоволення позову не заперечує, та просить розглянути справу без участі її представника. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в своїх поясненнях посилався на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог і просив суд відмовити у задоволені змінених позовних вимог повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і не заявив клопотання про відкладення розгляду справи. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Глибоцький районний відділ держземагенства в судове засідання не з'явився, однак від відділу держземагенства до суду надійшла заява, відповідно до якої вони просять розглянути справу у відсутності їхнього представника. Вислухавши пояснення учасників процесу та, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст.68 ЗК України до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Згідно ст.6 Закону України ''Про залізничний транспорт", ч.1 ст.23 Закону України «Про транспорт» передбачено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. Відповідно до ст.68 Земельного Кодексу України, ст.6 Закону України «Про залізничний транспорт», до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Такі землі призначені для виконання покладених на підприємства і організації залізничного транспорту завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення, забезпечення безпеки руху і розвитку об'єктів залізничного транспорту. Як вбачається з матеріалів справи, під час проведення інвентаризації земель приватним підприємством «Ріга», яке знаходяться у постійному користуванні ДТГО «Львівська залізниця», в адміністративних межах Купської сільської ради виявлено, що в смузі відведення Залізниці з 7 км + 120 м правої сторони по ходу колії за напрямком Карапчу - Чудей на відстані 4-7 м. від осі колії розташована земельна ділянка [PERSON] площею 0,1225 га. На дану земельну ділянку [PERSON], виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку на підставі рішення Купської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області № 236-30/2010 тридцятої сесії V - скликання від 25.02.2010 р. і які накладаються на земельну ділянку Залізниці загальною площею 0,1225га. Згідно «Плана границ полосы отвода Кишеневской железной дороги напрвление Карапчу - Чудей », розробленого в 1949 році проектною конторою Південно - Західної залізниці, ширина смуги відведення на ділянці перегону Карапчів - Чудей з привязкою до колії 7 км + 960 правої сторони по ходу колії становить 40 м. від осі колії. Як вбачається із рішення Купської сільської ради № 5/12 від 22 квітня 1997 року Відповідачу [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,50 га по [ADDRESS]. Позивач посилається, що вказану земельну ділянку [PERSON] було продано [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16 січня 2002 року, а пізніше, 21 липня 2005 року [PERSON] було продано [PERSON], проте вказані доводи не підтверджені належними і допустимими доказами. Так, договір купівлі-продажу від 16 січня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] відсутній в матеріалах справи і позивачем не заявлялось клопотання про його витребування, а з договору купівлі-продажу наданого сторонами від 21 липня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] не вбачається, що предметом договору є земельна ділянка. Більш того, за положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Разом із тим, відповідно до положень статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. У позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. У разі встановлення що відповідач є добросовісним набувачем суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. Саме до цього зводяться правові висновки, що викладені в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2011 року та в рішенні колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2012 року, а також у Постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року № 6-140цс14. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене, ст. ст. 68 ЗК України, ст. 11 Закону України "Про транспорт", ст.. 23 Закону України "Про залізничний транспорт", п.п. 54, 55 Загальних засад землекористування і землеустрою, затверджені ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року, Постанови ВСУ від 17 грудня 2014 року за №6-140цс14,

Outcome: dismissed