Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. У серпні 2021 року позивач звертаючись до суду з заявою просить суд, визнати [PERSON] , [INFO] , такими, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Аргументує свої вимоги тим, що вони є власниками житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрований [PERSON] , але не проживає за адресою реєстрації. Добровільно знятися з реєстрації не бажає, тому позивачі звернулися до суду з даним позовом. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою судді Прилуцького міськрайонного суду Коваленка А.В. від 02.08.2021 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду на 11 год. 00 хв. 26 серпня 2021 року. У зв`язку з неявкою сторін розгляд справи відкладено до 09 год. 30 хв. 07 вересня 2021 року. ІІІ. Позиції сторін. В судове засідання позивачі не з`явилися, але надали заяву в якій позовні вимоги підтримують та просять розглянути справу без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений про час та місце слухання справи належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача, суд на підставі наявних в справі доказів, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенню ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 18 березня 2020 року [PERSON] , [PERSON] передали у власність [PERSON] , [PERSON] , а останні прийняли у власність в рівних частинах по 1 / 2 частині кожний житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.07.2021, житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано на ім`я [PERSON] - 1/ 2 частка, [PERSON] - 1 / 2 частка(а.с.11) Згідно домової книги для реєстрації громадян, що проживають в житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за вказаною адресою зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.12) Відповідно до акту від 16 липня 2021 року встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] не проживає протягом останніх трьох років(а.с.13). V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." («Кривіцька та Кривіцький проти України» § 41,42, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року). Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п.2 ст.8 Конвенції. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є об`єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об`єктом власності. Відповідач вселився у спірний житловий будинок не як член сім`ї власника житлового будинку і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п.2 ст.8 Конвенції. Згідно приписів ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З обставин, що є предметом доказування в даній справі, є тривалість відсутності відповідача в спірному житловому приміщенні. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки вони містять у собі інформацію щодо предмета доказування, пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Разом з тим відповідачами, всупереч процесуального обов`язку, визначеного ч.1 ст.81 ЦПК України жодних доказів ані щодо фактичного проживання відповідача в спірному житловому приміщенні, ані щодо наявності поважних причин не проживання в даній квартирі в розпорядження суду не надано. Судом встановлено, що позивачі є власниками квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач не є членом сім`ї власника, він зареєстрований у спірній квартирі як стороння особа. Факт реєстрації відповідача у житловому будинку створює позивачу безумовні перешкоди у володінні та користуванні своїм майном та унеможливлює розпорядження власником належним йому майном на власний розсуд. Згідно наданих в розпорядження суду доказів відповідач не проживає у вказаному житловому будинку. Тривалість відсутності відповідача у вказаному житловому приміщенні, об`єктивно свідчить про зміну його місця проживання, а тому визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ними житла взагалі. Вказані обставини свідчать, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві», а відтак - позовні вимоги підлягають задоволенню. VІІ. Розподіл судових витрат. Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача понесені ним витрати по справі, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за правилами ч.1 ст.141 ЦПК України. Враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню 908 грн. в рахунок відшкодування коштів за судовий збір на користь держави. На підставі наведеного,

Outcome: approved