Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

\~ \~ \~ \~07.12.2018 року заявник звернувся до суду з заявою про встановлення факту належності йому довідок про заробітну плату від 02.08.2017 року №764 і №3765, та історичної довідки від 10.08.2017року №013-ОК, що видані були йому державним унітарним підприємством "Севостопольський морський завод ім.С.Орджонікідзе". \~ \~ \~ \~В обґрунтування вимог представник зазначає, що він, [INFO], уродженець [INFO], зареєстрований за місцем фактичного свого проживання за адресою: [INFO], вул. 25-ї Чапаєвської Дивізії,28, кв.44; 22.08.2018 року йому виповнилось 60 років, у звязку з чим він звернувся до Ізмаїльського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області з заявою про призначення пенсії за віком, разом з іншими документами, необхідними для призначення пенсії за віком, ним було подано довідки про заробітну плату від 02.08.2017року №764 і №765 та історичну довідку від 10.08.2017року №ОІЗ-ОК, що були йому видані державним унітарним підприємством «Севастопольський морський завод ім.С.Орджонікідзе» і які стосуються періоду його роботи на Севастопольському морському заводі ім.С.Орджонікідзе з 11.11.1981р. до 08.01.1992р., де він працював на посадах помічника майстра (з 11.11.1981р. до 16.05.1982р.), майстра (з 16.05.1982р. до 16.09.1982р.), старшого майстра (з 16.09.1982р. до 01.11.1986р.), т.в.о.заступника начальника цеху (з 01.11.1986р. до 01.01.1987р.), заступника начальника цеху (з 01.01.1987р. до 16.01.1989р.), і начальника ПРБ (з 16.01.1989р. до 08.01.1992р.). 24.09 2018 року Ізмаїльським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області йому було повідомлено про те, що зазначені довідки про заробітну плату та історична довідка є недійсними та не можуть бути враховані під час призначення пенсії у звязку з дією положень ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Територія Республіки Крим є тимчасово окупованою територією, тому в нього відсутня можливість отримати з півострова підтверджуючі документи про роботу на вказаному в них заводі, які б були дійсними та створювали правові наслідки відповідно до законодавства України, тому він змушений звернутися до суду з даною заявою з метою встановлення юридичного факту, який йому потрібен для захисту свого права на отримання пенсії, на підтвердження своїх доводів заявник надав суду відповідні докази. \~ \~ \~ \~У судове засідання заявник [PERSON] не з'явився, у заяві звернувся до суду з клопотанням, яким підтримав свої вимоги, наполягав\~ на їх задоволенні, розгляд справи просив здійснити за його відсутності. \~ \~ \~ \~Представник заінтересованої особи - Ізмаїльського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області, - надіслав суду письмові пояснення, в яких посилаються на те, що встановити, належність вищевказаних довідок саме [PERSON] не є можливим через те, що вони видані підприємством, що знаходиться в м.Севастополь, завірені печаткою Російської Федерації, є недійсними та не створюють правових наслідків для управління, тобто не можуть бути використані для розрахунку стажу роботи при призначені пенсії заявнику, тому його вимоги є незаконними і не підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~Розглянувши заву, дослідивши документи та матеріали, що містяться в матеріалах справи, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що заява [PERSON]є обґрунтованою і підлягає задоволенню з наступних підстав. \~ \~ \~ \~За змістом п.5ч.2ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. \~ \~ \~ \~Згідно паспорту громадянина України, заявник [PERSON] є громадянином України (паспорт серії КМ978615 виданий Болградським РС ГУ ДВС України в Одеській області 02.10.2015 року, а.с.6-10). \~ \~ \~ \~Згідно зазначених довідок про заробітну плату від 02.08.2017 року №764 і №765 та історичної довідки від 10.08.2017 року №013-ОК, що були видані на ім'я заявника [PERSON], 22.08.1958р.н. посадовими особами органу, що знаходиться на тимчасово окупованій території України ( а.с.16-17) відповідно до вимог ч.ч.2,3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсними та не створюють правових наслідків, проте, згідно трудової книжки №БТ-№8426216, виданої 10.1.1981 року, вона була видана на ім'я заявника [PERSON], [INFO] (а.с.4-14), і записи в ній збігаються з відомостями, вказаними у зазначених довідках. \~ \~ \~ \~Крім того, відповідно до письмових пояснень громадян України [PERSON] та [PERSON], - вони працювали разом з заявником на Севастопольському морському заводі ім.С.Орджонікідзе, що підтверджується наданими суду відповідними доказами копіями їх паспортів та трудових книжок, які містяться в матеріалах справи. \~ \~ \~ \~Так, відповідно до паспорту громадянина України АР080734, виданого 08.12.1997р. Нахімовським РОУМВД України в м.Севастополь на ім'я [PERSON], 05.01.1954р.народження, що мешкає за місцем реєстрації в м.Севастополь, вул.Тарутинська,53/3, та його трудової книжки, дата заповнення якої 10.06.1968р. на ім'я [PERSON] з вищою освітою, він працював в ПО "Севастопольський морський заводі ім.С.Орджонікідзе" інженером з 23.09.1977року до 01.09.1992 року (запис у трудовій 12-15 на арк.8-9), потім підприємство було перейменоване у ДП "Сєвморзавод", на якому [PERSON] продовжував працювати інженером до 01.10.1999року до його наступної реорганізації. \~ \~ \~ \~Відповідно до паспорту громадянина України АР118471, виданого 11.09.1998р. Нахімовським РВУМВС України в м.Севастополь на ім'я [PERSON], 01.05.1934р.народження, що мешкає за місцем реєстрації в м.Севастополь, просп.Побєди,26,кв.95, та його трудової книжки, дата заповнення якої 24.07.1953р. на ім'я [PERSON] з початковою освітою, він, по закінченню навчання за спеціальністю електрика трудову діяльність розпочав електриком на заводі ім.Орджонікідзе, звідки пішов на строкову службу і знову повернувся працювати електромонтером до ПО "Севастопольський морський заводі ім.С.Орджонікідзе", де працював з 25.02.1954року з переведеннями в межах підприємства та підвищуючи розряд - до 01.09.1992 року (запис у трудовій 2-8), потім підприємство було перейменоване у ДП "Сєвморзавод", на якому [PERSON] продовжував працювати до 01.10.1999року. \~ \~ \~ \~[PERSON] та [PERSON] стверджують у своїх заявах, що вони дійсно були свідками видачі зазначених вище довідок заявнику і підтверджують викладену в них інформацію, повідомивши суд, що обізнані з існуванням кримінальної відповідальності про надання суду неправдивих свідчень. \~ \~ \~ У ст. ст. 1, 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що тимчасово окупована територія України (сухопутна територія Автономної Республіки Крим) є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України За змістом ч. ч. 2, 3 ст. 9 цього ж Закону будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно з ст. 3,8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Переміщені всередині країни особи є громадянами своєї держави і мають широке коло громадських, політичних, екологічних, соціальних і культурних прав. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо перемішених осіб» передбачено, що внутрішньо переміщена особа має права, визначені Конституцією України та законами України. Відповідно до принципу 20 Керівних принципів з питання про переміщення осіб всередині країни, які були розроблені та прийняті в 1998 році за дорученням Генеральної Асамблеї ООН та Комісії з прав людини, кожна людина, де б вона не знаходилась має право на визнання її правосуб'єктності. Для забезпечення цього права особам, які переміщені всередині країни відповідні органи влади надають всі документи, які необхідні для поваги і здійснення їхніх законних прав, як-то паспорти, посвідчення особи, свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб і свідоцтва про смерть. Органи влади сприяють, зокрема, у видачі нових документів або замші документів, втрачених під час переміщень, без будь-яких необґрунтованих умов, як-то вимога повернення на місце звичайного проживання для отримання цих та інших необхідних документів. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення належності документів певній особі, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідив Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту належності документів певній особі необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права (ч.4 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України). Так під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), a також Молдови та Росії ( зокрема, Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v Moldova and Russia), де, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, шо першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться над ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому чисті нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх най-мінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи у порядку ст.315 ЦПК України.\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~\~Відповідно до вимого ст.ст.12,13,76-81,89 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги; кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи; письмові докази, як правило, подаються в оригіналі, але якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу; сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. \~ \~ \~ \~Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що з наданих доказів не вбачається, що задоволенням вимог заяви будуть порушені права інших осіб, враховуючи той факт, що відомості, викладені у довідках надані не державним органом, а підприємством, утвореним у доокупаційний період на території України, та той факт, що відомості стосуються періоду роботи заявника на цьому підприємстві, в який на цю територію та правовідносини розповсюджувалася юрисдикція України, суд дійшов висновку, що доводи заяви є обґрунтованими, підтверджені належними і допустимими доказами, а тому, відповідно з вимогами вищевказаних статей ЦК України та ЦПК України підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved