Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області про визначення місця проживання дитини, звільнення від обов`язку сплати аліментів, визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Свої вимоги мотивує наступним. З 12.02.2005 року по 31.01.2017р. він перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Мають спільну дочку [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 12.11.2019р. з нього на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання дочки в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку. До 31.05.2021 року дочка мешкала разом із своєю матір`ю відповідачем по справі за адресою: [ADDRESS] . В подальшому [PERSON] самостійно виявила бажання проживати разом із ним у смт.Пісочин Харківської області. У зв`язку із чим він зустрів доньку та супроводив її до місця свого проживання. З 01.06.2021 року [PERSON] проживає разом з ним та його родиною в смт.Пісочин. 18.06.2021 року [PERSON] отримала паспорт громадянина України. Він (позивач [PERSON] ) любить свою дочку, має можливість забезпечити її всім необхідним, створити належні соціально-побутові умови проживання, сприяти духовному та розумовому розвитку. Крім того, вирішено питання щодо влаштування дитини до школи. Просить визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; звільнити його від сплати аліментів на утримання дочки та визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист про стягнення з нього аліментів на користь відповідача; покласти на відповідача судові витрати. Ухвалою Краматорського міського суду від 27.08.2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою від 23.09.2021 року підготовче засідання закрито, призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Додатково суду пояснив, що відповідач по справі періодично виїжджає на тимчасове проживання та роботу до Російської Федерації, у зв`язку із чим залишає дочку із бабусею, яка не має змоги забезпечити належний та достатній догляд за дитиною, забезпечити належний її розвиток, навчання. Він має таку можливість, тому звернувся до суду з даним позовом, оскільки згоди між ним та відповідачем по справі з цього питання не досягнуто. Зазначив, що має житло, офіційно працює є фізичною особою підприємцем та здатний створити доньці належні умови для проживання та розвитку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася за невідомою суду причиною, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом направлення судової повістки на відому суду електронну адресу відповідача та розміщення оголошення про виклик на веб-сайті суду, заяв та клопотань від неї не надходило. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та висновок органу опіки від 09.12.2021 року про доцільність визначення місця мешкання дитини разом із батьком. Відповідно до п. 2 ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Суд, вислухав пояснення позивача, неповнолітньої [PERSON] , дослідив матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідач по справі перебували у зареєстрованому шлюбі до 31.01.2017 року та мають спільну дочку [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Краматорського міського суду від 20.01.2017 року, яке набрало законної сили 31.01.2017 року, шлюб між сторонами розірвано. Рішенням суду від 12.11.2019 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку щомісяця до повноліття дочки. Згідно листа ДПС України від 18.11.2021 року, [PERSON] та [PERSON] 31.05.2021 року о 22-14 год. та 22-15 год. перетнули державний кордон та в`їхали на територію України. 18.06.2021 року [PERSON] , [INFO] , отримала паспорт громадянина України. Згідно акту про проживання від 08.07.2021 року, складеного депутатом округу № 4 Пісочинської селищної ради Алексаняном А.Я. - [PERSON] 2007 року народження мешкає разом із батьком та його родиною в [ADDRESS] . В судовому засіданні неповнолітня [PERSON] пояснила, що не бажає повертатися до матері, оскільки не бачить для себе перспектив перебування на непідконтрольній території та бажає отримати освіту на території України. Крім того вказала, що матір та бабуся нехтують її інтересами. В теперішній час вона отримала паспорт громадянина України, отримує освіту та планує отримати вищу освіту на території України. Мешкає в родині батька, де для неї створені всі належні умови. Згідно висновку Служби у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 10.12.2021 року, орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання [PERSON] разом із батьком [PERSON] . Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М.С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Проаналізувавши наведені норми та обставини справи, суд виходить з наявності правових підстав для задоволення позову. Так, на час розгляду справи позивач є власником нерухомого майна в [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Неповнолітня [PERSON] з 01.09.2021 року навчається у КЗ «Пісочинський ліцей «Мобіль» Пісочинської селищної ради. Мешкає разом із батьком та його родиною в смт.Пісочин, де має власну кімнату, стіл для навчання, зошити, підручники. Крім того, вона знаходиться на обліку в амбулаторії ЗПСМ смт.Пісочин. У батька позивача по справі створено належні умови для проживання дочки. Матеріали справи не містять доказів того, що проживання із батьком негативно відобразиться до його доньці. Позивач має постійне місце роботи і стабільний заробіток. З мотивувальної частини висновку органи опіки та піклування вбачається, що позивач приймає активну участь у вихованні та навчанні доньки. Згідно ст.29 ч.2 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються\~законом. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , [INFO] , досягла 14-річного віку, самостійно обрала місце проживання разом із батьком. Примусу з боку останнього щодо утримання дочки поза її волею, в судовому засіданні не встановлено та не надано таких доказів відповідачем по справі. \~ \~ \~ \~На переконання суду висновок органу опіки і піклування Пісочинської селищної ради від 09.12.2021 року щодо доцільності визначення місця проживання дитини [PERSON] разом із батьком, є обґрунтованим. Виходячи із обставин цієї справи та те, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дочки, суд приходить до висновку про те, що визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] разом із батьком буде відповідати її якнайкращим інтересам, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку. При цьому, визначення місця проживання дитини з батьком не впливатиме на її взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. В частині позовних вимог про звільнення від сплати аліментів та визнання виконавчого листа, що не підлягає виконанню, суд виходить з наступного. \~За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. (ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналогічна вимога кореспондується з положеннями ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267 - 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не повязує їх зі способом присудження (ч.3ст.181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст.273 СК України додатково вказує на підстави припинення виплати аліментів. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст.273 СК України має на меті скасування їх присудження. Судом достовірно встановлено, що позивач утримує неповнолітню дочку, повністю задовольняючи її вимоги щодо життя, здоров`я та дозвілля. Враховуючи встановлені судом обставини, що означає зміну сімейного стану особи, яка сплачує аліменти, та особи, яка їх одержує, тому, враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом звільнення його від сплаті аліментів. З урахуванням того, що суд прийшов до висновку про звільнення позивача від сплати аліментів на утримання дочки, виконавчий лист, виданий на підставі рішення суду у справі 234/14899/19 підлягає відкликанню без подальшого виконання. В частині позовних вимог про визнання виконавчого листа у справі 234/14899/19 таким, що не підлягає виконанню, суд зазначає, що вони не підлягають задоволенню оскільки визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню здійснюється відповідно до вимог ст.432 ЦПК України. Крім того, відповідно до вимог ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду, який видав виконавчий документ є підставою для закінчення виконавчого провадження. В порядку ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати в сумі 1362,00 грн. (908 грн. (одна вимога немайнового характеру) + 454 грн. (заява про забезпечення позову). Крім того, з відповідача в доход держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 908 грн. (за другу вимогу немайнового характеру), оскільки позивачем вказана сума не була сплачена при зверненні до суду з даним позовом. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ На підставі викладеного,

Outcome: partial