Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-11 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач - Закарпатська обласна кредитна спілка «Бескид» (далі - ЗОКС «Бескид») звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення в солідарному порядку суми заборгованості за кредитним договором та договорами поруки. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що 31 липня 2014 року між ЗОКС "Бескид" (далі - позивач) та [PERSON] (далі - Відповідач) було укладено кредитний договір №489-14 від 31 липня 2014 року, відповідно до якого позивач надав першому відповідачу [PERSON] кредит на споживчі цілі на загальну суму 17000 гривень із розрахунку 36% річних від суми залишку кредиту строком на сорок вісім місяців до 31 липня 2018 року, на умовах щомісячного погашення кредиту за встановленим графіком та сплатою відсотків за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором між Позивачем і [PERSON] (далі - другий відповідач), [PERSON] (далі - третій відповідач) та [PERSON] (далі - четвертий відповідач) було укладено договори поруки №489-14 від 31 липня 2014 року, за яким останні зобов`язалися перед Позивачем солідарно з [PERSON] відповідати за виконання свого обов`язку згідно умов договору. Позивач вказує на те, що відповідачі за вказаним договором належним чином не виконали взяте на себе зобов`язання, і на вимогу сплатити заборгованість сторони не реагували. Враховуючи, що відповідачі не виконали належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим у них виникла заборгованість, яка станом на 09 листопада 2017 року становить 32808,67 грн., з яких: 16552,34 грн. - заборгованість за кредитом, 16256,33 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, яку позивач і просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку на свою користь. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 20.12.2017 року суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 308/11296/17 та ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу до суду не надходило. Відповідачам надсилалась ухвала про відкриття провадження разом з позовною заявою за місцем їх реєстрації. Відповідачі відзив на позовну заяву у строк, встановлений в ухвалі суду від 20.12.2017 року, до суду не подали, ухвали про відкриття провадження у справі неодноразово надсилались та такі поверталися на адресу суду з відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання» та в черговий раз були надіслані відповідачам за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України та на адресу суду повернулися рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення [PERSON] за №8800027916673, [PERSON] за №8840300011974, [PERSON] за №8800027916614, [PERSON] за №8800027916665. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами ( ч.8 ст.178 ЦПК України). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України справа розглянута за відсутності всіх учасників справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних правта обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Фактичні обставини справи: Судом встановлено, що 31 липня 2014 року між ЗОКС "Бескид" та [PERSON] було укладено кредитний договір №489-14 від 31 липня 2014 року, відповідно до якого позивач надав першому відповідачу [PERSON] кредит на споживчі цілі на загальну суму 17000 гривень із розрахунку 36% річних від суми залишку кредиту строком на сорок вісім місяців до 31 липня 2018 року, на умовах щомісячного погашення кредиту за встановленим графіком та сплатою відсотків за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором між Позивачем і [PERSON] , між Позивачем і [PERSON] та між Позивачем і [PERSON] було укладено договори поруки №489-14 від 31 липня 2014 року, за якими останні зобов`язалися перед Позивачем солідарно з [PERSON] відповідати по зобов`язаннях останнього у повному обсязі, тобто: повернення позики, виплату відсотків за її користування, сплату додаткових відсотків. У пунктах 2.3 договорів поруки від 31 липня 2014 року, укладених із [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , передбачено строк дії договору поруки 84 місяців, тобто до 31 липня 2021 року. Пунктами 4.1 договорів поруки від 31 липня 2014 року, укладених із [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , передбачено, що у разі порушення (невиконання чи неналежного виконання) боржником обов`язку за основним договором, кредитор звертається з письмовою вимогою до поручителя про виконання цього обов`язку, де зазначає заборговану суму. Факт отримання коштів першим відповідачем - [PERSON] у розмірі 17000,00 грн. 31.07.2014 року підтверджується видатковим касовим ордером №1444. Як вбачається з кредитного договору [PERSON] отримав кошти від ЗОКС "Бескид" на умовах строковості, зворотності, забезпеченості, платності. Відповідно до п. 1.2. кредитного договору кредит надавався відповідачу [PERSON] на споживчі потреби. Позивач надав суду розрахунок заборгованості згідно якого станом на 09 листопада 2017 року заборгованість Відповідачів становить 32808,67 грн., з яких: 16552,34 грн. - заборгованість за кредитом, 16256,33 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. Відповідачі не спростували вказаний розрахунок заборгованості, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України. Як встановлено судом, 07.04.2016 року позивачем було направлено на ім`я першого, другого, третього і четвертого відповідачів лист-претензію від 05.04.2016 року №21 про сплату залишку кредиту у розмірі 16552,34 грн. та відсотків за користування кредитом у розмірі 6738,51 грн. 18.10.2016 року позивачем було направлено на ім`я першого, другого, третього і четвертого відповідачів досудову вимогу від 10.10.2016 року №39 про сплату залишку кредиту у розмірі 16552,34 грн. та відсотків за користування кредитом у розмірі 9807,72 грн. Суду надані докази направлення цих вимог. Нормативно-правове обґрунтування : Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст.3 Закону "Про кредитні спілки" кредитна спілка може укладати від свого імені договори та інші угоди, які не суперечать цьому Закону. За правилами ст. 5 Закону "Про кредитні спілки", кредитні спілки в Україні діють відповідно до цього Закону, інших Законів та виданих відповідно до них нормативно-правових актів. Відповідно до п.1 ч.1ст.1 Закону "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", кредитні спілки належать до фінансових установ виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. 1) фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом. Згідно з п. 3 ч. 1 ст.1 Закону "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"фінансовий кредит - кошти, які надаються в позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Як визначено в ч. 1 ст.1 Закону "Про кредитні спілки"кредитна спілка - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об`єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об`єднаних грошових внесків членів кредитної спілки. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Згідно із ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Визначення поняття зобов`язання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України, згідно з якою зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, вчинений правочин вважається правомірним, доки ця презумпція не буде спростована на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину, повинні здійснюватися, а обов`язки підлягають виконанню. Згідно вимог п.1 ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 527 ЦК України Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Статтею 1048 ЦК України встановлено право позикодавця (Банку) на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до умов кредитного договору №489-14 від 31.07.2014 року сторони погодили строки та розміри погашення кредиту та виплати відсотків. Відповідно до умов вказаних кредитних договорів відповідач [PERSON] зобов`язався погашати заборгованість за кредит і сплачувати нараховані проценти згідно з графіком повернення кредиту та сплати відсотків, який є невід`ємною частиною договору. Оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконав зобов`язання, передбачені вищезазначеним кредитним договором у строк, встановлений цим договором, суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст. 612, ст. 610 ЦК України його слід вважати таким, що прострочив виконання зобов`язання. Суд дійшов висновку, що [PERSON] допустив неналежне виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим заборгованість, яка утворилась за тілом кредиту та за процентами, підлягає стягненню на користь позивача. Відповідно до вимог ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. За змістом пунктів 3.2 договорів поруки від 31 липня 2014 року, укладених між Позивачем і [PERSON] , між Позивачем і [PERSON] та між Позивачем і [PERSON] - поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед кредитором. Поручитель відповідає по зобов`язаннях позичальника у повному обсязі, тобто повернення кредиту, виплату відсотків за його користування, сплату додаткових відсотків. Так як своїх зобов`язань за кредитним договором [PERSON] не виконував належним чином, то у позивача виникло право вимагати від боржника та поручителів повернення кредитних коштів в солідарному порядку. Як зазначено у ч. 1 - 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідачами не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. Разом з тим солідарне стягнення судових витрат законом не передбачено.

Outcome: approved