Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що відповідач [PERSON] працював на посаді водія автотранспортного цеху з 03.09.2012 року по 08.09.2015 року. 20.06.2015 року близько 17 години 05 хвилин на 16км+570 км автошляху Львів-Рава-Руська [PERSON] , керуючи автомобілем марки "DAF XF05460", який належав ПП "Укрпалетсистем", виїхав на смугу зустрічного руху де здійснив зіткнення з автомобілем "MAN TGA 18.430", номерний знак [NUMBER] , завдавши йому механічних пошкоджень. Відповідач під час ДТП виконував свої посадові обов`язки, перевозив ПММ, що стверджується листом №257 від 16.06.2015 року. За наслідками вказаної ДТП 20.06.2015 року було складено протокол про адміністративне правопорушення серії АП1 №224491. Постановою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28.07.2015 року у справі №279/9551/15-п [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП з накладенням стягнення у виді штрафу в сумі 340 гривень. 12.11.2018 року Господарський суд Житомирської області рішенням у справі №906/545/18 стягнув з ПП "Укрпалетсистем" 46819, 84 гривень страхового відшкодування та 1762 гривні судового збору. ПП "Укрпалетсистем" виконало рішення суду та сплатило ПАТ "СК "Універсальна" 48581, 84 гривень, що стверджується платіжними доурченнями № 44826 від 30.01.2019 року на суму 24000 гривень та №45337 від 11.02.2019 року на суму 24581, 84 гривень. На дату звільнення відповідача з роботи, тобто 08.09.2015 року, матеріальна шкода фактично ще не була завдана позивачу, оскільки датою її завдання є дата сплати позивачем грошових коштів за рішенням суду на користь ПрАТ "СК "Універсальна". Отже, право на подачу даного позову виникло у позивача після 30.01.2019 року. З підстав, передбачених ст.1172, 1187, 1191 ЦК України просить стягнути з відповідача в порядку регресу виплачене страхове відшкодування з судовими витрати в сумі 48581,84 гривень. Одночасно просить стягнути сплачений у даній справі судовий збір в сумі 1921 гривень. 19.04.2019 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження та встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов та подання письмових та електронних доказів щодо заперечення проти позову. Ухвала про відкриття провадження, копія позовної заяви з додатком направлялась рекомендованими листами за місцем реєстрації відповідача. Одночасно про розгляд справи в спрощеному провадження повідомлялось шляхом розміщення оголошення на сайті суду.У встановлений судом строк відзив на позов не надійшов. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, 20.06.2015 року о 17.05 годині на 16км.+570м. автошляху Львів - Рава-Руська сталась ДТП за участю двох транспортних засобів, а саме "DAF XF05460", номерний знак [NUMBER] , який належить ПП «Укрпалетсистем, під керуванням [PERSON] та "MAN TGA 18.430", номерний знак [NUMBER] , який належить ПАТ «Концерн Галнафтогаз». Постановою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28.07.2015 року у справі №279/9551/15-п [PERSON] за фактом ДТП було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в сумі 340 гривень. З матеріалів справи слідує, що на момент ДТП [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПП "Укрпалетсистем" , працював на посаді водія автотранспортного цеху з 03.09.2012 року ( наказ №117-К від 03.09.2012 року). Звільнений з посади 08.09.2015 року за власним бажанням ст.38 КЗпП України ( наказ №188 -к від 08.09.2015 року). Згідно зі ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Рішенням Господарського суду Житомирської області від 12.11.2018 року у справі №906/545/18 стягнуто з Приватного підприємства "Укрпалетсистем" на користь Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна" 46819, 84 гривні страхового відшкодування та 1762 гривні судового збору. На виконання судового рішення позивач перерахував вказані суми, що стверджується платіжними документами від 30.01.2019 року та від 11.02.2019 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. З роз`яснень, які містяться в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" від 29.12.1992 року №14, слідує, що право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього часу обчислюється строк на пред"явлення позову. Згідно ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Згідно зі ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Пленум Верховного Суду України в пункті 8 вищевказаної Постанови роз`яснив, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 ст.134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Між позивачем та відповідачем 3.09.2012 року був укладений договір про повну матеріальну відповідальність, однак його зміст не містить умов повної відповідальності за завдану шкоду третім особам. Крім того, відповідач не належить до категорії працівників, з якими згідно ст.135-1КЗпП України може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Також Пленум ВСУ у вказаній вище постанові зазначив, що за правилами ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 р. N 348, а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації). З довідки наявної в справі слідує, що середньомісячний заробіток [PERSON] становив 6967, 17 гривень. Отже, враховуючи, що відповідач на момент вчинення ДТП перебував у трудових відносинах з позивачем, його дії не підпадають під випадки, передбачені ст.134, 135-1 КЗпП України, тому відсутні правові підстави для стягнення виплаченого страхового відшкодування у розмірі більшому за середньомісячний заробіток відповідача. З врахуванням наведеного позов підлягає частковому задоволенню. Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст.141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial