Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

15.06.2017 до суду надійшов даний позов, в якому позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його дочки [PERSON] [INFO]. Свій позов позивач мотивує тим, що 27 квітня 2001 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та позивачем. [INFO] року у сторін народилася дочка, [PERSON]. 16 липня 2003 року шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний. Після розлучення сторін дочка проживає із позивачем та перебуває повністю на його вихованні і утриманні, а відповідач з того часу взагалі не цікавиться життям дитини. Так, у березні 2009 року відповідач навіть надав позивачеві нотаріально завірену заяву, в якій відмовився від утримання та виховання тоді ще малолітньої доньки [PERSON]. Починаючи із весни 2005 року позивач став проживати разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу із [PERSON], а 23 жовтня 2007 року позивач та [PERSON] уклали шлюб, Від шлюбу мають двох синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. На момент виникнення подружніх відносин із моїм чоловіком дочка позивача [PERSON] перебувала у чотирьохрічному віці, коли діти сприймають та оцінюють роль оточуючих людей виходячи із їх поведінки. Так, [PERSON] знає та любить лише одного батька, яким став для неї другий чоловік позивача - [PERSON], адже він разом зі позивачем уже багато років бере рівноцінну участь у її вихованні і забезпеченні, піклується про фізичний та розумовий розвиток дитини. Одночасно із відповідачем [PERSON] навіть не знайома, оскільки після розлучення сторін він жодного разу не бачився та не спілкувався з нею, не надавав будь - якої матеріальної допомоги, не вітав з днем народження, та взагалі не цікавився її долею. Позивач вважає, що на сьогоднішній день відповідач уже давно втратив той час коли формується найсильніший зв'язок між дитиною і її батьками, які спостерігають та приймають безпосередню участь у розвитку дитини, коли та зростає та пізнає світ. Одночасно цей зв'язок виник між [PERSON] та теперішнім чоловіком позивача - [PERSON], якого дівчинка з перших днів їх знайомства називає «татом» та не визнає будь-якого іншого батька у своєму житті. [PERSON] також прагне усиновити [PERSON]. Таким чином позивач вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав в першу чергу буде відповідати інтересам [PERSON], яка прагне, щоб [PERSON] був офіційно записаний у актовому записі про її народження та носити прізвище і по батькові того батька, який її виховував. В судовому засіданні позивач не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, надав до суду заяву, в якій просили розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи був належним чином повідомлений, надав до суду заяву, в якій позов визнав повністю та вказав розгляд справи здійснювати у його відсутність. Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, на стороні позивача - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Лип'янської сільської ради - в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги [PERSON] підтримав в повному обсязі. Представник служби в справах дітей Шполянської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги [PERSON] підтримав в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. В суді встановлено, що [PERSON] народилась [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 25.09.2001, виданим Лип'янською сільською радою Шполянського району Черкаської області, актовий запис №7. Батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 16.07.2003, виданим відділом РАГС Шполянського РУЮ Черкаської області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, актовий запис №103 (а.с.8). Згідно з свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 23.10.2007, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Шполянського районного управління юстиції Черкаської області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 23.10.2007. Після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на «Давиденко» (а.с.10). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.08.2012, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шполянського районного управління юстиції у Черкаській області, [PERSON] народився [INFO], актовий запис №121. Батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 29.01.2015, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шполянського районного управління юстиції у Черкаській області, [PERSON] народився [INFO], актовий запис №13. Батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Відповідно до заяви [PERSON] від 20.03.2009 [PERSON] діючи добровільно та без примусу, відмовився від утримання та виховання його малолітньої доньки [PERSON], [INFO], та одночасно від своїх батьківських прав щодо неї, а також дав свою згоду на усиновлення [PERSON], своєї доньки [PERSON], [INFO], з присвоєнням їй прізвища та по батькові усиновителя. Справжність підпису [PERSON] засвідчено приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Веліковим А.І. (а.с.9). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Лип'янської сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його доньки: [PERSON], [INFO], від 30.10.2017 [PERSON] не цікавляться долею дитини, її станом здоров'я, не спілкується з донькою, не забезпечує її матеріально, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Таким чином, суд приходить до висновку, що наведені вище фактичні дані свідчать про безпричинне, свідоме ухилення відповідачів від виконання їхнього обов'язку по вихованню дітей, що є підставою для позбавлення їх батьківських прав. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України правовою підставою позбавлення батьківських прав матері, батька є ухилення їх від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно п.п.15, 16 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В рішенні по справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява № 31111/04), Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» від 18.12.2008 ( заява №39948/06) право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). В Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини", N 46544/99, п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини", [GC], N 31871/96, п. 66, ЄС/7/72003-VIII). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції", N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж'юнта проти Італії" [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу "Хазе проти Німеччини", N 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я (див. справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки", N 23499/06, N 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу "К. А. проти Фінляндії", N 27751 /95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу "Мозер проти Австрії", N 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", пп. 73 - 76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз'єднання сім'ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (див., mutatis mutandis, ухвали у справах: "Шульц проти Польщі", N 50510/99, від 8 січня 2002 року; "Реммо і Узункая проти Німеччини", N 5496/04, від 20 березня 2007 року; та "Полашек проти Чеської Республіки", N 31885/05, від 8 січня 2007 року). Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (див., наприклад, згадані вище рішення у справах Гавелка та інші, п. 62, і Хазе, п. 97). Згідно з наданими доказами суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, а тому суд вважає, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток [PERSON], не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан її здоров'я, хоча б мав це робити, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Протягом усього часу розгляду справи по суті позивач не змінив підставу або предмет позову, не збільшив або не зменшив розмір позовних вимог, а тому суд розглянув цивільну справу в межах пред'явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів. Таким чином, з метою захисту прав і інтересів неповнолітньої дитини, суд вважає, що позбавлення відповідачів батьківських прав буде вчинене в інтересах [PERSON] Відповідно до ч.3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів », за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Згідно з ч.1ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути нижче чим 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, в редакції яка діяла до [INFO]. При цьому, у зв'язку із набранням чинності [INFO] Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку згідно з ч. 2 ст. 182 СК України. Згідно з ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2017 року становить 1689 грн. Відповідно ч. 1 ст. 179 СК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів»), аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Враховуючи те, що відповідач не надав доказів щодо його непрацездатності, наявності інших утриманців, а тому суд задовольняє позов і стягує з відповідача [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно до повноліття дитини, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до [INFO] та з [INFO] не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви, тобто з 15.06.2017 до повноліття дитини [PERSON], [INFO], тобто до [INFO] щомісячно. З урахуванням обставин справи суд вважає, що присуджена сума буде достатньою для нормального виховання і забезпечення дитини. Згідно з ч.1 ст.190 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідачів за один місяць підлягає негайному виконанню, відповідно до п. 1 ч. 1ст. 367 ЦПК України. Заходи забезпечення позову не застосовувались. Оскільки позов задовольняється, суд стягує з відповідача судовий збір в розмірі 640,00 грн. на користь позивача та 640,00 грн. на користь держави. На підставі ст. 60 ЦК України, п.2 ч.1 ст. 164, ст. ст. 165, 166, 180-182, 191 СК України, ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,

Outcome: approved