Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

[PERSON] , звертаючись з позовом до суду, просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього - сина [PERSON] , [INFO] , що є предметом позову. 01 жовтня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Одночасно, постановляючи ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі, судом вирішено питання щодо залучення Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Згідно з частин 1-2 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. 04 січня 2021 року відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позов з викладенням своїх міркувань та аргументів по суті предмету позову з посиланнями на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просив відмовити у задоволенні позову та надати оцінку долученим до відзиву доказам, які подано на спростування позиції позивача щодо самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків. 19 лютого 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого судового засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та представник позивача - адвокат Петренко А.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та доказів долучених до позову, додатково пояснили, що 12 липня 1996 року сторони зареєстрували шлюб, під час перебування у шлюбі у подружжя народилась дитина - син [PERSON] , [INFO] . 10 грудня 2014 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення про розірвання шлюбу між сторонами. Однак, сімейно-шлюбні відносини між подружжям було припинено задовго до офіційного припинення шлюбу, подружжя проживало окремо, дитина проживала разом з матір`ю, перебувала на її утримання, відповідач самоусунувся від виховання дитини та не надав матеріальної допомоги на утримання дитини. 05 лютого 2015 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким присуджено до стягнення з [PERSON] аліменти на утримання дитини - сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 12 грудня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Проте, рішення суду відповідач не виконує, аліменти на утримання сина не сплачує, державним виконавцем надано довідку про наявність у відповідача заборгованості по сплаті аліментів, яка станом на 29 січня 2020 рік складає 89 637,53 гривень. За наведених обставин, враховуючи поведінку відповідача по відношенню до дитини, його небажання спілкуватись з сином, не виконання батьківських обов`язків по вихованню сина та забезпечення потреб дитини відповідно до його віку та стану здоров`я, в тому числі матеріального утримання дитини, що в цілому дає підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносного його неповнолітнього сина. Представник відповідача - адвокат Масюк Л.М. в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити, пояснила, що дійсно сторони перебували в зареєстрованому шлюбу, мають неповнолітнього сина [PERSON] , після припинення шлюбних відносин, позивач почала налаштовувати сина проти відповідача, дитина була в пригніченому стані, наляканою, позивач всіляко перешкоджала спілкуванню з дитиною, постійно змінювала місце проживання, тому відповідач вимушений був звертатися до служби у справах неповнолітніх та правоохоронних органів із заявами про встановлення місця проживання дитини, тому відсутність повноцінної участі відповідача у житті сина спричинено виключно перешкодами, які створює позивач, а не відсутністю інтересу відповідача до дитини. Представник наголосила, що відповідач має намір спілкуватись зі своїм сином, брати активну участь у його житті, на разі їх спілкування проходило потайки, він навідував сина за місцем його навчання, разом проводили час, на переконання відповідача після досягнення сином повноліття ситуація зміниться, син вправі сам буде вирішувати чи спілкуватись з батьком та підтримувати з ним тісні синовні стосунки. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації Терещенко О.О., в судовому засіданні просила позов задовольнити з урахуванням наданого службою у справах дітей висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських відносно його неповнолітньої дитини, оскільки відповідач самоусунився від виховання сина, не надає матеріальної допомоги на його утримання, на засідання комісії відповідач не з`явився, неодноразово повідомлявся про дату засідання комісії, однак ці вимоги проігнорував, в той же час неповнолітня дитина висловила свою категоричну позицію відносно позбавлення його батька батьківських прав. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, в судове засідання не з`явився, подали до суду заяву про розгляд справи за відсутністю їх уповноваженого представника та ухвалити рішення на підставі Таким чином, вислухавши учасників судового процесу, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, приходить до наступного. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 12 вказаного Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що з 12 липня 1996 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі у подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 19 квітня 2003 року (актовий запис №770), у свідоцтві про народження дитини батьками записані: батько - « [PERSON] », мати - « [PERSON] ». 10 грудня 2014 року Дніпровським районним судом м. Києва шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо належного батьківського виховання та доказуванню підлягають обставини щодо ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Позивачем в обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду та лікування дитини. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Відповідно до ч.ч.2 і 3 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За ч.ч.1, 2 та 4 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч.1 ст.180 СК України). 05 лютого 2015 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/ 4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 12 грудня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як роз`яснено у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до абзацу 6 п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено: якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них. У цій справі позов пред`явлено з підстав п.2 ч.1 ст.164 СК України (ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей). Відповідно до ч.4 ст. 19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав тощо обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який згідно з ч.5 ст. 19 подає суду письмовий висновок щодо розв`язування спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно Висновку Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання Комісії №4 від 18 лютого 2021), Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, на яку покладенні повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що батько дитини свідомо нехтує своїми обов`язками, ухиляється від виховання та навчання сина, не проявляє щодо нього батьківської турботи, не цікавиться його життям та здоров`ям, не утримує матеріально. Згідно ч.6 ст.19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування фактично містить те, що відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками, ухиляється від виховання та навчання сина, не проявляє щодо дитини батьківської турботи, не цікавиться життям та здоров`ям дитини, однак не містить висновку та обставин про навмисне ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, про його винну поведінку у цьому чи про свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, крім того засідання комісії з вирішення вказаного питання відбувалося без урахування думки відповідача та його ставлення до вирішення спору, в свою чергу відповідач 18 лютого 2021 року направив на електронну адресу Служби у справах дітей заяву про неможливість прибути на засідання комісії в зв`язку з хворобою та просив розгляд засідання відкласти на іншу дату, яка залишилася без належного реагування з боку комісії. Крім того, суд враховує, що свідчення свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків батька дитини неналежне виконання рішенням суду, яким присуджено до сплати аліменти на утримання дитини, що враховано комісією, є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання, тому не є підставою для позбавлення батьківських прав за наявності заборгованості зі сплати аліментів, а в розрізі даного спору позивач посилається, як підставу позбавлення відповідача батьківських прав на п.2 ч.1 ст.164 СК України. Надавши належну оцінку висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, суд вважає, що цей висновок не може бути прийнятий до уваги, як такий що є недостатньо обґрунтованим з огляду на наявність в ньому лише переліку документів та фактів, які свідчать про наявність між батьками дитини спірних питань щодо участі батька у виховання та спілкування з дитиною, що слугувало підставою для звернення батька до служби у справах дітей із відповідними заявами щодо врегулювання спірних питань в межах компетенції даного органу, однак цим доказам не надано належної оцінки при наданні висновку, міститься лише констатації самого факту звернення, обставини про навмисне ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, про його винну поведінку у цьому чи про свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками не відображені у висновку, докази на їх підтвердження не були предметом дослідження та не доведені належними та допустимий доказами. Як вже зазначалось, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Саме такий висновок зроблено у відповідних постановах Верховного Суду, зокрема, у постанові від 13.03.2019 року у справі № 631/2406/15-ц. На підтвердження факту, що відповідач [PERSON] має бажання у вихованні та спілкуванні з дитиною [PERSON] , відповідач посилається на наступні обставини, що починаючи з 2014 року, коли позивач почала всіляко чинити перешкоди у спілкування батька з дитиною, відповідач неодноразово звертався до правоохоронних органів та до органів Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації з заявами про встановлення часу та способу участі батька у вихованні дитини, встановлення місця проживання дитини, однак за результатами розгляду цих заяв компетентним органами не було прийнято остаточне рішення для врегулювання спірних питань між батьками дитини, також до цього часу відповідач не має достовірної інформації щодо місця проживання дитини разом з матір`ю. На спростування доводів позивача щодо самоусунення відповідача від виховання та спілкування з дитиною, відповідач посилається на покази свідка [PERSON] , роботодавця відповідача, яка в судовому засіданні підтвердила, що останнім часом відповідач регулярно навідувався до сина за місцем його навчання, цікавився його успіхами у навчанні та планами на майбутні вибір професії та продовження навчання у вищому навчальному закладі, ці зустрічі відбувались без згоди матері, відповідач мав надії, що після досягнення дитиною повноліття вони можуть продовжити спілкування відкрито та приділяти більш вільного часу для спілкування одне з одним. Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Повноліття за українським законодавством настає з вісімнадцяти років, згідно ч. 1 ст. 34 ЦК України. Отже до досягнення 18 років фізична особа має правовий статус дитини. Наявність у особи правового статусу дитини означає, що така особа має відповідні права та обов`язки дитини. Спеціальні норми, які конкретизують обсяг прав та обов`язків дитини, містяться як у Сімейному кодексі України, так і у Цивільному кодексі України. Крім того, права дитини підлягають спеціальному захисту на підставі положень Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Згідно з законодавством України позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який застосовується лише тоді, коли усі інші не дають позитивних результатів. Відповідно до Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ) дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Враховуючи вищезазначене, а також те, що дитина у віці сімнадцяти років може висловити свою думку та сформулювати погляди, судом було прийнято рішення про необхідність вислухати думку дитини. В судовому засіданні неповнолітній [PERSON] зазначив, що після припинення шлюбу між батьками, він залишився проживати разом з матір`ю, яка займається його вихованням та забезпечує достатній матеріальний рівень життя та його потреби, в свою чергу батько не бажає з ним спілкуватись, не цікавиться його життям та здоров`ям, не надає матеріальної допомоги, також наголосив, що має на батька особисту образу з дитинства, коли батько висловився в його бік, що він не його син, що в цілому змінило відношення до батька тому має категоричну позиції на підтримку позову про позбавлення батька батьківських прав. За абз.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про охорону дитинства" забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Батьківські права тривають до повноліття дитини, позбавлення батьківських прав після його настання закон не допускає. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому, у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку матері або батька, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Згідно ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (див. пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України). Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в його право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини" (статті 1, 9 Конвенції). Досліджуючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими: Кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного кодексу України (статті 164-167). Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять негативної характеристики, докази винної поведінки відповідача та умисного ухилення його від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, винесення відповідного попередження або ж притягнення відповідача до адміністративної відповідальність за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, передбаченої положеннями ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення "Невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей", ці обставини не найшли свого підтвердження під час розгляду справи та не спростовано наданими позивачем суду доказами, які фактично зводяться до неналежного виконання відповідачем обов`язку щодо матеріального утримання дитини та невиконання рішення суду про стягнення аліментів на утримання дитини. Також, при вирішенні даного спору суд враховує, що [PERSON] народився [INFO] , тобто на дату ухвалення судового рішення досяг повноліття, в той же час за змістом положень статті 164 Сімейного кодексу України Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років. Європейський суд з прав людини у справі "Савіни проти України" (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Окрім цього, Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України) Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] , який подано в інтересах неповнолітньої дитини - [PERSON] , до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову, - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. У відповідності до ст.141 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed