Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Білокуракинської районної державної адміністрації Луганської області, в якому просила надати дозвіл на тимчасові виїзди з обов'язковим поверненням на територію України неповнолітнього [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON]. Свої вимоги обгрунтовує тим, що з 07.08.2010 по 06.02.2015 перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу вони проживають окремо, дитина залишилася разом з нею. Вона має намір забезпечити повноцінний відпочинок сину біля моря задля підвищення світогляду, покращення стану його здоров'я, фізичного , духовного та морального розвитку, що є забезпечення інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Вона має можливість у липні 2017 року вивезти дитину на лікування та відпочинок до Автономної республіки Крим. Необхідного для цього дозволу від батька дитини не може отримати, оскільки декілька разів зверталася до нього з цими вимогами, але жодних позитивних результатів не отримала. Наразі відповідач перебуває на непідконтрольній українській владі території, а тому отримати від нього дозволу є неможливим. Позивач в судове засідання не з'явилася, просила розглянути справу в її відсутність. Свої вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся - через оголошення на офіційному веб-порталі "Судова влада України" на веб-сайті Марківського районного суду в розділі "Справи Кам'янобрідського районного суду м. Луганська ", оскільки відповідач зареєстрований на тимчасовоокупованій території куди підприємством поштового зв'язку "Укрпошта" не здійснюється доставка поштової кореспонденції. 18.07.2017 не електронну адресу суду надійшло заява за підписом відповідача з електронної пошти [NUMBER] [INFO] в якій вказано, що він просить справу розглянути без його участі позовні вимоги визнає, заперечень не має. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, до початку судового засідання надав заяву про розгляд справи без його участі, спір просить вирішити на розсуд суду. В силу положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі суд встановив наступні обставини та визначив відповідно до них правовідносини . Відповідно до копії паспорту серії номер [NUMBER], виданого Білокуракинським РВ УМВС України в Луганській області 12.10.2010р. [PERSON] є громадянкою України та зареєстрована за адресою: смт. Білокуракине Луганської області (а.с. 6,7). Відповідно до копії паспорту серії номер [NUMBER], виданого Кам'янобрідським РВ УМВС України в Луганській області 19.09.2005р. [PERSON] є громадянином України та зареєстрований в Кам'янобрідському районі м. Луганськ (а.с.7, 8). Згідно рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 06.02.2015 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.9). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 21.10.2010р. відділом реєстрації актів цивільного стану Білокуракинського районного управління юстиції, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO]. (а.с.10). Згідно довідки №1958 виданої виконавчим комітетом Білокуракинської селищної ради до складу сім'ї [PERSON] входить [PERSON], 2010 року народження. (а.с.11). Таким чином встановлено, що сторони перебували у шлюбі від якого мають неповнолітню дитину , та між ними виник цивільно - правовий спір з приводу надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супровіду другого з батьків. Для вирішення спору, враховуючи визначені судом правовідносини, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 06.02.2015 року, є батьками неповнолітнього [PERSON] [INFO]. Дитина проживає з матірю. Відповідно до ст. 33 Конституції України,кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 6 Сімейного Кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Згідно статті 141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положеньст.151СК України, вправі обирати самі. Згідно вимог ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ст. 154 СК України, надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. У преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, зазначено, що дитина, в наслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття. За ч.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписана Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно вимог частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Питання щодо оформлення документів для виготовлення та отримання паспорту для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16 - річного віку врегульовано « Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення», затвердженого постановою КМУ України №152 від 07 травня 2014 року та окремого дозволу не потрібує. Відповідно до п.22 ч.І «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18- річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16- річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 - річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, враховуючи норми ст. ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Як зазначила позивач в позовній заяві, вона має на меті забезпечити відпочинок дитині біля моря, задля підвищення світогляду дитини, покращення стану його здоров'я, фізичного та духовного розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Також вказано про можливість у липні 2017 вивезти дитину на лікування та відпочинок до АР Крим. Проте не вказано, які підстави для лікування дитини на території АР Крим, також, в матеріалах справи відсутні і будь які докази відповідності та доцільності такої поїздки інтересам дитини, відомості про належні умови проживання, перебування в тій місцевості дитини . Аналізуючи зазначені законодавчі та нормативні акти, а також міжнародні документи, імплентовані у законодавство України можна зробити висновок про те, що у резолютивній частині рішення необхідно зазначати про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, а також про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, оскільки надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавить батька можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ними. Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач фактично просить дозвіл тимчасові віїзди ( тобто не на один раз) неповнолітньої дитини без згоди і супроводу батька, при цьому не вказує до якої країни необхідно дозволити виїзд, на який період, в той час коли чинним законодавством України не передбачено захист права особи, яке можливо буде порушено у майбутньому. Батько дитини у своїй заяві вказав, що заперечень він не має, щодо виїзду сина за кордон без його згоди. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні про належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у в задоволенні позову. При цьому суд зазначає, що позивач не позбавлений повторного права на звернення до суду з цим питанням за інших обставин. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. При поданні позову позивачем було сплачено 12.06.2017 судовий збір у сумі 640,00 гривень, враховуючи що позов задоволенню не підлягає, судові витрати розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed