Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту нікчемним. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] помер батько сторін, [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина у виді земельної ділянки площею 6.50 га, розташована на території Арбузинської селищної ради Миколаївської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 22 серпня 2018 року під час подачі нотаріусу заяви про прийняття спадщини, дізнався про наявність заповіту, складеного батьком [PERSON] на користьбрата [PERSON] , посвідчений секретарем Садівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області. Вважає заповіт таким, що не відповідає вимогам щодо порядку та форми нотаріального оформлення та недотримання процедури складання тексту заповіту, та є таким, що вчинений із численними порушеннями вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування та Закону України "Про нотаріат", а тому є нікчемним. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 19.03.2019 року відкрито провадження по справі та витребувано у нотаріуса спадкову справу після смерті [PERSON] Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 02.05.2019 року за клопотанням представника позивача витребувано докази. Правом подачі відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 24.06.2019 року справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги позивача та просив суд їх задовольнити. Суду пояснив, що при складанні заповіту волевиявлення спадкодавця не було вільним, а заповіт складено та посвідчено секретарем сільської ради з численними порушеннями, оскільки в ньому не зазначена особа заповідача, заповіт не містить посилань на документ, на підставі якого встановлена особа заповідача, зміст заповіту не містить паспортних даних заповідача, його місце проживання, відсутнє доручення на право підпису заповіту іншою особою, не вказано яку хворобу та вади мав заповідач, у зв`язку з чим посадова особа повинна була звернутися до органу опіки та піклування та з`ясувати чи призначався заповідачу піклувальник чи опікун, не вказано ким був зачитаний текст заповіту, не зазначено за допомогою яких технічних засобів складно заповіт, не зрозуміло ким підписано заповіт, тоді як у графі заповідач проставлений підпис [PERSON] , при складені заповіту посадовою особою порушено вимоги адміністративно-територіального округу, у тексті заповіту відсутній запис реєстрації заповітів у алфавітній книзі, посадовою особою свідкам не було роз`яснено зміст статей 1233,1235 ЦК України, не зазначено часу складання та підписання заповіту, відсутні відомості щодо місця складання заповіту, а саме в якому приміщенні його складено, крім того, рішення виконавчого комітету, яким покладено обов`язки на секретаря виконавчого комітету по вчиненню нотаріальних дій, не містить посилань на те, в якому приміщенні посадова особа має виконувати нотаріальні дії, такій особі не делеговані повноваження на вчинення нотаріальних дій, секретарем виконкому не складена заява про державну реєстрацію заповітів та не передана справа до архіву, також запис про вчинення нотаріальної дії не внесений до алфавітної книги. Вважає, що волевиявлення заповідача не було вільним, оскільки ним особисто заповіт не підписувався, до смерті батько позивача не мав наміру складати заповіт, за такого право позивача на спадкове майно є порушеним. З наведених підстав вважає заповіт нікчемним. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, вважав вимоги позивача надуманими та безпідставними, оскільки заповіт складений відповідно до закону, відповідає волевиявленню заповідача, форму та порядок складання заповіту дотримано, тому просив суд відмовити в задоволенні позову. Вислухавши представників сторін, на підставі повного та всебічного дослідження обставин справив межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно правового висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 06 вересня 2017 року по справі 6-2424цс16, спеціальною нормою, яка регламентує підстави визнання заповіту недійсним або нікчемним є приписи статті 1257 ЦК України. Загальні норми цивільного законодавства застосовуються в тому випадку, коли спірні правовідносини не врегульовано спеціальною нормою. Так відносини щодо недійсності або нікчемності заповіту регулюються положеннями ст. 1257 ЦК України, як спеціальною нормою законодавства, а також субсидіарно нормами Главою 16 Розділу ІV ЦК України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 5 своєї постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що [PERSON] є батьком позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження сторін (а.с. 8, 45). Згідно копії Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 589724[PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 6.5 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах Арбузинської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області (а.с. 54). 18 серпня 2016 року в с. Садове Арбузинського району Миколаївської області за життя [PERSON] склав на ім`я [PERSON] заповіт, яким заповів останньому належну йому на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 589724 від 21 серпня 2006 рокуземельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 6.5 га, що розташована на території Арбузинської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області, та усе те, що йому буде належати на день смерті і на що за законом матиме право (а.с.42, 130). Вказаний заповіт посвідчений секретарем виконкому Садівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області [PERSON]. 18 серпня 2016 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 41). Як видно із копії спадкової справи № 31/2018 (а.с. 26-83), сторони у визначений законом строк звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті батька (а.с. 37, 39). Після смерті [PERSON] спадщину за заповітом прийняв [PERSON] 01 листопада 2018 року державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області Бойченко В.А. на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається із земельної ділянки площею 6,4966 га, кадастровий номер 4820355000:09:000:0029, що розташована на території Арбузинської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області та належала [PERSON] на праві державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 589724 від 21 серпня 2006 року та житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , що належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівлі № [NUMBER] (а.с. 64, 73). Постановою державного нотаріуса Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області Бойченко В.А відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 83). Згідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 51324178 від 22.03.2018 року, наданої Арбузинською державною нотаріальною конторою, заповіт [PERSON] від 18.08.2016 року, зареєстрований за № 59700284 не змінювався та не скасовувався, є чинним. Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 45539855, нотаріальну дію під № 7, 25 жовтня 2016 року внесено реєстраційний запис про заповіт [PERSON] посвідченого 18.08.2016 року до Спадкового реєстру (а.с. 139). Відповідно до копії Реєстру нотаріальних дій органу місцевого самоврядуванняСадівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області (а.с. 141-143), під номером 7 вчинено реєстраційний запис про заповіт [PERSON] від 18.08.2016 року з вказівкою на [PERSON] , як особу, яка підписала заповіт, та на свідків [PERSON] , [PERSON] з їх особистими підписами. Відповідно до копії алфавітної книги обліку заповітів видно, що під реєстраційним номером 7 внесено запис про заповіт [PERSON] від 18.08.2016 року (а.с. 144-145). За вчинення нотаріальної дії [PERSON] сплачено державне мито в розмірі 0.85 грн. (а.с. 140) Згідно довідки Арбузинської селищної ради Миколаївської області від 22.03.2018 року № 1113 [PERSON] , який помер [INFO] на день смерті був зареєстрований по [ADDRESS] , на день смерті проживав сам (а.с. 49). Згідно копії амбулаторної картки [PERSON] (а.с. 116-123) видно, що останній страждав на церебральний атеросклероз, хворобу шлунка, аденому простати, мав загальну слабкість, порушення відчуттів правих верхніх та нижніх кінцівках. Стан адекватний, мова тиха та невнятна, орієнтується в просторі, особистостях, часу. Згідно копії довідки сімейного лікаря Арбузинської ЦРЛ від 12.08.2016 року [PERSON] знаходиться на "Д" обліку з діагнозом церебральний атеросклероз. На "Д" обліку у психіатра не знаходиться, наркотичні препарати не приймав. Перебуває в свідомості, адекватний, орієнтується в просторі, особистостях, часу (а.с. 197). Відповідно до рішення Садівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області № 3 від 12 листопада 2015 року секретарем сільської ради обрано [PERSON] (а.с. 193). Рішенням Садівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області від 12 листопада 2010 року № 4 доручено секретарю сільської ради [PERSON]. здійснювати повноваження секретаря Виконавчого комітету Садівської сільської ради (а.с.195). Рішенням Виконавчого комітету Садівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області № 3 від 20 січня 2012 року обов`язки з вчинення нотаріальних дій покладено на секретаря виконавчого комітету Садівської сільської ради [PERSON] (а.с. 129). Вказані рішення сільської ради та виконавчого комітетуСадівської сільської ради ніким не оскаржувалися та є чинними. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що на підставі рішення виконавчого комітету на неї, як секретаря виконавчого комітету Садівської сільської ради було покладено обов`язки по вчиненню нотаріальних дій, які вона вчиняла в приміщенні Садівської сільської ради. В день складання оскаржуваного заповіту, до приміщення Садівської сільської ради приїхав [PERSON] із сином [PERSON] , який виявив бажання скласти на останнього заповіт, оскільки той за ним доглядав. Заповідач був фізично слабкий, пересувався за допомогою сторонніх осіб, говорив повільно, руки тремтіли, читати не зміг. При цьому він розумів свої наміри. Син заповідача пояснив, що в Арбузинській державній нотаріальній конторі великі черги, а старенькому тяжко чекати в черзі, тому вирішили звернутися до неї для складання заповіту. [PERSON] запропонувала заповідачу запросити свідків для вчинення нотаріальної дії, та як уповноважена особа, на робочому місці, в приміщенні Садівської сільської ради, на комп`ютері набрала текст заповіту. Під час складання заповіту, в приміщенні перебували свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та заповідач. Особи присутніх, в тому числі заповідача, було перевірено згідно їх паспортів. Син заповідача перебував за межами приміщення, де вчинялася нотаріальна дія. [PERSON] зачитала заповіт вголос, свідки поставили підписи в заповіті. Заповідача ніхто не примушував до вчинення таких дій, його позиція була добровільною. Далі [PERSON] всі документи підшила та сформувала справу, яка зберігається у приміщенні Благодатненського старостинського округу Арбузинського району. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що точної дати не пам`ятає, але в теплий період часу [PERSON] виявив бажання скласти заповіт на свого сина [PERSON] В день, коли відбулася нотаріальна дія, він, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] всі разом на автомобілі поїхали до державного нотаріуса, але той на робочому місці був відсутній. Тоді [PERSON] , для складання заповіту, запропонував поїхати до Садівської сільської ради. Останній пересувався за допомогою сторонніх осіб, писати не міг через хворобу рук, однак розмовляв, та все розумів, що має робити. Секретар Садівської сільської ради запитала у [PERSON] мету приїзду, на що той відповів, що бажає скласти заповіт на сина. Потім секретарка з ним ще розмовляла, ставила йому різні запитання. Після чого, в приміщенні сільської ради секретар надрукувала текст заповіту, він підписав текст заповіту та вийшов. Після зайшла до кабінету [PERSON] [PERSON] весь час перебував за межами приміщення. Кожному права були роз`яснені, заповідачу заповіт був прочитаний вголос секретарем. Свідок зазначив, що із спливом часу більше сказати не може, оскільки вже не пам`ятає. В судовому засіданні судом було задоволено клопотання представника позивача про допит свідків [PERSON] та [PERSON] Однак такий відмовився від їх допиту у зв`язку з неможливістю останніх прибути до суду за станом здоров`я, і така відмова була прийнята судом. Як на підставу заявлених вимог позивач посилався на те, що заповіт не відповідає вимогам щодо його форми та посвідчення, а також порушено порядок його складання. Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Суб`єкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю - спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 318, 1218, 1233, 1235, 1236 ЦК України). Заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обов`язків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235, статті 1236, 1237, 1240, 1254 Кодексу). Виходячи зі змісту положень частин першої, другої, третьої статті 202 Кодексу заповіт за своєю правовою природою є одностороннім правочином - дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Заповіт є правочином, який складається з суворим дотриманням форми. Цей акт повинен бути обов`язково складений у письмовій формі і посвідчений відповідною посадовою особою. Винятки становлять випадки посвідчення секретних заповітів, що здійснюється нотаріусами без ознайомлення з текстом заповіту (ст. 1249 ЦК України). Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно роз`яснень, що викладені в п.п. «в» п. 16 постанові Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» у разі посвідчення угоди не тим органом або службовою особою, на яких покладено здійснення нотаріальних функцій, угода не може вважатися укладеною з додержанням встановленої нотаріальної форми. Відповідно до положень ст. 1244 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Загальні вимоги до форми заповіту визначені у ст. 1247 ЦК України, згідно з якою заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Статтею 1253 ЦК України передбачена можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, що затверджений наказом Міністерства юстиції України № 3306/5 від 11 листопада 2011 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.11.2011 року (далі - Порядок) визначено порядок посвідчення заповіту. Згідно з п. 1.1 Порядку перелік нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування, визначено статтею 37 Закону України «Про нотаріат». При вчиненні нотаріальних дій посадові особи органу місцевого самоврядування діють відповідно до Порядку, за змістом пункту 1.2 якого нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. При вчиненні нотаріальної дії посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії (пункти 2.1., 2.3. розділу II Порядку). Згідно з вимогами розділу 3 п. 1 п.п. 1.1., 1.4., 1.6. вищезазначеного Порядку - посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 ЦК України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Посадова особа органу місцевого самоврядування при посвідченні заповіту зобов`язана роз`яснити заповідачу зміст статей 1241, 1307 ЦК України про що зазначається в тексті заповіту. Аналізуючи підстави, за яких позивач просив визнати заповіт нікчемним, то суд зазначає наступне. Зі змісту заповіту вбачається, що його складено у письмовій формі, із зазначенням особи заповідача, дати, місця його складення та засвідчено гербовою печаткою.Із змісту заповіту також видно, що його зареєстровано в реєстрі заповітів за № 7. У тексті заповіту визначено, що його підписала [PERSON] у приміщенні Садівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області у зв`язку з хворобою заповідача на його особисте прохання та за його дорученням після прочитання тексту заповіту свідками. Посвідчення заповіту відбулося при двох свідках, які не є ані спадкоємцями за заповітом, ані членами сім`ї чи близькими родичами спадкоємців за заповітом. Підпис [PERSON] на тексті правочину засвідчений секретарем виконавчого комітету Садівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області [PERSON]., яка мала повноваження на вчинення нотаріальних дій. Посилання позивача на обставини, як такі що в заповіті не міститься відомостей про місце його складання,не зазначено в тексті заповіту про встановлення особи заповідача, такий не містить посилань на документ, на підставі якого повинна була б бути встановлена особа заповідача, місце проживання заповідача, про доручення на право підпису заповіту іншою особою, про хворобу та вади заповідача, у зв`язку з чим посадова особа повинна була звернутися до органу опіки та піклування та з"ясувати чи призначався заповідачу піклувальник чи опікун, не вказано ким був зачитаний текст заповіту, не зазначено за допомогою яких технічних засобів складно заповіт, не зрозуміло ким підписано заповіт, тоді як у графі заповідач проставлений підпис [PERSON] , у тексті заповіту відсутній запис реєстрації заповітів у алфавітній книзі, посадовою особою свідкам не було роз`яснено зміст статей 1233, 1235 ЦК України, не зазначено часу складання та підписання заповіту, крім того, рішення виконавчого комітету, яким покладено обов`язки на секретаря виконавчого комітету по вчиненню нотаріальних дій, не містить посилань на те, в якому приміщенні посадова особа має виконувати нотаріальні дії, також секретарем виконкому не складена заява про державну реєстрацію заповітів та не передана справа до архіву та те, що запис про вчинення нотаріальної дії не внесений до алфавітної книги, спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, в тому числі, як самим заповітом, показаннями свідків та іншими письмовими доказами в сукупності. Щодо волевиявлення [PERSON] , яке, як зазначив позивач,не було вільним при складанні заповіту з тих підстав, що заповідач особисто заповіт не підписував, то таке посилання не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Доказів наведених підстав позивач у порядку статті 76 ЦПК України не надав, що є його процесуальним обов`язком. Також, однією з підстав визнання заповіту нікчемним, позивач зазначив порушення вимог адміністративно-територіального округу при складені заповіту посадовою особою. Дійсно, де посвідчувати заповіт - у нотаріуса чи уповноваженої особи органу місцевого самоврядування - це право особи, яка бажає скласти заповіт тому, що відповідно до норм ст. 1251 ЦК України, заповіт міг бути посвідчений: нотаріусом, а якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт може бути посвідчений уповноваженою на це особою відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Як уже було вказано, відповідно до норм ст. 1251 ЦК України, заповіт міг бути посвідчений: нотаріусом, а якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт може бути посвідчений уповноваженою на це особою відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до ст.39 Закону України «Про нотаріат», порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. Так, у ч. 2 ст. 1 Закону говориться, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Згідно п. 1 ч. 1 ст.34 вказаного Закону, нотаріуси вчиняють, зокрема, такі нотаріальні дії, як посвідчення правочинів (договорів, заповітів, довіреностей тощо). У п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону, вказано, що у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують заповіти (крім секретних). Відповідно до статті 7 Закону України «Про нотаріат» посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Автономної Республіки Крим, крім того, - законодавством Автономної Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Зазначені норми Закону України «Про нотаріат», діяли на момент посвідчення заповіту, тобто станом на 18 серпня 2016 року. У цій же редакції Закону, у його ст. 13-1 визначено, що нотаріальний округ - це територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса. Нотаріальні округи визначаються відповідно до адміністративно-територіального устрою України. У містах з районним поділом округом діяльності нотаріуса є вся територія міста. У разі зміни адміністративно-територіального поділу України, в результаті якого розташування робочого місця (контори) приватного нотаріуса увійшло до іншого нотаріального округу, нотаріальна діяльність відповідних нотаріусів повинна бути зареєстрована в цьому нотаріальному окрузі. Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим Законом. За змістом статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; адміністративно-територіальна одиниця - це область, район, місто, район у місті, селище, село; представницький орган місцевого самоврядування - це виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Згідно із статтею 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. З урахуванням наведених норм, представницький орган місцевого самоврядування наділяється правом представляти інтереси територіальної громади відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Згідно із статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Відповідно до підпункту 5 пункту «б» частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів цивільного стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад). Таким чином, орган місцевого самоврядування уповноважений посвідчувати заповіти (крім секретних) осіб, які належать до територіальної громади, інтереси якої представляє цей орган місцевого самоврядування. При цьому, посадові особи органів місцевого самоврядування зобов`язані сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду. Обставинами, які надають заповідачеві можливість вибору суб`єкта посвідчення, не можуть виступати великі черги в нотаріальній конторі, відсутність грошей тощо. Так, з оскаржуваного заповіту видно, що він був посвідчений секретарем виконкому Садівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області [PERSON]., тоді коли заповідач на території даної сільської ради не проживав, не був зареєстрований та не входив до територіальної громади с. Садове Арбузинського району Миколаївської області тому, що відповідно до змісту самого заповіту, [PERSON] станом на 18 серпня 2016 року мав зареєстроване місце проживання в смт. Арбузинка Арбузинського району Миколаївської області. Тому, смт. Арбузинка, це окрема від Садівської сільської ради територіальна одиниця, на території якої є державна нотаріальна контора та приватний нотаріус, які здійснюють нотаріальну діяльність. За наявності нотаріуса в населеному пункті, де проживав та був зареєстрований заповідач, саме до нього мав би звернутися [PERSON] для посвідчення заповіту, а не до секретаря виконавчого комітету Садівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області. З огляду на вказані норми Закону України «Про нотаріат» та вимогу ст. 1251 ЦК України про те, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт може бути посвідчений уповноваженою на це особою відповідного органу місцевого самоврядування, законодавець має на увазі орган місцевого самоврядування за місцем реєстрації заповідача. Отже, оскаржуваний заповіт посвідчений з порушенням ст. 1251 ЦК України та ст. 13-1 Закону України «Про нотаріат». В ході розгляду справи судом встановлено, що заповіт посвідчений з порушенням ст. 1251 та ст. 13-1 Закону України «Про нотаріат», оскільки заповідач не був зареєстрований та не проживав на території сільської ради, секретарем якої була [PERSON] . За такого, враховуючи що секретарСадівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області [PERSON], яка є посадовою особою, порушила вимоги адміністративно-територіального округу при складені заповіту, в зв`язку із чим оспорюваний заповіт є нікчемним в силу ч. 1 ст.1257 ЦК України, судприходить до висновку про можливість задоволення позову з наведених вище підстав. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року (справа № 136/576/16-ц провадження № 61-26256св18). Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Матеріали справи містять документальне підтвердження понесених [PERSON] при зверненні до суду судових витрат (судового збору) в розмірі 768 грн. 40 коп. (а.с. 2) Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що позов [PERSON] задоволено, тому із [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню понесені ним судові витрати (судовий збір) в розмірі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved