Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

Миколаївська місцева прокуратура №1 в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради, Міського пологового будинку №1 в порядку ст. 56 ЦПК України звернулася до суду з даним позовом до відповідачів про відшкодування шкоди у розмірі 106872,00 грн., відшкодованої Міським пологовим будинком №1 на користь [PERSON] , спричиненої внаслідок неналежного виконання своїх професійних обов`язків медичними працівниками Міського пологового будинку №1, а саме: керівником [PERSON] , лікарем-терапевтом [PERSON] , завідуючою акушерським відділенням [PERSON] та лікарем акушером-гінекологом - заступником головного лікаря з медичної частини [PERSON] , які потягнули смерть породіллі [PERSON] . Підставами пред`явлення позову вказано наступне. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.01.2016 року звільнено [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 140 КК України на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження №12013160020000464 від 24 січня 2015 року за обвинуваченням [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.140 КК України - закрито. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20.02.2016 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 140 КК України, - звільнено у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження № 12015150000000528 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.140 КК України, - закрито у зв`язку зі звільненням від кримінальної відповідальності. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.12.2016 року позов [PERSON] - задоволено частково. Стягнуто з Миколаївського міського пологового будинку № 1 на користь [PERSON] 6872 грн. 00 коп. у відшкодування матеріальної шкоди та 250 000 грн. компенсації моральної шкоди. В іншій частині вимог позову відмовлено. Стягнуто з Миколаївського міського пологового будинку № 1 на користь держави судовий збір у розмірі 2568 грн. 72 коп. Апеляційним судом Миколаївської області 20.02.2017 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.12.2016 року змінено в частині розміру моральної шкоди та розподілу судових витрат. Стягнуто з Миколаївського міського пологового будинку №1 на користь [PERSON] 100 000,00 грн. компенсації моральної шкоди. Стягнуто з Миколаївського міського пологового будинку №1 на користь держави судовий збір у сумі 661,40 грн. Підставами для звернення до суду в порядку статті 56 ЦПК України прокурором вказано наступне. Відповідно до ч.3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено можливість прокурора представляти інтереси держави в суді, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження або у разі відсутності такого органу. Згідно з ч.1 ст.17,ст.18-1 ЗУ " Про місцеве самоврядування в Україні", відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування. Органи місцевого самоврядування можуть бути позивачами щодо стягнення матеріальної шкоди, завданої керівниками та їх заступниками підприємств, установ, організацій комунальної власності. Згідно Статуту міського пологового будинку №1, він створений Миколаївською міською радою, є закладом охорони здоров`я міста, заснованим на комунальній власності територіальної громади міста Миколаєва. Майно закладу є комунальною власністю територіальної громади міста та закріплюється за ним на праві оперативного управління, є бюджетним закладом, який фінансується з міського бюджету. Ухвалою від 21.08.2018 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання на 16.10.2018 року. 20.09.2018 року відповідачами направлені відзиви, у яких, посилаючись на вимоги ст.ст.175,177, 257 ЦПК України вважали, що прокурор не обґрунтував наявність підстав для здійснення ним в суді представництва інтересів органів самоврядування, а тому позовну заяву слід залишити без розгляду. Ухвалою суду від 02.11.2018 року постановлено залучити до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Управління охорони та здоров`я Миколаївської міської ради. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18.12.2018 року у задоволенні клопотання відповідачів у справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , адвоката - Верцюха В.В. про закриття провадження у справі , залишення позову без розгляду- відмовлено. Закрито підготовче провадження у справі за позовною заявою Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради, Міського пологового будинку №1 до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування шкоди, третя особа - Управління охорони та здоров`я Миколаївської міської ради. Призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.12.2019 року замінено позивача Міський пологовий будинок №1 на його правонаступника - Комунальне некомерційне підприємство Миколаївської міської ради «Пологовий будинок №1». До судового засідання представник Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради "Пологовий будинок №" не з`явився, головний лікар даної установи надав заяву про слухання справи у їх відсутність, та вказав, що розцінює дії прокуратури як протиправні та такі, що направлені на втручання в діяльність юридичної особи - суб`єкта господарювання, та як наслідок - позов є таким, що не підлягає задоволенню. Представник прокуратури, Миколаївської міської ради, Управління охорони та здоров`я Миколаївської міської ради позов підтримали та просили про його задоволення. Відповідачі до судового засідання не з`явились, просили про розгляд справи у їх відсутність та позову не визнали. Адвокат Верцюх В.В. позов вважав таким, що задоволенню не підлягає. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, які не з`явились, що відповідає приписам ст.223 ЦПК України. Обставини справи, встановлені судом. Стаття 12 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів (ст. 76 ЦПК України). Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ч. ч. 4,5,6 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Таким чином, саме Миколаївський міський пологовий будинок № 1, як самостійна юридична особа, є належним відповідачем, що не позбавляє дану установу права регресної вимоги до винних осіб у разі виконання деліктного зобов`язання. А тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову саме до вказаного відповідача, а в задоволенні позову до інших відповідачів необхідно відмовити у зв`язку з безпідставністю позовних вимог. Відповідно до ст.22, 1166 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Зазначені норми є загальними для відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середньомісячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві, зокрема п.3 ст.134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Оскільки в силу ст.1191 ЦК України особа, яка відповідає за шкоду, заподіяну з вини іншого, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи. Суд зазначає, що положення ст.1172 ЦК України стосуються відшкодування як майнової, так і моральної шкоди. Також, у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4 (зі змінами) визначено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу. Відповідно до вимоги чинного законодавства України (ст. 23, ст. 1167 ЦК України) особа, якій завдано збитків, має також право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ст.ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Із матеріалів справи вбачається, що 22 вересня 2007 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим управлінням юстиції Миколаївської області від 22 вересня 2007 року. [INFO] дружина [PERSON] - [PERSON] померла. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 14 березня 2016 року, звільнено [PERSON] [PERSON] , [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.140 КК України на підставі ст.49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності. Кримінальне провадження щодо зазначених осіб закрито . Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 06 квітня 2016 року, звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.140 КК України на підставі ст.49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності. Кримінальне провадження щодо [PERSON] закрито. Цивільні позови потерпілих, зокрема [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, залишені без розгляду. У зазначених ухвалах суду встановлено, що 02 червня 2008 року до жіночої консультації № 1 м. Миколаєва, що є структурним підрозділом пологового будинку №1 м. Миколаєва, в терміні 7 тижнів вагітності звернулася та своєчасно стала на облік вагітна [PERSON] . В анамнезі в 1988 році вагітна мала оперовану вроджену ваду серця - відкрита артеріальна протока та дефект міжпередсердної перетинки. Захворювання в анамнезі потягло за собою встановлення [PERSON] вкрай високого (7 балів) ступеню ризику виникнення перинатальної та материнської патології (за А.Coopland) та зумовило, у відповідності до Наказу МОЗ України № 503 «Про удосконалення амбулаторно акушерсько-гінекологічної допомоги в Україні», необхідність постійного обліку та контролю з боку лікаря-терапевта та лікаря акушера-гінеколога, які повинні були організовувати лікувально-діагностичний процес, надавати лікувально-діагностичну допомогу вагітній та вирішити питання про можливість виношування вагітності і пологорозрішення. [PERSON] , здійснюючи керівництво пологовим будинком № 1, не забезпечив взаємодію з медичними закладами вищої акредитації для забезпечення повноцінної медичної допомоги [PERSON] , у порушенні п. 3.6 Наказу № 620 МОЗ України, не проконтролював роботу медичного персоналу, не організував і не надав повноцінну спеціалізованому допомогу жінці, яка може бути реалізована за умови плідної співпраці акушерсько-гінекологічних закладів з іншими профільними службами. [PERSON] , будучи лікарем-терапевтом пологового будинку № 1 м. Миколаєва, виконувала свої службові обов`язку не в повному обсязі, поверхово, що призвело до настання тяжких наслідків. [PERSON] , яка була завідуючою акушерським відділенням пологового будинку та за сумісництвом лікуючим лікарем [PERSON] , була зобов`язана провести діагностику стану, вести спостереження за вагітними, породіллям, надавати рододопомогу, виявляти ранні ускладнення вагітності та пологів, лікувати на наглядати за породіллям. Але, перебуваючи у медичному закладі, маючи достатній досвід та кваліфікацію, усі необхідні умови та засоби для проведення лікування та лабораторних досліджень, провівши огляд [PERSON] , не прийняла заходів, направлених на встановлення та дослідження об`єктивного стану хворої, що спричинило в подальшому тяжкі наслідки для породіллі, а саме смерть останньої. Ураховуючи показники здоров`я та з огляду на хворобу в анамнезі стан [PERSON] , [PERSON] , як лікуючий лікар та завідувач відділенням, не організувала та не прийняла заходів для госпіталізації [PERSON] до профільного відділення, як того потребував її стан. Лікування породіллі з екстрагенітальною патологією продовжили в пологовому будинку № 1 м. Миколаєва - медичному закладі 2 (другого) рівня. [PERSON] , будучи лікарем акушером-гінекологом Миколаївського міського пологового будинку № 1, та являючись заступником головного лікаря з медичної частини, зобов`язана організовувати роботу пологового будинку, надавати лікувально-діагностичну допомогу вагітним, роділлям, породіллям, новонародженим, та безпосередньо керувати лікувально - профілактичною і санітарно-протиепідемічною роботою всіх структурних підрозділів пологового будинку. Однак [PERSON] виконувала свої службові обов`язки не в повному обсязі, поверхово, що призвело до настання тяжких наслідків. Так, в терміні 26-27 тижнів вагітності лікарем-терапевтом [PERSON] , яка фактично була лікуючим лікарем [PERSON] з терапевтичного боку, останню направлено на консультацію до Національного інституту педіатрії, акушерства та гінекології (НІПАГ) для вирішення питання щодо можливості виношування вагітності. Згідно висновку інституту від 23 жовтня 2008 року, з огляду на термін та неможливість переривання вагітності, [PERSON] рекомендовано госпіталізацію на пологи в терміні 37-38 тижнів до НІПАГ м. Києва, як до медичного закладу вищої акредитації. 15 грудня 2008 року з терміном 34-35 тижнів вагітності [PERSON] , з метою проведення метаболічної терапії та підготовки до пологів у НІПАГ м. Києва, направлено терапевтом до відділення патології вагітних пологового будинку №1 м. Миколаєва. 22 грудня 2008 року [PERSON] з терміном 35-36 тижнів вагітності була оформлена на лікування у відділення патології вагітних пологового будинку №1 м. Миколаєва. При госпіталізації у відділення акушерської патології пологового будинку у [PERSON] також був встановлений вкрай високий (7 балів) ступінь ризику виникнення перинатальної та материнської патології (за А.Coopland), про що терапевт [PERSON] була обізнана. Зі свого боку, [PERSON] в усній формі переконала вагітну, що пологовий будинок № 1 м. Миколаєва оснащено усіляким необхідним обладнанням для надання медичної допомоги вагітним та породіллям з вродженими вадами серця. З 23 грудня 2008 року вагітна стала виказувати скарги на загальну слабкість, посилення задухи. В терміні 36-37 тижнів у вагітної [PERSON] передчасно розпочалася пологова діяльність. Так, 26 грудня 2008 року о 04:00 годині вагітна [PERSON] прибула до пологового будинку № 1 м. Миколаєва з відходженням навколоплідних вод. З огляду на наявність пороку серця та на передчасний початок пологової діяльності, а також на те, що план пологів терапевтом заздалегідь розроблений не був, було скликано консиліум лікарів за участю терапевта [PERSON] , на якому було розроблено план ведення пологів. Консиліумом було вирішено вести пологи консервативно в операційній під постійним кардіомоніторингом та наглядом лікарів. Лікар-кардіолог терапевтом на пологи не викликався. 26 грудня 2008 року о 09:35 годині [PERSON] самостійно природним шляхом народила живу доношену дитину-хлопчика, вагою 2800 г. Після пологів, 26 грудня 2008 року о 10:20 годині та 20:00 годині у [PERSON] проявилися та зберігалися клінічні ознаки недостатнього кровообігу: акроціаноз обличчя та нігтьових фаланг, коливання артеріального тиску з 100/60 до 145/90 мм.рт.ст., задуха при незначних фізичних навантаженнях, тахікардія до 110 ударів в хвилину. Дане вказувало на недостатність кровообігу і було першими ознаками некомпенсованої серцево-судинної діяльності, що було зумовлено фізичною та емоціональною напругою, обумовленою пологами. 29 грудня 2008 року [PERSON] з триваючим скаргами на задуху, прискоренням серцебиття та присутнім акроціанозом, було переведено до 2-го акушерського пологового відділення пологового будинку №1 м. Миколаєва. 31 грудня 2008 року о 10:00 годині стан [PERSON] відмічався як погіршений, мали місце підвищення артеріального тиску та посилення задухи. О 12:45 годині у [PERSON] відмічено посилення задухи та відчуття тяжкості в правому підребер`ї, тобто стан продовжував погіршуватись. Стан відмічено як середньої тяжкості. Незважаючи на погіршення стану лікар-кардіолог для консультації, встановлення стану хворої, питання щодо лікування, не викликався, питання щодо госпіталізації до спеціалізованого відділення не вирішувалося. Лише о 13:00 годині 31 грудня 2008 року було вирішено викликати бригаду швидкої медичної допомоги для зняття електрокардіограми (ЕКГ) та викликати для консультації кардіолога. О 13:30 годині того ж дня [PERSON] зроблено ЕКГ, відмічалося збільшення ознак перевантаження правого шлуночка серця. Однак, незалежно від погіршення стану, хворій продовжується лікування згідно листка призначень, корекція не застосовувалась. Питання щодо госпіталізації не вирішувалось. О 15:20 годині стан [PERSON] зазначається «без змін», оглянута кардіологом. Відмічено прогресування погіршення стану хворої. Рекомендовано лікування та нагляд продовжити в палаті інтенсивної терапії під постійним кардіомоніторингом в відділенні кардіології міської лікарні №1. О 16:30 годині стан [PERSON] погіршився та потребував нагляду і лікування в реанімаційному відділенні. За висновком огляду кардіолога хвору направлено для госпіталізації до кардіологічного відділення міської лікарні №1. Того ж дня, о 17:05 годині на непристосованому для госпіталізації легковому автомобілі (як визнали сторони в судовому засіданні, це був звичайний автомобіль, [PERSON] самостійно, просто при підтримці «під руки» спускалася та сідала до автомобіля) її було доставлено та госпіталізовано до відділення реанімації міської лікарні №1 м. Миколаєва. Стан [PERSON] при надходженні до реанімації був вкрай тяжкий, свідомість спутана. О 17:10 годині зафіксовано клінічну смерть [PERSON] Реанімаційні заходи позитивного ефекту не дали, та о 17:35 годині зафіксовано біологічну смерть. Згідно з висновком Кримського республіканського бюро СМЕ № 75 від 31 серпня 2011 року смерть [PERSON] настала внаслідок гострої декомпенсації хронічної серцево-судинної недостатності на фоні вродженого пороку серця. За висновками експертної комісії встановлено наступне, що декомпенсація серцевої діяльності у [PERSON] настала в ранньому післяпологовому періоді, внаслідок фізичного та емоційного напруження, обумовленого пологами; наявність уродженої вади серця у [PERSON] не є абсолютним показником для переривання вагітності; медичний нагляд за вагітною проводився не в повному обсязі: у терміні 32-34 тижня вагітності необхідно було провести повторне ЄХО КГ - дослідження серця з метою уточнення функціонування серцево-судинної системи. У післяпологовому періоді стан [PERSON] відмічається лікарем як задовільний, низькі цифри артеріального тиску, однак хворій призначають препарат, який понижує тиск. Таким чином відмічено протиріччя між статусом хворої та призначеним лікуванням. Ураховуючи наявність у [PERSON] зростаючої серцевої недостатності вона повинна була бути направлена лікуючим лікарем для подальшого нагляду та лікування в спеціалізоване кардіологічне відділення; інфузійна терапія була призначена вірно, однак призначення та введення серцевого глюкози та - корглюкон 31 грудня 2008 року о 08:00 годині показано не було, так як в даному випадку збільшується навантаження на праві відділи серця та могло усугубити гіпертензію в малому кругу кровообігу; тактика зниження артеріального тиску обрана не вірно, так як згідно з стандартами надання медичної допомоги хворим з гіпертонією препарати для пониження тиску призначаються хворим при підвищенні тиску понад 140/100; 31 грудня 2008 року о 15:30 годині після огляду кардіолога, ураховуючи погіршення стану хворої, вирішення питання щодо подальшого її лікування прийнято необґрунтовано. Транспортування хворої здійснювалося на непристосованому автотранспорті без медичного супроводу, під час транспортування хвора пересувалася самостійно. Відсутність своєчасного лікування, збільшення фізичного навантаження в період транспортування хворої з пологового будинку могли сприяти виникненню декомпенсації серцево-судинної діяльності; при наявності вродженої вади серця гемодинамічні порушення характеризуються скиданням крові з лівого передсердя в праве, що призводить до навантаження малого кругу кровообігу. Основним ускладненням є прогресування серцевої недостатності. Лікуючий лікар зобов`язаний був знати про основні ускладнення вказаного вище захворювання; 26 грудня 2008 року після пологів хвора з вадою серця та зростаючими ознаками серцевої недостатності повинна була бути переведена для подальшого лікування в спеціалізоване кардіологічне відділення, згідно з Наказом МОЗ України № 620 вагітні (породіллі) з патологією серця переводяться в профільне відділення третього рівня надання медичної допомоги. Після огляду кардіолога, 31 грудня 2008 року [PERSON] повинна була бути проведена корекція лікування з урахуванням призначення спеціаліста. Порушення, відмічені експертами, допущені з боку медичних працівників могли стати причиною виникнення декомпенсації серцевої діяльності у [PERSON] . Даний висновок узгоджується з висновком експерта № 598/11 Головного бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я України від 29 жовтня 2011 року. Експертом було встановлено, що у [PERSON] мала місце хронічна серцево-судинна недостатність, що виникла на фоні вродженої вади серця у вигляді відкритого артеріального протока (пластика 1988 року), та дефекту міжпередсердної перетинки, яка в післяпологовому періоді ускладнилася гострою декомпенсацією серцево-судинної діяльності, що і призвело до настання смерті; 22 [INFO] о 08:40 годині при госпіталізації у відділення акушерської патології у [PERSON] був встановлений вкрай високий (7 балів) ступінь ризику виникнення перинатальної та материнської патології. Відповідно до додатку 1 до Методичних рекомендацій щодо організації надання стаціонарної акушерсько-гінекологічної та неонатологічної допомоги, затвердженого Наказом МОЗ від 29 грудня 2003 року №620: розродження вагітних високого та вкрай високого ступеня акушерського та перинатального ризику, з важкою екстрагенітальною патологією, забезпечується в лікувальних закладах третього рівня. До цього рівня відносяться міські, обласні пологові будинки, перинатальні центри та центри репродуктивного здоров`я, які є клінічними базами кафедр акушерства та гінекології третього та четвертого рівня акредитації, а також пологові будинки відділення обласних лікарень, які мають у своєму складі відділення акушерської реанімації та інтенсивної терапії новонароджених; інститут ПАГ АМН України. Тобто, у даному випадку жінку для родорозродження необхідно було направити в лікувальний заклад третього рівня, що не було виконано. В допологовому періоді, після госпіталізації, незважаючи на постійні скарги вагітної на прискорене серцебиття та задуху при помірному фізичному навантаженні, не було забезпечено постійний моніторинг стану жінки, що є недопустимим; після пологів 26 грудня 2008 року о 10:20 годині та 20:00 годині у жінки мали місце: помірний акроціаноз, підвищення артеріального тиску до 140/95, а в подальшому на фоні постійної оксигенації та консервативної терапії відмічався ціаноз (синюшність) обличчя, нігтьових фаланг, коливання артеріального тиску, що вказувало на недостатність кровообігу і було першими ознаками декомпенсації серцево-судинної діяльності та потребувало проведення інтенсивної терапії в умовах відділення інтенсивної терапії, що не було зроблено. Лікувальні заходи, застосовані 31 грудня 2008 року були запізнілими і уже не могли змінити фатальний перебіг патологічного процесу;гіпотензивний препарат клофелін призначався жінці в терапевтичних дозах 26 грудня 2008 року та 31 грудня 2008 року і сприяв зниженню артеріального тиску при показниках А/Т 130/90 та 140/100 мм.рт.ст. не може вважатися обґрунтованою; 31 грудня о 12:45 годині відмічено погіршення стану жінки та призначено інфузійну терапію, яка не була її протипоказана, але була недостатньою. О 16:30 годині відмічено прогресування погіршення стану [PERSON] та рекомендовано нагляд та лікування в реанімаційному відділенні, що було запізнілим; В період часу з 14:30 години до 17:00 години 31 грудня 2008 року лікувальні заходи не застосовувалися.31 грудня 2008 року в період часу з 15:30 години до 16:20 години лікарем-кардіологом вказано, що шкіра жінки бліда, акроціаноз, частота серцевих скорочень від 50 до 120 ударів за 1 хвилину, А\\Т - 90/60, на ЕКГ відмічалося збільшення ознак перевантаження правого шлуночка серця. Тобто стан жінки був вкрай важким, транспортування її в інший лікарняний заклад було протипоказано, або ж, у крайньому випадку, повинно відбуватися в лежачому положенні реанімобілем. Транспортування її непристосованим автотранспортом сприяло наростанню незворотних процесів та настанню смерті; питання переводу [PERSON] повинно було вирішуватися консиліумом лікарів відразу після пологів, з обов`язковим записом його рішення в Історію пологів, що не було проведено; за умови усунення вище перерахованих порушень зі сторони різних лікарів та адміністрації пологового будинку №1 збереження життя [PERSON] було б можливим. Відповідальність за надання медичної допомоги хворому (породіллі) несе лікуючий лікар, завідувач відділення та адміністрація лікувального закладу. Таким чином недоліки в наданні медичної допомоги зі сторони відповідних медичних працівників та адміністрації пологового будинку №1 знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті жінки. Вищезазначені висновки експертів також підтверджується і додатковим висновком експерта №91/14 Головного бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я України від 04 листопада 2014 року. Експерт дійшов висновку, що враховуючи наявну патологію серцево-судинної системи, яка обумовлювала високий ступінь прогнозованого перинатального ризику та була показанням до планової госпіталізації в лікувальні заклади III рівня у [PERSON] , (згідно з наказом МОЗ України «Про організацію надання стаціонарної акушерсько-гінекологічної та неонатологічної допомоги в Україні» від 29 грудня 2003 року № 620), направлення та госпіталізацію її не у відповідний лікувальний заклад для надання спеціалізованої допомоги, а в міський пологовий будинок № 1 (заклад перинатальної допомоги II рівня), слід вважати основним недоліком надання медичної допомоги. Отже, між вказаним недоліком надання медичної допомоги та настанням її смерті вбачається прямий причинний зв`язок. З урахуванням вищезазначених обставин, судом встановлено, що відповідальними за діагностично-лікувальну допомогу [PERSON] відповідно до обов`язків медичних працівників пологового будинку були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Звільнення особи від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності не має роеабілітуючого характеру і означає визнання факту вчинення особою злочину. Тому закон надає йому право заперечувати проти закриття провадження і в такому разі судовий розгляд продовжується у загальному порядку. Разом з тим, відповідачі по даній справі, у кримінальному провадженні просили звільнити їх від кримінальної відповідальності і закрити проти них кримінальне провадження. Рішенням центрального районного суду м. Миколаєва від 08.12.2016 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Миколаївського міського пологового будинку № 1 , Управління охорони здоров`я Миколаївської міської ради про стягнення в солідарному порядку матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково. Стягнуто з Миколаївського міського пологового будинку № 1 на користь [PERSON] 6872 грн. 00 коп. у відшкодування матеріальної шкоди та 250 000 грн. компенсації моральної шкоди. В іншій частині вимог позову відмовлено. Стягнуто з Миколаївського міського пологового будинку № 1 на користь держави судовий збір у розмірі 2568 грн. 72 коп. Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 20.02.2017 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2016 року змінено в частині розміру моральної шкоди та розподілу судових витрат. Стягнуто з Миколаївського міського пологового будинку № 1 на користь [PERSON] . 100 000 (сто тисяч) грн. компенсації моральної шкоди. Стягнуто з Миколаївського міського пологового будинку № 1 на користь держави судовий збір в розмірі 661 грн. 40 коп. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Рішенням Апеляційного суду встановлено, що вина працівників пологового будинку у нанесенні шкоди підтверджується письмовими доказами - ухвалами суду про звільнення останніх від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності та висновками експертів, що не звільняє цей заклад від відповідальності та обов`язку відшкодувати заподіяну злочином шкоду на підставі ст.ст.23,1167,1172 ЦК України. На виконання рішення суду міським пологовим будинком №1 сплачено на користь [PERSON] . 106 872 грн., з яких ; 100000 грн. моральної шкоди та 6872 грн. - матеріальної шкоди, що підтверджується меморіальними ордерами №1 від 04.07.2017 року на суму 26544,43грн, №2 від 10.07.2017 року на суму - 10400грн , №3 від 18.07.2017 року на суму - 4000 грн., №4 від 28.07.2017 року на суму - 13200 грн., №5 від 11.08.2017 року на суму8900 грн., №6 від 19.08.2017 року на суму 10700 грн., №7 від 15.09.2017 року на суму 8200 грн., №8 від 06.10.2017 року на суму 5000 грн., №9 від 01.11.2017 року на суму 8000 грн., №10 від 06.11.2017 року на суму 11800 грн., № 11 від 21.11.2017 року на суму 127,57грн. У відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З приписами ст. 264 ЦПК України , під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Згідно ст. 265 ЦПК України , рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. У вступній частині рішення зазначаються: 1) дата і місце його ухвалення; 2) найменування суду; 3) прізвище та ініціали судді або склад колегії суддів; 4) прізвище та ініціали секретаря судового засідання; 5) номер справи; 6) ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи; 7) вимоги позивача; 8) прізвища та ініціали представників учасників справи. В описовій частині рішення зазначаються: 1) стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача; 2) заяви, клопотання; 3) інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо). 4. У мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавчо усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування. У резолютивній частині рішення зазначаються: 1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог; 2) розподіл судових витрат; 3) строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; 4) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України . ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними ( п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України"). Європейський Суд вказав, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визнано тільки у світлі конкретних обставин ( "Проніна проти України", "Сєрявін та інші проти України"). Регресне зобов`язання виникає лише у випадках, передбачених законом, і має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання іншою особою відповідного зобов`язання. Підставою регресного позову є відповідальність заподіювача шкоди за завдану шкоду та факт виплати позивачем, що пред`являє регресну вимогу, певної грошової суми в рахунок відшкодування завданої шкоди. Право зворотньої вимоги виникає лише після того, як відбулася виплата. Юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотньої вимоги ( регресу) до цієї особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом ( ч.1ст.1191ЦКУкраїни), тобто розмір відшкодування визначається трудовим законодавством. Такий висновок узгоджується з позицією постанови ВСУ від 21.12.2016 року № 6-2267цс16. Частиною першою статті 1190 ЦК України визначено, що особами, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середньомісячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві, зокрема п.3 ст.134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Посилання відповідачів та адвоката Верцюх В.В. щодо незаконності представництва прокуратури інтересів незаконним, спростовується наступним. 03.04.2018 року Управління охорони здоров`я Миколаївської міської ради звернулось до Миколаївської місцевої прокуратури №1 з клопотанням про вжиття заходів представницького характеру до відшкодування шкоди в порядку регресу з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно листа першого заступника міського голови від 04.06.2018 року, розпорядженням Миколаївського міського голови від 04.04.2018 року № 71р, затверджено Порядок ведення претензійної роботи у Миколаївській міській раді та виконавчих органах Миколаївської міської ради, та п.п.1.2 пункту 1 передбачено, що претензійна та позовна робота від імені ради та її виконавчих органів ведеться юридичним департаментом міської ради та галузевими юристами виконавчих органів міської ради. Відповідно до інформації, позов до відповідачів не пред`являвся. Згідност.6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених межах і відповідно до законів України. Відповідно до ст. 19 Конституції України,органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно положень ч. 4.ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до п.3 ч. 1ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно положень ч. 1ст.167 ЦК України, держава діє у цивільних правовідносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Суд звертав також увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Зокрема, у справі "Менчинська проти Російської Федерації"(рішення від 15.01.2009 року, заява № 42454/02, п. 35)ЄСПЛ висловив таку думку (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави». Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. У Рекомендаціях Парламентської Ради Європи від 27.05.2003 року №1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи. З огляду на вищенаведене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст п. 3 ч. 1ст.131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено. Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2ст. 129 Конституції України). Положення п.3 ч. 1ст.131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII. Відповідно до ч. 3ст. 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави». У Рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій . Аналіз ч. 3ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (1)якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (2) у разі відсутності такого органу. Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. «Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Таким чином захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного суду від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17; від 07.05.2018 року у справі № 910/18283/17; від 10.05.2018 року у справі № 918/323/17; від 19.07.2018 року у справі №822/1169/17; від 20.09.2018 року у справі №924/1237/17, які відповідно дост.417 ЦПК України є обов`язковими для врахування при вирішенні справи. З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту. У ч. 4 ст. 23 Закону «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, суд вважає, що прокурором надано належне обґрунтування щодо порушення інтересів держави та необхідність їх захисту у даній справі, в якій, серед іншого, вказані підстави для відшкодування шкоди відповідачами як такі, що випливають із обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 140 ч.1 КК України, рішення від 08.12.2016 року Центрального суду м. Миколаєва та колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 20.02.2017 року пов`язане з захистом інтересів потерпілого [PERSON] щодо відшкодування шкоди внаслідок неналежного виконання обов`язків медичного персоналу та адміністрації пологового будинку №1 , яка потягнула смерть його дружини [PERSON] . У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі. Окрім того, [PERSON] , як головний лікар КНП ММР «ПБ№1», не визнаючи позов, посилається на те, що позов в інтересах медичної установи не пред`являв, і розцінює дії прокурора як втручання в діяльність юридичної особи, що суд розцінює як підтвердження наявності підстав набуття прокурором права на представництво, оскільки суб`єкт неналежно здійснює захист інтересів ввіреного медичного закладу. Заперечення відповідачів щодо відсутності підстав передбачених ст. 134 КЗпП, для покладення матеріальної відповідальності при відсутності вироку, то ці заперечення є безпідставними, про що судом детально надана оцінка вище. За такого, позов є таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відтак сплачений судовий збір прокурором в сумі 3200 грн. підлягає стягненню з відповідачів у сумі по 800 грн. з кожного.

Outcome: approved