Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся в суд в інтересах [PERSON] з позовом до відповідача про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів, посилаючись на те, що на початку жовтня 2017 року, з оголошення в мережі Інтернет, [PERSON] дізнався про можливість придбання в лізинг у офісі ТОВ «Єврокар Україна», що розташований в м. Черкаси, легкового автомобіля марки «Chevrolet Aveo», вартістю 13255,20 доларів США, що на дату укладання договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмету лізингу становив 357230 гривень з ПДВ. 13.10.2017, прибувши у вищевказаний офіс, позивач отримав від представника за довіреністю [PERSON] рахунок з реквізитами для сплати авансового платежу згідно договору в розмірі 50000 гривень, уклав договір фінансового лізингу № 4164 та відразу сплатив зазначений авансовий внесок у відділенні № 0426 ПАТ «Райффайзен Банк АВАЛЬ», вказавши при цьому, що призначенням платежу є платіж: згідно договору фінансового лізингу № 4164 від 13.10.2017 та комісію банку за проведення здійсненого платежу в сумі 600 гривень, після чого отримав свій примірник договору фінансового лізингу. 14.10.2017 позивач зателефонував до представника відповідача, щоб дізнатися коли отримає автомобіль та в телефонному режимі дізнався від представника відповідача про нову вимогу товариства, зокрема, щодо сплати ним ще 47000 гривень. Детальніше ознайомившись з даним договором фінансового лізингу позивач дізнався, що був введений в оману стосовно умов договору, оскільки відповідно до п. 12.1 Договору Лізингоодержувач який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, але в такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансового платежу, 20% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору, адміністративний платіж поверненню не підлягає взагалі. Таким чином, відповідачем було отримано 50 000 грн., однак, при розірванні договору Лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що призводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства. Крім того, договір укладений без додержання належної форми, без наявності відповідного дозволу (ліцензії) та не відповідає вимогам Закону України "Про захист прав споживачів". Вважає за необхідне визнати договір фінансового лізингу № 4164 від 13.10.2017 - недійсним, тому що договір складений з порушенням чинного законодавства, зокрема Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів», оскільки його умови є несправедливими і в цілому, суперечать принципу добросовісності, оскільки відповідачем ТОВ «Єврокар Україна» було введено його в оману щодо ціни договору. Предмет договору фінансового лізингу є неконкретизованим, його вартість та розмір щомісячних платежів є незрозумілими, при укладенні договору сторонами не дотримано вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення. Своїми діями відповідач ускладнив позивачу життєвий устрій та завдав моральних страждань, а тому вважає, що позивачу завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 10 000 грн.. Крім того, даний договір не був нотаріально посвідчений, а згідно ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Зокрема ст. 628 ЦК України, зазначено, що за своєю правовою природою лізинг є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Просить суд визнати недійсним укладений між позивачем та відповідачем, договір фінансового лізингу № 4164 від 13.10.2017. Стягнути з відповідача на користь [PERSON] сплачені грошові кошти у сумі 50000 грн. - авансового платежу та 600 грн. - комісії банку, моральну шкоду в розмірі 10000 грн., витрати понесені на сплату судового збору в сумі 640 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн.. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі ордеру серії ЧК №58511 від 25.10.2017 (а.с.54) не з'явились, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.55), позовні вимоги підтримав повністю, просить позов задовольнити повністю. Представник відповідача ТОВ «Єврокар Україна» в судове засідання повторно не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Клопотання про відкладення розгляду справи від представника відповідача до суду не надходило. Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає, що оскільки, відповідно до ст. 12 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і неявкою до суду без поважних причин, відповідач фактично відмовився від захисту своїх прав в суді, а ст. 223 ЦПК України дає право суду у разі неявки відповідача, повідомленого належним чином про розгляд справи, вирішувати справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляти заочне рішення), позивач та представник позивача проти постановлення заочного рішення не заперечують, відзив відповідачем на позов не подано, а тому суд вважає можливим розгляд справи за наявними матеріалами, в зв'язку з чим відповідно до ст. 223 ч. 4 ЦПК України постановив ухвалу про проведення заочного розгляду справи. Згідно з частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходить з наступного. Судом встановлено, що між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» 13.10.2017 було укладено та підписано Договір фінансового лізингу № 4164 (далі Договір), відповідно до умов якого (п.1.3 Договору), лізингодавець зобов'язався придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу, на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства (а.с.19 на звороті). Пунктом 1.1 Договору визначено, що предметом фінансового лізингу - є транспортний засіб «Chevrolet Aveo», комплектація LS, об'єм/тип двигуна 1,4/ бензин, тип МТ, привід 4х2. Згідно п. 1.7 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, що становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.5 ст. 9 даного договору. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями параграфу 6 глави 58 Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, загальних правових та економічних засад фінансового лізингу, що встановлюються цим Законом (ст.1, ч.1 ст.2 ЗУ «Про фінансовий лізинг»). Згідно з ч.1ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до положень ч.2 ст.1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Судом встановлено, що 13.10.2017 на виконання умов договору фінансового лізингу, позивач сплатив відповідачеві кошті в сумі 50000,00 грн. згідно квитанції №N1CAG36254 від 13.10.2017 з призначенням платежу: авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 4146 від 13.10.2017 року (а.с.27), зі сплатою комісії банку в розмірі 600 грн., що підтверджується квитанцією №N1CAG36254 від 13.10.2017. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3,5 та 6ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) і договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, оскільки договір фінансового лізингу, який укладений між юридичною особою - ТОВ «Єврокар Україна» та фізичною особою - позивачем [PERSON] містить елементи договору найму транспортного засобу, то в силу положень ч. 2ст. 799 ЦК України він підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню. Матеріалами справи підтверджено, що спірний правочин в порушення зазначених вимог закону, укладений у простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення. Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Як на одну з підстав позовних вимог позивач посилається на положення ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник), не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно із ч.3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог уразі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідно компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. У відповідності до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, а відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно п.12.1 договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк встановленого чиним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає. Тобто, за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 20 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченої комісії за організацію договору. Частиною 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі включають в себе: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Комісія за організацію договору не є в розумінні ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізинговим платежем, оскільки не відноситься до витрат лізингодавця, які безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу та фактично полягає лише у виготовленні типової форми договору. За змістом укладеного правочину, розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає. Так, п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що несправедливими є, зокрема умови договору про надання можливості продавцю, виконавцю, виробнику не повертати кошти, здійснені споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця, виконавця, виробника у зв'язку з виконанням або не виконанням ним договору. Крім цього, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень. (п.3.2.6 Договору). Проте таке право у лізингоодержувача умовами Договору не передбачено ( п.п.3.4.1-3.4.11), що відповідно до п.6 ч.3 ст. 18 Закону (не надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається) також відноситься до несправедливих умов договору. Відповідно до умов п. 9.4 Договору, в разі зміни вартості предмета лізингу, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмету лізингу лізингодавцем та його передачі лізингоодержувачу, для відповідності відсоткового розміру авансового платежу фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця та його передачі лізингоодержувачу. Проте, в разі зменшення вартості предмета лізингу в момент його передачі лізингоодержувачу, умовами договору не передбачено, що різниця підлягає поверненню лізингоодержувачу, що також вказує на несправедливі умови Договору. Таким чином, аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 31.08.2017, укладеного між сторонами, дає підстави дійти висновку, що він містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 ЗУ № 1023-XII, якими виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про несправедливі, відносно споживача [PERSON], умови спірного договору фінансового лізингу та наявність у зв'язку із цим підстав для визнання його недійсним, відповідно до вимог статей 203,215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Оскільки позивач [PERSON] сплатив ТОВ «Єврокар Україна» 50000,00 грн., суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача дана сума сплачена позивачем за договором фінансового лізингу №4146 від 13.10.2017, а також сума за переказ вищезазначеної готівки у розмірі 600 грн. (а.с.27). Враховуючи викладене, суд вбачає підстави для задоволення позову [PERSON] в частині визнання Договору фінансового лізингу №4146 від 13.1.02017 недійсним, стягнення авансового платежу та комісії банку. Що стосується позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступного. Представником позивача [PERSON] - [PERSON] пред'явлено також позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 10000 грн. 00 коп., які не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови Пленуму від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму від 25 травня 2001 р. № 5, від 27 лютого 2009 р. № 1) надав роз'яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Відповідно до ч.1ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо шкода завдана майну споживача або завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Разом з тим, суд вважає, що позивачем та його представником не доведено, що відповідач заподіяв позивачу [PERSON] моральних страждань будь-якого роду, не наведено фактів, які б підтверджували заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру з боку відповідача, не встановлено будь-якого причинно-наслідкового зв'язку із заподіянням шкоди. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що під час розгляду справи в суді позивачем понесені витрати у вигляді судового збору за подання позову до суду в сумі 640,00 грн., що підтверджується квитанцією від 02.11.2017 (а.с.1), а саме за позовну вимогу майнового характеру - стягнення моральної шкоди, але оскільки у задоволенні цієї вимоги позивачу відмовлено, суд вважає, що вимога щодо відшкодування відповідачем цим судових витрат задоволенню не підлягають. Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн. за вимогу немайнового характеру, оскільки позивач [PERSON] при зверненні до суду з позовом був звільнений від сплати судового збору в цій частині позовних вимог. Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідача судових витрат понесених на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. (а.с.29,30), суд вважає, що оскільки позовні вимоги позивача задоволено частково, то в силу ст. 141 ЦПК України, позов у цій частині також підлягає до часткового задоволення, а саме пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 4175 грн. (83,5% від заявлених вимог). На підставі викладеного та

Outcome: partial