Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] звернувся в Дарницький районний суд м. Києва з позовною заявою до ПАТ «КБ «Преміум», [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , за участю третіх осіб, в якій просив: - скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В.С. від 07.04.2017 про реєстрацію права власності нежилого приміщення № 230 в літ. А, в будинку [ADDRESS] за ПАТ «КБ «Преміум» на підставі дублікату іпотечного договору № 31/КЛ»14/3 від 25.04.2014 року; - скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Поляка Д.В. від 29.03.2017 про реєстрацію права власності квартири [ADDRESS] за ПАТ «КБ «Преміум» на підставі іпотечного договору № 53/КЛ/14/3-2 від 20.06.2014 року; - визнати недійсним договір купівлі-продажу нежилого приміщення № 230 в літ. А, в будинку [ADDRESS] , від 19.07.2018, укладений між ПАТ «КБ «Преміум» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Діленян Л.Р. та скасувати рішення вказаного приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності; - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , від 11.04.2017, укладений між ПАТ «КБ «Преміум» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черкасовою Н.Б. та скасувати рішення вказаного приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності; - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , від 04.09.2017, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О. та скасувати рішення вказаного приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у грудні 2016 рішенням Дарницького районного суду від 14.11.2018 року, залишеним в силі постановою Київського апеляційного суду від 01.04.2019 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа ПАТ «КБ «Преміум» про звернення стягнення на нежиле приміщення № 230 в літ. А, в будинку [ADDRESS] , а також квартиру [ADDRESS] , які є предметом іпотеки згідно з договором від 11.06.2009 року задоволено, звернуто стягнення не вищевказане нерухоме майно, та передано його в управління [PERSON] до моменту їх реалізації. На стадії виконання зазначеного рішення суду перевіркою відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що ПАТ «КБ «Преміум» у період розгляду справи, у повній мірі володіючи інформацією про те, що зазначене нерухоме майно перебуває в іпотеці [PERSON] і є предметом судового розгляду, спочатку зареєструвало своє право власності на згадані об`єкти, а потім відчужило їх третім особам. Підписуючи договори купівлі-продажу ПАТ «КБ «Преміум», стверджував, що предмети договорів належать йому на праві приватної власності та не перебувають в спорі. Вказане твердження повністю суперечить дійсним обставинам. У подальшому, 04.09.2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О. право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Письмову згоду на укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу спірного майна [PERSON] не надавав. Позивач зазначає, що єдиною метою здійснення майнових дій від імені ПАТ «КБ «Преміум» є виведення активів банку з метою їх збереження від звернення стягнення за наявними грошовими зобов`язаннями [PERSON] як іпотекодавця за договором позики з [PERSON] , створення видимості належної юридичної форми відчуження майна. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 15.10.2019 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. 30.12.2019 представник ПАТ «КБ «Преміум» подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити, обґрунтовуючи свою позицію наступним. 25.04.2014 між ПАТ «КБ «Преміум» та ТОВ «Компанія Будгерметик» укладений кредитний договір № 32/КЛ/14 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії відповідно до умов якого кредитор надав боржнику кредит у вигляді відновлювальної відкличної кредитної лінії з лімітом кредитування у розмірі 200 000, 00 дол. США, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 15% річних, із остаточним терміном повернення кредитних коштів 22.04.2016 включно. В забезпечення виконання за цим кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено Іпотечний договір № 31/КЛ/14/З із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 25.04.2014, яким в іпотеку було передано нежиле приміщення № 230, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також 20.06.2014 між ПАТ «КБ «Преміум» та ТОВ «Компанія Будгерметик» укладений кредитний договір № 53/КЛ/14, відповідно до якого кредитор надав боржнику кредит у вигляді відновлювальної відкличної кредитної лінії в сумі 350 000 дол. США при ліміті кредитування у розмірі 500 000, 00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 15% річних, із остаточним терміном повернення кредитних коштів 20.06.2016 включно. В забезпечення виконання вказаного кредитного договору між банком та [PERSON] було укладено Іпотечний договір № 53/КЛ/14/З-2 із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 20.04.2014, яким в іпотеку було передано квартиру [ADDRESS] . Станом на дати передачі нерухомого майна в іпотеку банку 25.04.2014 та 20.06.2014 [PERSON] не був іпотекодержателем вказаного майна, оскільки в Державному реєстрі іпотек не існувало записів що за будь-якою особою зареєстровано обтяження. Вважає хибним твердження позивача про те, що банку на момент реєстрації права власності на нерухоме майно та на момент його подальшого відчуження було відомо, що вказане майно перебувало в іпотеці позивача і було предметом спору у судовій справі, оскільки про наявність судової справи банк дізнався лише 12.04.2017, вже після реєстрації за собою права власності на майно. Таким чином банк був законним власником та добросовісним набувачем зазначеного нерухомого майна. Також зазначив, що на момент вчинення нотаріальних та реєстраційних дій, заборони відчуження або іпотеки на користь позивача в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, в Держаному реєстрі обтяжень рухомого майна та Державному реєстрі іпотек були відсутні, тому згода позивача на відчуження майна була не потрібна. Доказів того, що така заборона існувала позивач не надає, а лише зазначає про те, що він був іпотекодержателем, тому вважає відсутніми підстави для визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна. 31.12.2019 [PERSON] також подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що на момент продажу квартири , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] іпотеки за позивачем в Державному реєстрі іпотек не було, що було перевірено нотаріусом Черкасовою Н.Б. та в подальшому посвідчено договір купівлі-продажу квартири та зареєстровано за відповідачем [PERSON] право власності. Вважає себе добросовісним набувачем, оскільки йому не було відомо про наявність іпотеки за позивачем. На момент купівлі квартири додержані всі вимоги законодавства України, а підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним відсутні. 06.02.2020 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Панасенко П.П. також подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 04.09.2017 між [PERSON] та [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Договір був укладений з дотриманням вимог чинного законодавства, [PERSON] є добросовісним набувачем, під час укладення договору не знав і не міг знати, що квартира є предметом іпотеки, запису про обтяження квартири іпотекою в Державному реєстрі не було. На сьогоднішній час в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек запис про обтяження квартири іпотекою також відсутній. Позивачем невірно обрано спосіб захисту, оскільки права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягаю захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 31.03.2020 закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. 16.09.2020 в судовому засіданні представник позивача подав відповідь на відзив, в якому вказав про те, що відсутність у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію іпотеки за [PERSON] вже досліджувалася судом у ході розгляду Дарницьким районним судом м. Києва справи № 753/591/17. Банк продав об"єкти іпотеки під час розгляду справи у суді за участю банку. Банк не тільки не повідомив покупця про судових спір щодо об"єктів продажу, але й пішов на введення покупців в оману, заявивши, що щодо об"єктів продажу немає ніяких судових спорів і зазначив про це в самих правочинах купівлі-продажу. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі та наголошував на тому, що банку на момент реєстрації права власності на вищевказані об"єкти нерухомості та на момент їх подальшого продажу було достеменно відомо, що дане нерухоме майно перебуває в іпотеці [PERSON] і є предметом спрору у судовій справі, що свідчить про приховування справжніх намірів учасника правочину щодо уникнення звернення стягнення. Вважає укладені банком правочини щодо відчуження майна фіктивними, оскільки банком введено в оману іншого учасника правочину щодо фактичних обставин та приховано його справжній намір. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] вказуючи про те, що жодним чином не порушувалися права позивача, який не мав пріоритету щодо предмета іпотеки відносно зареєстрованих прав інших осіб, положеннями законодавства не вимагалося надання позивачем згоди як іпотекодержателем на укладення правочинів щодо предмета іпотеки, та позивач не мав права передбаченого ч. 3 ст. 13 Закону України "Про іпотеку" на підставі письмової заяви припинити зверненння стягнення на предмет іпотеки, ініційоване наступним іпотекодержателем та ПАТ КБ "Преміум" з дотриманням вимог закону, за відсутності обману було здійснено державну реєстрацію права власності на спірне майно за ПАТ КБ "Преміум" та в подальшому укладено договори купівлі-продажу. В діях банку відсутній обман, так як він під час укаладення оспорюваних правочинів не знав, що квартира перебуває в іпотеце та про наявність спору по цивільній справі, судову повістку на судове засідання банк отримав вже після відчуження квартири. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Коцюбко І.В. в судовому засіданні заперечувава щодо задоволення заявлених позовних вимог посилаючись на те, що [PERSON] є добросовісним набувачем, під час укладання договорів купівлі-продажу не знав та і не міг знати, що нежитлове приміщення є предметом іпотеки, оскільки жодних обтяжень у Реєстрі не було. Представник ПАТ КБ "Преміум" також у суді не визнав заявлених позовних вимог, повністю підтримав поданий до суду відзив. Приватний нотаріус Черкасова Н.Б. в судове засідання не прибула, в матеріалах справи міститься її заява про розгляд справи у її відсутність. Приватний нотаріус Войнарська І.П. також подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Інші учасники процесу у судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомляли, тому суд ухвалив розглядати справу у їхню відсутність. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 11.06.2009 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки, предметами якого є нежиле приміщення № 230 в літ А в будинку [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] (а. с. 22 том 1). 25.04.2014 між ПАТ «КБ «Преміум» та [PERSON] укладено іпотечний договір № 31/КЛ/14/3 предметом якого є нежиле приміщення № 230 в літ А в будинку [ADDRESS] (а. с. 24 - 29 том 1). 20.06.2014 між ПАТ «КБ «Преміум» та [PERSON] укладено іпотечний договір №53/КЛ/14/З-2 із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, предметом якого є квартира [ADDRESS] (а. с. 140 - 145 том 2). 21.04.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарською І.А. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 453, яким на користь ПАТ КБ "Преміум" звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] (а. с. 139 том 2). 29.03.2017 здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ПАТ «КБ «Преміум» (а. с. 155 том 2). 07.04.2017 здійснено державну реєстрацію права власності на нежиле приміщення № 230 в літ А в будинку [ADDRESS] за ПАТ «КБ «Преміум» (а. с. 65 том 2). 11.04.2017 ПАТ «КБ «Преміум» продало [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а. с. 32 - 33 том 1). 04.09.2017 [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] [PERSON] , що підтверджується копіє договору купівлі-продажу квартири (а. с. 34 - 35 том 1). 19.07.2018 ПАТ «КБ «Преміум» продало [PERSON] нежиле приміщення [ADDRESS] (а. с. 30 - 31 том 1). Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14.11.2018 звернуто стягнення на предмети іпотеки: належне на праві власності [PERSON] , ідентифікаційний код платника податків - [NUMBER] , нежиле приміщення № 230 (двісті тридцять) в літ. А - виставка-продаж будівельних товарів, що в будинку [ADDRESS] , загальною площею 152, 7 кв м, оцінену в сумі 4 500 000 (чотири мільйони п`ятсот тисяч) грн. 00 (нуль) коп., яке належить [PERSON] на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу від 10 грудня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю.Г., й квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] , ідентифікаційний код платника податків - [NUMBER] , загальною площею 53, 3 кв м, згідно договору купівлі-продажу від 13 грудня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю.Г., оцінену в сумі 60 000 (шістдесят тисяч) грн. 00 (нуль) коп., які є предметом іпотеки за договором іпотеки від 11 червня 2009 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , для задоволення вимог [PERSON] , що виникли на підставі договору займу грошових коштів від 10 грудня 2008 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] в загальній сумі 600 000 (шістсот тисяч) доларів 00 (нуль) центів США, що еквівалентно до національної валюти України - гривні - 4 560 000 (чотири мільйони п`ятсот шістдесят тисяч) грн. 00 (нуль) коп., виходячи із розрахунку 7 грн. 60 коп. за 1 долар США (на час укладення угоди - 10 грудня 2008 року), шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України "Про виконавче провадження" та Закону України "Про іпотеку", виходячи із початкової ціни кожного предмета іпотеки, визначеного сторонами зобов`язання згідно договору іпотеки від 11 червня 2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , що вцілому становлять 4 560 000 (чотири мільйони п`ятсот шістдесят тисяч) грн. 00 (нуль) коп., що еквівалентно 600 000 (шістсот тисяч) доларів 00 (нуль) центів США - за два об`єкти договору іпотеки. З метою забезпечення збереження предметів іпотеки - нежилого приміщення № 230 (двісті тридцять) в літ. А - виставка-продаж будівельних товарів, що в будинку [ADDRESS] , загальною площею 152, 7 кв м, та квартири [ADDRESS] , загальною площею 53, 3 кв м, до моменту іх реалізації, передано в управління [PERSON] , ідентифікаційний код платника податків - [NUMBER] , на період його реалізації (а. с. 13 - 17 том 1). Постановою Київського апеляційного суду від 01.04.2019 вказане рішення суду залишено без змін (а. с. 18 - 21 том 1). Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вказаним рішенням також встановлено наступне. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16.11.2010 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім"єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном та його поділ, й проведено поділ майна, за яким за [PERSON] визнано право власності на майно, що знаходиться в іпотеці, а саме - два об"єкти нерухомого майна:нежиле приміщення № 230 в літ. А - виставка-продаж будівельних товарів, що в будинку [ADDRESS] , й квартиру [ADDRESS] . 19.10.2012 [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Верби В.М. із заявою щодо виключення з Державного реєстру іпотек запису від 11.06.2009 про обтяження спірного майна, що перебувало в іпотеці, внесеного до Державного реєстру іпотек приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко Т.Б., проте їй в цьому було відмовлено, за наслідками якого вона 29.10.2012 звернулась до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Верби В.М. про зобов"язання останнього виключити з Державного реєстру іпотек запис від 11.06.2009 про обтяження спірного майна, що перебувало в іпотеці, внесеного до Державного реєстру іпотек приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко Т.Б. Рішенням суду від 08.11.2012 позов [PERSON] задоволено та зобов"язано приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербу В.М. виключити з Державного реєстру іпотек запис від 11.06.2009 про обтяження спірного майна, що перебувало в іпотеці, внесеного до Державного реєстру іпотек приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко Т.Б. Отримавши звільнення майна з-під арешту, уподальшому [PERSON] 10.12.2012 року продала спірне майно [PERSON] . Вказане рішення суду скасовано рішенням Апеляційного суду м. Дніпропетровська від 02.02.2016, яке засилене ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.07.2016. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач, уважаючи своє право порушеним, звернувся до суду з позовом в якому як на підставу для задоволення позову посилався на те, що державна реєстрація права власності на нежитлове приміщення та квартиру за ПАТ «КБ «Преміум» є незаконною та такою, що проведена з порушенням встановлених чинним законодавством правил, оскільки банку було відомо про те, що з приводу даного майна відбувається судовий розгляд, воно перебуває в іпотеці у [PERSON] , його згода, як іпотекодержателя не отримана, вважає оспорювані правочини фіктивними, та такими, що були вчинені під впливом обману. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтюе 230 ЦК України визначено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Враховуючи зазначені норми права, та те, що позивач [PERSON] не являється стороною договору купівлі-продажу нерухомого майна від 19.07.2018 року - нежилого приміщення № 230 в літ. А, в будинку [ADDRESS] , укладеного між ПАТ «КБ «Преміум» та [PERSON] , договору від 11.04.2017 року купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеним між ПАТ «КБ «Преміум» та [PERSON] та договору від 04.09.2017 року купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання вказаних правочинів недійсними. Щодо твердження позивача про фіктивність вказаних правочинів, то суд вважає таке твердження недоведеним, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що свідчили б про те, що вони були вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими договорами. Відповідно до ст.ст. 9, 12 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право володіти та користуватися предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено законом. Відчужувати предмет іпотеки іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя. Правочини щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Судом встановлено, що на момент укладення, посвідчення оскаржуваних договорів купівлі-продажу нежилого приміщення № 230 в літ. А, в будинку [ADDRESS] та купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , згідно відомостей з Реєстрів, Інформаційних довідок з Реєстрів, вказане майно в іпотеці не перебувало, заборон на його відчуження не було. Судом також встановлено, що позивач не зареєстрований в Реєстрі, як іпотекодержатель вказаного майна. Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначено, як офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження та внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом (ст. 3 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно з ч. 5 ст. 12 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нежиле приміщення № 230 в літ. А, в будинку [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] іншою особою, за якою зареєстровано аналогічне право щодо цього ж майна. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Разом з тим, як убачається зі змісту позовної заяви, позивачем не заявлено вимоги про припинення права власності [PERSON] на нежиле приміщення № 230 в літ. А, в будинку [ADDRESS] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Таким чином суд вважає, що без одночасного припинення права власності [PERSON] та [PERSON] на спірне нерухоме майно, обраний позивачем спосіб захисту не зможе захистити його порушене право. Також слід зазначити, що не підлягають задоволенню вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нежиле приміщення № 230 в літ. А, в будинку [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] за відповідачами [PERSON] та [PERSON] , оскільки рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача, при певних обставинах, є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не зможе захистити його порушене право. Відповідно до ч. 9-11 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Примірник ухвали про скасування заходів забезпечення позову невідкладно після набрання такою ухвалою законної сили надсилається заявнику, всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також державним та іншим органам, які повинні були та (або) виконували ухвалу про забезпечення позову, для здійснення ними відповідних дій щодо скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено у повному обсязі, суд вважає у відповідності до ст. 158 ЦПК України, скасувати заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27.09.2019 у справі № 753/16119/19 у вигляді накладення арешту на нежиле приміщення № 230 А, загальна площа 152.7 кв.м, адреса: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 66436280000, форма власності: приватна, розмірі частки: 1, власник - [PERSON] та накладення арешту на квартиру, загальною площею: 53.3 кв.м., адреса: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 389633263101, форма власності - приватна, розмір частки - 1, власник - [PERSON] .

Outcome: dismissed