Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

31 березня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (далі КП "ТВКГ") про укладення трудового договору у разі повторного прийняття на роботу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним. З 15 січня 2003 року він працював на посаді начальника дільниці механізації та ремонтно - будівельних робіт КП "ТВКГ". Наказом № 122/1-ОС від 03.07.2006 року його було переведено на посаду головного механіка - начальника дільниці механізації КП "ТВКГ". У зв'язку із змінами у штатному розкладі КП "ТВКГ" з 01.04.2008 року назву його посади було змінено на «головний механік» без змін посадових обов'язків та умов праці, про що його не було повідомлено належним чином. 11.09.2013 року посаду «головного механіка» було скорочено без введення іншої посади. А вже 18.09.2013 року його було звільнено з займаної посади за п.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з скороченням штату. Про вивільнення його було попереджено 27 червня 2013 року, а попередня згода профспілкового комітету отримана 23.08.2013 р., при цьому з боку адміністрації йому не запропонували будь - яку іншу посаду. Згодом, йому стало відомо, що 01.10.2013 р. у КП "ТВКГ" почав діяти новий штатний розпис, у якому було затверджено посаду начальника дільниці та вже 15.10.2013 р. на цю посаду було призначено іншу особу. 26.02.2014 року він звернувся до КП "ТВКГ" з заявою, але у працевлаштуванні йому було відмовлено з причин відсутності вакансії. Вважає таку відмову безпідставною, а тому просив суд зобов'язати адміністрацію КП "ТВКГ" укласти з ним трудовий договір як з працівником, який має право поворотного прийняття на роботу, та прийняти його на роботу на посаду начальника дільниці. В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги та просив суд їх задовольнити. Представник позивача за довіреністю підтримав вимоги свого довірителя та просив суд про їх задоволення. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, пояснюючи це тим, що звільнення позивача, у зв'язку з скороченням штату було цілком законним. З 01.10.2013 року посада начальника дільниці не являється аналогічною кваліфікацією посаді з якої було звільнено позивача, на неї прийнята інша особа і тому вона не являється вакантною. Також зазначила на відсутність законодавчо встановленого обов'язку попереджувати звільненого працівника за ч.1 ст.40 КЗпП України. Просила суд відмовити позивачеві у задоволенні позову з підстав пропущення ним тримісячного строку звернення до суду за захистом своїх прав, тобто застосувати позовну давність. Вислухавши позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову виходячи з наступного. Як вбачається з запису в трудовій книжці виданої на ім'я [PERSON], [INFO] останній згідно з наказом № 87-О від 14.04.2003 року був прийнятий на роботу начальником дільниці механізації та ремонтно - будівельних робіт (а.с.10), а вже 18.09.2013 року останній був звільнений на підставі наказу № 95-ОС від 18.09.2013 року за скороченням штату за п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.14). З витягу з наказу КП "ТВКГ" від 03.07.2006 року № 122/1-ОС «про переведення на іншу роботу» вбачається, що [PERSON] був переведений на посаду головного механіка - начальника дільниці КП "ТВКГ". При цьому структурний підрозділ - дільниця механізації та РБР - не змінювався до переведення на нову посаду (а.с.12). Згідно з наказом №76 від 10.06.2013 року було скорочено штатну чисельність робочих місць КП "ТВКГ", у тому числі скорочено посаду головного механіка (а.с.13). З штатного розкладу від 16.12.2005 року вбачається наявність посади головного механіка - начальника дільниці КП "ТВКГ" (а.с.15-16), а відповідно до штатного розкладу від 04.06.2006 року дана посада називалась «начальник ділянки» (а.с.17-18). З штатного розкладу від 06.09.2013 року вбачається скорочення посади «начальника ділянки» без введення іншої посади (а.с.49-50), а вже у штатному розкладі, що почав діяти з 01.10.2013 року знову введена посада начальника дільниці механізації (а.с.51-52). 26.02.2014 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про прийняття його на роботу на поновлену посаду начальника дільниці механізації відповідно до ст.42-1 КЗпП України (а.с.21). Листом за № 03/322 від 28.02.2014 року [PERSON] було відмовлено у задоволенні заяви про прийняття на роботу з підстав відсутності вакансії посади начальника дільниці (а.с.22). Відповідно до ч.1 ст. 42-1 КЗпП України, працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених п.1 ст.40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації. Твердження представника відповідача, про те що введена з 01.10.2013 року посада начальника дільниці є відмінною від посади головного механіка, яку займав до свого звільнення позивач, а тому останній не відповідає за кваліфікаційними вимогами, суд не приймає до уваги, оскільки вони спросотовуються дослідженими в судовому засіданні витягом з наказу № 122/1-ос, та копією трудової книжки позивача, з яких видно, що з 15.01.2003 року до 03.07.2006 року позивач займав посаду начальника ділянки механізації та ремонтно-будівельних робіт, назва якої в 2013 році була змінена на дільницю механізації. Згідно із ст.42-1 КЗпП України вбачається, що, за наявності обставин, зазначених у ст.42 КЗпП України, закон надає працівникові суб'єктивне право на укладення трудового договору. Оскільки суб'єктивному праву завжди кореспондує обов'язок власника, варто визнати зобов'язаним у подібних випадках укласти трудовий договір. Такий обов'язок може вважатися виконаним лише за умови, що власник вчасно інформував працівника про появу вакансії та запропонував укласти трудовий договір. За змістом вказаної норми закону переважне право раніше працюючого працівника бути прийнятим на старе місце роботи, передусім перед іншими працівниками, які такого права не мають, може бути реалізовано протягом одного року з дня звільнення. Законодавцем не передбачено обов'язок підприємства повідомляти раніше звільненого працівника чи пропонувати працевлаштування або ставити працівника до відома про зміни у штатному розписі, оскільки після звільнення між ними не існує ніяких стосунків та обов'язків. Позивач звертався до відповідача з заявою про прийняття на роботу, проте йому було відмовлено. Представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що про наявність вакантної посади начальника дільниці з боку підприємства позивача у жоден спосіб повідомлено не було, та пропозиції позивачу на укладення трудового договору не надавалося. Щодо тверджень відповідача про порушення позивачем процесуальних строків встановлених чинним законодавством звернення до суду, то суд вважає їх безпідставними і строк звернення позивача до суду не пропущеним виходячи з наступного. У відповідності до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Оскільки ст.42-1 КЗпП України передбачено укладення трудового договору у разі повторного прийняття на роботу з працівниками, з якими розірвано трудовий договір з підстав передбачених ч.1 ст.40 КЗпП України, що і сталося з позивачем, то протягом року починаючи з часу його звільнення, тобто з 18 вересня 2013 року він мав надію на відновлення порушених його трудових прав і тільки по спливу одного року, тобто з 17 вересня 2014 року слід рахувати перебіг позовної давності, а до суду він звернувся 31 березня 2014 року. Оскільки позов задоволено, то в відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved