Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 39 665 грн., моральної шкоди у розмірі 3500 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 01.12.2017 близько 13 год. 25 хв. в м. Києві на перехресті вул. Садової та пр. Палладіна [PERSON] , керуючи автомобілем ВАЗ, державний реєстраційний номер [NUMBER] , в порушення вимог п. 8.7.3е ПДР України здійснив рух по перехрестю на заборонений червоний сигнал світлофора, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем «Mercedes-Benz Sprinter», державний реєстраційний номер [NUMBER] , власником якого він є та яким керував водій [PERSON] , а також автомобілями Hyundai та Volkswagen, що призвело до пошкодження транспортних засобів. Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 23.01.2018 у справі №759/19159/17, [PERSON] визнано винуватим у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк шість місяців. Страховику [PERSON] - ТДВ «СТ «Домінанта» ним 05.12.2017 було повідомлено про дорожньо-транспортну пригоду та настання страхового випадку. Також, 22.02.2018 ним до ТДВ «СТ «Домінанта» було подано заяву про виплату страхового відшкодування, а 26.06.2018 він повторно звернувся до страхової з аналогічною заявою. Проте, жодної відповіді від страхової компанії на його звернення не надходило, страхове відшкодування дотепер не сплачено. За інформацією Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків та фінансових послуг, ТДВ «СТ «Домінанта» анульовано ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг з 07.07.2018, а також товариство з 02.07.2018 втратило статус асоційованого члена МТСБУ. В результаті вчинення [PERSON] протиправних дій, отримав пошкодження автомобіль, чим було заподіяно майнову шкоду. Вартість відновлювального ремонту згідно з Актом виконаних робіт № 154 від 05.02.2018 становить 39 665 грн., у зв`язку з цим просить стягнути з відповідача вказану суму у відшкодування матеріальної шкоди. Крім того, протиправні дії відповідача призвели до значного пошкодження належного йому автомобіля, тривалий час він був позбавлений можливості вільно користуватися своїм автомобілем для задоволення своїх життєвих потреб, використовував кошти з сімейного бюджету на ремонт автомобіля, що зумовило певні душевні страждання і спричиняло неабиякий дискомфорт. Вказане позначилося на його робочих та сімейних стосунках. Відповідач, розуміючи свій обов`язок відшкодувати завдану шкоду протягом тривалого часу не вчинив жодних дій на покриття завданих збитків. У зв`язку з цим просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 3 500 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1536,80 грн. Ухвалою судді від 18.03.2019 відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до судового розгляду. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, надали заяву, у якій просили розглянути справу за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримали повністю. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про день, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Представник третьої особи - ТДВ «Ст «Домінанта», у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 01.12.2017 близько 13 год. 25 хв. в м. Києві на перехресті вул. Садової та пр. Палладіна [PERSON] , керуючи автомобілем ВАЗ, державний реєстраційний номер [NUMBER] , в порушення вимог п. 8.7.3е ПДР України здійснив рух по перехрестю на заборонений червоний сигнал світлофора, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем «Mercedes-Benz Sprinter», державний реєстраційний номер [NUMBER] , власником якого він є та яким керував водій [PERSON] , а також автомобілями Hyundai та Volkswagen, що призвело до пошкодження транспортних засобів. Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 23.01.2018 у справі №759/19159/17, [PERSON] визнано винуватим у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк шість місяців. В результаті вчинення [PERSON] протиправних дій, отримав пошкодження автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter», державний реєстраційний номер [NUMBER] , власником якого є позивач та яким керував водій [PERSON] , чим заподіяно майновий збиток позивачу. Вартість відновлювального ремонту встановлено Актом виконаних робіт № 154 від 05.02.2018, складеним ФОП [PERSON] , довідкою від 20.05.2019, виданою ФОП [PERSON] , та товарними чеками про оплату матеріалів для ремонту автомобіля, згідно з якими вартість збитку, нанесеного власнику автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter», державний реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок його пошкодження становить 39750 гривень 67 копійок. На момент ДТП відповідальність власника автомобіля ВАЗ, державний реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] була застрахована згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за полісом № АК 3563905 у ТДВ «СТ «Домінанта». 05.12.2017 за вх. № 40391 [PERSON] , який на час ДТП керував належним позивачу автомобілем «Mercedes-Benz Sprinter», державний реєстраційний номер [NUMBER] , до ТДВ «СТ «Домінанта» подано повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яке того ж дня прийнято уповноваженою посадовою особою страхового товариства. Позивачем 20.02.2018 за вх. № 00997 подано до ТДВ «СТ «Домінанта» заяву про виплату страхового відшкодування, яка також прийнята уповноваженою посадовою особою страхового товариства. У червні 2018 року позивач повторно звертався до ТДВ «СТ «Домінанта» з вимогою сплатити на його користь страхове відшкодування на підставі повідомлення потерпілої особи про дорожньо-транспортну пригоду за вх. № 40391 від 05.12.2017, проте до теперішнього часу страховим товариством не вчинено жодних дій, спрямованих на здійснення виплати страхового відшкодування позивачу. За інформацією Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків та фінансових послуг, ТДВ «СТ «Домінанта» анульовано ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг з 07.07.2018 на підставі Розпорядження від 07.06.2018 № 866 Нацкомфінпослуг, а також товариство з 02.07.2018 втратило статус асоційованого члена МТСБУ у зв`язку з наявністю заборгованості по сплаті внесків та відрахувань фондів МТСБУ. Дана ситуація зі страховою компанією змусила позивача звернутися з позовними вимогами про відшкодування матеріальної шкоди в повному обсязі до винної в ДТП особи. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон). Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон, а саме стаття 3, визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону). Згідно зі статтею 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом Закону (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 p.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 p. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, поняття «майно» включає в себе, як «фактичне майно», так і майнові цінності. Стаття 1 Першого протоколу Конвенції захищає крім іншого і правомірні законні очікування. В даному випадку позивач очікував отримати страхове відшкодування від страховика завдавача шкоди, проте через анулювання ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг та виключення товариства з числа асоційованих членів МТСБУ, відшкодування до теперішнього часу не отримано. Тож єдиним ефективним способом захисту, на думку суду, є звернення з позовом безпосередньо до завдавача шкоди. В своєму рішенні по справі Остапенко проти України від 14.06.2007 року № 17341/02 ЄСПЛ зазначив, що Конвенційними інституціями сформовано єдину позицію, згідно з якою "майно" у сенсі статті 1 Першого протоколу може бути як "існуюче майно" (див. справу Van der Mussele v. Belgium, від 23 листопада 1983 року, серія А, N 70. с. 23, п. 48), так і активи, включаючи скарги, в зв`язку з якими заявник може стверджувати, що він має щонайменше "законне сподівання" на те, що вони будуть реалізовані (рішення Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium, від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с. 21. п. 31, та Ouzounis and Others v. Greece, N 49144/99, від 18 квітня 2002 року, п. 24). Суд по даній справі визначив, що матеріальні активи, такі як борги, щодо яких заявник може заявляти щонайменше "законне сподівання" їх фактичного отримання може також підпадати під поняття "майно", зазначене у статті 1 Першого протоколу. Зокрема, Судом сформовано позицію, згідно з якою "скарга" може становити "майно" у сенсі статті 1 Першого протоколу, якщо вона достатньою мірою доведена для того, щоб бути виконаною. Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах законодавства. Кожен громадянин має право обирати способи захисту своїх прав і піхто не може його обмежувати в цьому, якщо він діє в межах Закону. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. В своїй постанові від 21 травня 2012 року, Верховний Суд України у справі № 6-20цс11, зазначив про те, що визначення у ст. 16 ЦК способів захисту цивільних прав та інтересів має важливе значення в реалізації завдань цивільного судочинства - забезпечення справедливого неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Однак вимоги цієї статті і ст. 4 ЦПК України (в редакції, що діяла станом на 21.05.2012 року) стосовно того, що зазначені права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, призводять до відмови в захисті цих прав та інтересів у правовідносинах, для яких законом або договором не встановлено спосіб їх захисту. Положення цих статей не узгоджуються зі ст.ст. 55, 124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальним принципами cт. 3 ЦК України про право на звернення до суду за захистом, і не відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов`язковим для України. Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - право на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Відтак не можна погодитися з практикою судів, які відмовляють у позові у зв`язку з тим, що позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту, не встановлений законом або договором для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється. У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Саме такий концептуальний підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20пс11. Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Наявність засобу юридичного захисту в розумінні ст. 13 поряд із закріпленням обґрунтованості вимог повинно забезпечувати можливість відшкодування шкоди (Рішення у справі «Класе проти Німеччини»). Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Ухвалення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Зважаючи на вищевикладене, обраний позивачем спосіб захисту майнових прав, повинен забезпечити реальну можливість отримання відшкодування збитків, завданих відповідачем в наслідок дорожньо-транспортної пригоди і це відшкодування повинно бути проведено в розумні строки та не ставитися в залежність від інших факторів, як, наприклад, процедура банкрутства та ліквідації страховика особи, яка завдавала шкоди. Таким чином, враховуючи, що з часу ДТП пройшло вже майже три роки, проте завдана позивачу матеріальна шкода не відшкодована ані завдавачем шкоди - відповідачем [PERSON] , ані його страховиком - ТДВ «СТ «Домінанта», яке на даний час перебуває на стадії припинення, беручи до уваги абсолютне право позивача на відшкодування заподіяної йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди, позовні вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди підлягають задоволенню, до стягнення підлягає заподіяна шкода в розмірі 39665 гривень (в межах заявлених позовних вимог) з винної особи, яка заподіяла шкоду - [PERSON] . Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що такий висновок суду не позбавляє права відповідача [PERSON] порушувати питання про захист його майнового інтересу як страхувальника та оспорювати невиконання ТДВ «СТ «Домінанта» своїх обов`язків страховика щодо несплати страхового відшкодування. Суд не вбачає підстав в даній справі керуватись правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц, оскільки правовідносини у справах є відмінними. Так, задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд враховує те, що позивачем у справі виступає саме фізична особа - потерпілий, яка у правовідносинах з юридичною особою (страховиком) є більш вразливою, слабкою стороною. Саме йому не було відшкодовано завдану майнову шкоду, в тому числі і у зв`язку з не виконанням державою своїх позитивних обов`язків щодо захисту права на повагу до власності. Так, у рішенні ЄСПЛ в справі «Oneryildiz v. Turkey» §134, суд зазначив, що дієве ефективне здійснення права, гарантованого статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції, не залежить лише від обов`язку держави не втручатись, але може також вимагати вжиття позитивних заходів для захисту, особливо, якщо існує прямий зв`язок між заходами, вжиття яких заявник може законно очікувати з боку влади, і ефективним здійсненням заявником свого права на повагу до власності. . Натомість сторонами у справі № 755/18006/15-ц, яка перебувала на розгляді у суді касаційної інстанції, виступали юридичні особи - страхові компанії за договорами добровільного страхування цивільно-правової відповідальності та обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, при цьому в даному випадку фізична особа - потерпілий отримала своє відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП. З приводу відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Встановлюючи розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню, суд враховує характер та розмір завданих збитків, тривалість вимушених змін у житті позивача, які пов`язані з тривалим часом, що сплив з моменту спричинення шкоди його майну, неможливість отримання коштів, витрачених на самостійний ремонт пошкодженого автомобіля, відсутність будь-яких дій відповідача, як завдавала шкоди, для відшкодування шкоди повністю або частково. Завдану моральну шкоду суд оцінює у 3 500 грн. та вважає вказане відшкодування справедливим. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1536,80 грн.

Outcome: approved