Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

21.03.2018 року начальник адміністрації Проточенко О.М. звернувся до суду з позовом [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача 12413,26 грн. вихідної допомоги, виплаченої у зв`язку зі звільненням, на підставі п.8.2.10 Колективного договору ДП "АМПУ" та відповідно до наказу №155/0 від 23.03.2017 р; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1762 грн. Свої вимоги мотивував тим, що наказом начальника АММП №155/0 від 23.03.2017 р. [PERSON] звільнено з посади старшого контролера команди служби загальної охорони та режиму загону загальної охорони Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України". Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.12.2017 р. відповідача поновлено на зазначеній посаді, стягнуто з ДП "АМПУ" на його користь 57839,20 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судові витрати на користь держави у сумі 1280 грн. 31.01.2018 р. апеляційним судом Миколаївської області скаргу ДП "АМПУ" задоволено частково, рішення змінено в частині нарахування середнього заробітку, в іншій частині рішення залишено без змін. 08.02.2018 р. наказом №51/о відповідача поновлено на посаді старшого контролера команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму ДП "АМПУ" з 23.03.2017 р., виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Згідно наказу №56/о від 09.02.2018 р. [PERSON] звільнено за угодою сторін. 23.03.2017 р. при звільненні відповідачу було виплачено вихідну допомогу в розмірі 6206,63 грн., а також матеріальну допомогу в сумі 12413,26 грн., а всього 18619,89 грн. Проте у зв`язку з поновленням на роботі [PERSON] відпала підстава, згідно якої ним набуто 12413,26 грн., відтак позивач вважає, що зазначені кошти зберігаються у відповідача без достатньої правової підстави та повернуті позивачу не були. Ухвалою суду від 23.03.2018 року відкрито провадження у справі та призначено розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 14.08.2019 року закрито підготовче провадження, а справу призначено до розгляду по суті. 06.11.2018 р. до канцелярії суду представником відповідача [PERSON] - [PERSON] надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними. Зауважив, що позивачем не надано доказів, що виплата коштів відповідачу була проведена помилково, не добровільно, і що відповідач, як набувач вихідної допомоги, повів себе недобросовісно. Представник позивача Гаврилко О.О., не погоджуючись з доводами, викладеними у відзиві, 12.11.2018 р. надав до суду відповідь на відзив, в якій звернув увагу суду на порушення представником відповідача процесуальних строків для подачі відзиву на позов. Зазначив, що вихідна допомога, виплачена на підставі положень Колективного договору, не є заробітною платою чи платежем, який прирівнюється до неї, а являє собою матеріальну допомогу, яка не виконує функцію засобу існування для звільненої особи і виплачується як додаткова соціальна гарантія. Вважає, що спірні правовідносини є цивільними, а не трудовими, тому посилання представника відповідача на ст. 239 КЗпП України, ст.445 ЦПК України є безпідставними. Ухвалою суду від 07.12.2018 р. провадження у справі було зупинено до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №753/15556/15-ц. Ухвалою суду від 29.10.2019 р. провадження у справі поновлено. Представник позивача Обуховська Р.В. позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Відповідач та його представник досудового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Наказом начальника адміністрації Миколаївського морського порту від 23.03.2017 №155/0 [PERSON] звільнено з посади старшого контролера команди служби загальної охорони та режиму загону загальної охорони Миколаївської філії ДП «АМПУ» за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату. Пунктом 8.2.10 Колективного договору ДП «АМПУ» на 2013-2018 роки, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та в пунктах 1,2,6 статті 40 КЗпП України, Адміністрація зобов`язується виплачувати працівникам адміністрації Миколаївського морського порту вихідну допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітків. 23.03.2017 при звільненні, [PERSON] було виплачено вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку 6206,63 грн., а також понад суму цієї допомоги відповідачу, зокрема було виплачено матеріальну допомогу в сумі 12413,26 грн. згідно з умовами п.8.2.10 Колективного договору на 2013-2018 роки, а всього на загальну суму 18 619,89 грн. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.12.2017 (справа №487/2202/17), яким позов [PERSON] задоволено, останнього поновлено на посаді старшого контролера команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «АМПУ»; стягнуто з ДП «АМПУ» на користь Позивача 57 839,20 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнуто з ДП «АМПУ» на користь держави судові витрати у сумі 1280 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення Позивача на роботі. Зазначене вище рішення суду було змінено в частині нарахування середнього заробітку, в іншій частині рішення залишено без змін постановою апеляційного суду Миколаївської області від 31.01.2018 р. Наказом №51/о від 08.02.2018 [PERSON] поновлено на посаді старшого контролера команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «АМПУ» з 23.03.2017, виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 54 894,15 грн. Наказом №56/о від 09.02.2018 [PERSON] звільнено за п.1 ст.36 КЗпП України, - за угодою сторін. Суд критично ставиться до посилання представника позивача на те, що між сторонами виник спір з цивільних відносин, оскільки сама природа виплати вихідної допомоги пов`язана з трудовими правовідносинами. Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з вимогами статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Частиною 1 статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна. Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Разом з тим у ст. 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Згідно з частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Аналогічні за своїм змістом висновки про застосування ст. 1215 ЦК України зроблені, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2018 року у справі № 174/404/16-ц.; постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц. Доказів про набуття відповідачем 12413,26 грн. у результаті рахункової помилки позивача матеріали справи не містять, на такі обставини сторони не посилаються. Сам факт оскарження відповідачем у судовому порядку наказу про звільнення з посади згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України (зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) не може свідчити про недобросовісність дій особи, оскільки є реалізацією нею конституційного права, передбаченого статтею 55 Конституції України, на захист судом прав і свобод людини і громадянина. Таким чином, суд приходить до переконання, що виплата вихідної допомоги була проведена позивачем добровільно, на законних підставах, за відсутності рахункової помилки з його боку; недобросовісність з боку відповідача не встановлена. А отже, незважаючи на те, що після поновлення [PERSON] на роботі підстава для виплати вихідної допомоги відпала, в силу вимог ст. 1215 ЦК України ці кошти поверненню не підлягають. Відповідно до ч. 1 судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, суд вважає за необхідне судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed