Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

У вересні 2014 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Державного підприємства дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики "Укрдорзв'язок" про стягнення заробітної плати не виплаченої при звільненні працівника, стягнення середнього заробітку за весь час затримки, відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що з 02.03.1981 року по 31.10.2013 року працювала в Державному підприємству дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики "Укрдорзв'язок" на різних посадах, а з березня 2008 року по жовтень 2013 року, займала посаду інженера першої категорії. 31.10.2013 року була звільнена за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України При звільнені їй не було виплачено заробітну плату за період з серпня 2012 року по жовтень 2013 року, а також не було виплачені виплати у відповідності до ст. ст. 47, 116 та ст. 117 КЗпП України та станом на день звернення до суду загальна сума заборгованості становить 28378,00 грн. (з них 28373,68 грн. мали бути виплачені в день її звільнення, 45600,75 грн. становить середній заробіток за весь час затримки до дня подання позовної заяви, та 8152,39 грн. за лікарняними). Окрім цього, позивач просив стягнути з відповідача 5000,00 грн. - відшкодування моральної шкоди спричиненої невиплатою вчасно заробітної плати, посилаючись на те, що така не виплата призвела до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Посилаючись на ст. ст. 116, 117 КЗпП України, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати в розмірі 202,67 грн. згідно наданого до суду розрахунку. В судовому засіданні 29.12.2014 року представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача - Черкасов Д.О. у судовому засіданні 29.12.2014 року проти задоволення позову заперечував в повному обсязі та просив в задоволені позову відмовити. При цьому послався на те, що дійсно відповідач має заборгованість перед позивачем по виплаті заробітної плати, внаслідок відсутності асигнувань бюджетних коштів. Та згідно наданої довідки про доходи відповідач перед позивачем по виплаті заробітної плати становить 22126,14 грн., а не 28373,68 грн., як вказує позивач в позові. Також зазначив, що відповідач намагається погасити заборгованість перед позивачем, та частково погасив борг, який станом на 26.11.2014 року становить внаслідок його зменшення 21284,41 грн. Також відповідач заперечує, щодо розрахунку наданого позивачем по обчисленню середнього заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, оскільки позивач розраховуючи такий заробіток брав за основу період з серпня 2012 року по жовтень 2013 року, що суперечить вимогам постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, згідно якої середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Таким чином, відповідачем вказано суму середнього заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 25040,29 грн., а не 45600,75 грн., як заявлено позивачем. А також представник відповідача заперечував, щодо стягнення моральної шкоди, з підстав недоведеності заподіяння моральної шкоди. Окрім того, представник відповідача заперечував, щодо виплати на користь позивача 8152,39 грн., лікарняних, оскільки відповідачем було здійснено відрахування до відповідних фондів в розмірі 15% та 20%, та згідно довідки до оплати лікарняних було нараховано 6790,94 грн. Також заперечував щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат по оплаті судового збору, оскільки позивач про поданні такого роду позові у відповідності до Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору. На підставі наведено просив в задоволені позову відмовити в повному обсязі, надавши до суду письмові заперечення (а.с. 26-32). Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 02.03.1981 року по 31.10.2013 року працювала в Державному підприємству дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики "Укрдорзв'язок" на різних посадах, а з березня 2008 року по жовтень 2013 року, займала посаду інженера першої категорії. 31.10.2013 року позивачка була звільнена за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України (а.с.7-8). Як вбачається з довідки про доходи № 97 від 26.11.2014 року [PERSON] нараховано заробітну плату за період з січня 2013 року по жовтень 2013 року та місяць серпень 2012 року в розмірі 32408,20 грн., до виплати 26336,33 грн., заборгованість становить 21284,41 грн. (а.с.35). З позовної заяви вбачається та і не заперечується представником відповідача, що на день звільнення - 31.10.2013 року, і по 24.09.2014 року в порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України, з позивачем не було проведено кінцевий розрахунок із заробітної плати. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 45600,75 грн., виходячи з розміру середньоденної заробітної плати розрахованого за період з серпня 2012 року по жовтень 2013 року, середньоденний заробіток становить 202,67 грн. Суд вважає, що вказана сума розрахована позивачем неправильно, оскільки суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку розраховується шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, проте позивачем не вірно розраховано середньоденну заробітну плату. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п.3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивачу [PERSON], яка звільнена з 31.10.2013 року, не виплачено заробітної плати, яка зазначена в довідці про доходи № 97 від 26.11.2014 року в повному обсязі, тобто, затримка при розрахунку складає 225 робочих днів. Двома останніми календарними місяцями роботи є жовтень 2013 року, в якому було 23 робочих дні, та вересень 2013 року, в якому був 21 робочий день. З довідок на виплату заробітної плати вбачається, що за жовтень 2013 року та вересень 2013 року позивачу було нараховано заробітну плату в розмірі 7277,92 грн. та 2070,93 грн. з врахуванням відрахування на утримання податку (а.с.35). Таким чином, середньоденна заробітна плата становить (7277,92 грн. +2070,93)/(к.р.б+к.р.б. )= 9348,85 грн., де 7277,92 грн. - місячна заробітна плата у жовтні 2013 року, а 2070,93 грн. у вересні 2013 року, 23 - кількість робочих днів у жовтні 2013 року та 21 - у вересні 2013 року відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік»). Отже, середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати становить 212,47 грн., тобто Середньоденну з.п. * затримку при розрахунку, де 212,47 грн. - середньоденна заробітна плата за жовтень - вересень 2013 року, а 225 - кількість робочих днів затримки виплати заробітної плати за період з 31.10.2013 року по 24.09.2014 року. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 48240,00 грн. (212,47*225). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги трудового законодавства щодо строків проведення остаточного розрахунку відповідачем були порушені, отже позов підлягає в тій частині задоволенню, а саме в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позов належить задовольнити в сумі 45600,75 грн., виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 45600,75 грн. підлягає задоволенню, оскільки розрахункова сума, яка зроблена судом є більшою. Заборгованість по заробітній платі, яка підлягає стягненню на користь позивача з відповідача складає 21284,41 грн., згідно довідки від 26.1.2014 року № 97 (а.с. 35). Надані позивачем розрахункові листи по заробітній платі за оспорювальний період, (а.с.11-15) на підставі яких позивач нараховував заборгованість по заробітній платі, суд не бере до уваги, оскільки вони ніким не завірені, а враховує довідку про доходи № 97 від 26.11.2014 року, (а.с. 35), оскільки вона належним чином завірена, та у випадку внесення в неї неправдивих відомостей може наступити відповідна відповідальність. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача суми боргу в розмір 8152,39 грн. по виплаті лікарняних, суд приходить до висновку про задоволення в цій частині вимог частково виходячи з наступного. Згідно наявних в матеріалах справах платіжних відомостей сума лікарняних, які підлягають сплаті позивачу відповідачем становить загальну суму 6790,943 грн. (а.с. 38-46). Суд погоджується в тій частині з запереченнями відповідача, що в цілях оподаткування лікарняні розглядаються, як заробітна плата та до них застосовується ставка 15% з врахуванням п. 164.6 ПК України. (а.с.30). Що стосується позовних вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 5000,00 грн., суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункт 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року N 4 ). Для відшкодування моральної шкоди, в силу наведених норм, необхідні наступні підстави: наявність душевних страждань, яких позивач зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього або приниження честі та гідності позивача. Необхідними умовами також є неправомірність рішень, дій чи бездіяльності та наявність вини відповідача. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ст. 237-1 КЗпП України). В силу наведеної норми трудового законодавства, підставою відшкодування моральної шкоди є порушення власником або уповноваженим ним органом законних прав працівника, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 5 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин. В підтвердження завдання моральної шкоди, позивач посилається на втрату нормальних життєвих зв'язків позивача спричинене неналежним виконанням відповідачем своїх трудових обов'язків. Проте, такі твердження не є доказом наявності моральної шкоди (душевних страждань), позивачем не надано доказів заподіяння моральних чи фізичних страждань, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Що стосується позовних вимог позивача про стягнення з відповідача судових витрат, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються: позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. З наявних в матеріалах справи знаходиться оригінал квитанції про сплату судового збору в розмір 243,60 грн. (а.с. 9), однак, як вбачається з вказаної квитанції прізвище платника вказано [PERSON], а не прізвище позивача [PERSON] Відповідно до Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі: 1) зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; 2) повернення заяви або скарги; 3) відмови у відкритті провадження у справі; 4) залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв'язку з повторним неприбуттям позивача або за його клопотанням); 5) закриття провадження у справі. Оскільки, чинним законодавством не передбачено повернення судового збору в разі неправомірності внесення судового збору, та враховуючи те, що з квитанції (а.с. 9) -прізвище платника вказано [PERSON], а не прізвище позивача [PERSON], суд приходить до висновку про відмову в задоволені позовних вимогах в тій частині та відмову в поверненні судового збору позивачу, як такий, що внесено не відповідно. Згідно ст. 367 ЦПК України, у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати суд допускає негайне виконання рішення не більше ніж за один місяць.

Outcome: partial