Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача. 1. 07.09.2020 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з вимогою про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. 2. Позов обґрунтований тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . На даний час відповідачі по справі зареєстровані в даній квартирі,згідно з п.8.2 договору купівлі-продажу від 30.06.2020 року, продавці беруть на себе зобов`язання зняти з реєстраційного обліку осіб, що зареєстровані в даній квартирі до серпня 2020 року, але на даний час п.8.2 цього договору не виконано. 3. Відповідачі відзиву на позовну заяву до суду не подавали, але подали заяви про розгляд справи у їх відсутність з визнанням позовних вимог. ІІ. Заяви ( клопотання) учасників справи. 4. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. 5.Відповідачі подали заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. 6. Судом на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. IV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. 7. Позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 30.06.2020 року та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.06.2020 року. 8. Відповідачі по справі зареєстровані за вище вказаною адресою, що підтверджується відповідями на запити про місце реєстрації. 9. Згідно акту обстеження не проживання осіб, відповідачі по справі фактично не проживають в належній позивачу квартирі. V. Оцінка суду. А. Загальні принципи. 10. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. 11. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." («Кривіцька та Кривіцький проти України» § 41,42, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року). Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п.2 ст.8 Конвенції. Б. Застосування вказаних принципів в даній справі. 1. Чи здійснювалось втручання «згідно з законом»?. 12. За порівняльним аналізом ст.. 383, 391, 405 ЦК України та ст..150, 156 у поєднанні зі ст.. 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення ст.. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру, тощо, від будь-яких оміб, у тому числі осіб, які не були і не є членами його сім`ї. Згідно зі ст.405 ЦК член сім`ї (в тому числі колишній член сім`ї) власника будинку втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, в даному випадку втручання у право відповідача здійснюється згідно з законом. 2. Чи відповідало втручання цілям передбаченим в п.2 ст.8 Конвенції? 13. Позивач, обґрунтовуючи позовну заяву, вказав, що вимоги мотивовані усуненням перешкод у реалізації ним права користування та розпоряджання належного йому нерухомим майном, тобто - метою втручання останнього є захист інтересів власника, що підпадає під виняток передбачений п.2 ст.8 Конвенції. 3. Чи було втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним)?. 14. Аналізуючи баланс інтересів між власником майна та відповідачами по справі, суд враховує, що позивачеві належить спірна квартира на праві приватної власності. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК, проживання у будинку, що є об`єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об`єктом власності. Відповідно до ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 15. Відповідачі по справі є колишніми мешканцями даної квартири, а їх проживання в квартирі мало місце як колишніх жильців. Будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось, а відповідно п.8.2 договору купівлі-продажу, продавці квартири зобов`язувалися зняти з реєстрації відповідачів. 16. Згідно приписів ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки вони містять у собі інформацію щодо предмета доказування, логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідачів, такими що втратили право на користування житловим приміщенням. Разом з тим, суд бере до уваги визнання відповідачами позовних вимог в повному обсязі. 17. Суд звертає увагу і на той факт, що тривалість відсутності відповідачів в належній позивачеві квартирі, об`єктивно свідчить про зміну їх місця проживання, а тому визнання за ними втрати права на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника спірного житла - позивача по справі. Вказані обставини свідчать, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві», а відтак - позовні вимоги підлягають задоволенню. VІ. Розподіл судових витрат. При зверненні до суду позивачем не ставилася вимога щодо стягнення судового збору з відповідачів, тому судовий збір з відповідачів не підлягає стягненню.

Outcome: approved