Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

В травні 2019 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Центрального районного суду міста Миколаєва із позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі по тексту - відповідач,Банк) про захист конституційних прав людини і громадянина, в якому просила з ціллю захисту конституційних прав [PERSON] встановити Кредитний договір № ML-400/123/2008 від 10.09.2008 року, укладений з ПАТ "ОТП Банк" з внесеними до нього Додатковим договром № 1 від 10.03.2009 року змінами та доповненнями - нікчемним. Позовні вимоги мотивовані тим, що 10.09.2008 року [PERSON] як фізична особа отримала споживчий кредит у ПАТ «ОТП банк» за кредитним договором № ML-400/123/2008 у розмірі 43 758 доларів США. 10 березня 2009 року вона уклала з Банком Додатковий договір № 1 до вказаного кредитного догвору, яким були внесені зміни та доповнення до останнього. Як споживач згідно свого права, закріпленого в ст. 8 Конституції України та ст. 3 ЦПК України, а також враховуючи, що тільки в березні 2019 року вона дізналася від громадської організації Миколаївський обласний комітет "Правозахисник" , що кредитором до укладення та при укладенні кредитного договру були порушені її права як споживача кредитних послуг, а саме: в порушення висог ч.2 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" ненадання їй у письмовій формі інформацію "дя здійснення свідомого вибору ", зокрема про наявні форми кредитування, переваги та недоліки запропонованої форми кредитування, про ануїтетну форму кредитування, про орієнитувану сукупну вартість кредиту з урахуванням всіх складових, про варіанти погашення кредиту, умови дострокового повернгення кредиту , про податковий режим сплати відсотків , про валютні ризики . На необхідність надання вищевказаної інформації споживачу перед укладенням кредитного договору звернув увагу Конституційний Суд України в рішенні № 15рп/2011 від 10.11.2011 року . Враховуючи той факт, що вказана інформація споживачу перед укладенням кредитного договру у письмовій формі надана не була , таке є нечесною підприємницькою практикою відповідно до ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів" . В такому разі , на думку споживача, при умовах, що невиконання рішення Конституційного суду України та недодержання його висновків є кримінальним правопорушенням за ознаками ч.4 ст. 382 КК України, повинен застосувати вимоги ст. 22 , 42,129,150 Конституції України, ст. 56 ЗУ "Про Національний банк України" - та встановити кредитний договрі нікчемним відповідно до : ч.1,6 ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів", ч.2 ст 215, ч.1 ст. 236 ЦК України. Також дії кредитора свідчать про порушення конституційних прав споживача, гарантованих ст. 61 Констиуції України. Проте п.4.1.2 та 4.1.3 кредитного догвору встановлюють притягнення позичальника у разі прострочення виконання зобовязання до юридичної відповідальності - стягнення пені двічі за одне і те саме правопорушення. Отже ці пункти договору також є нікчемними. Також кредитор посягнув на права споживача в порушення вимог ст. 68 Конституції України, а саме пунктом 2.1.3.1 Додаткового договору Банк визначив право вимагати дострокового повернення кредиту , що суперечить ч.10 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", та в опорушення вимог ч.2 ст. 651 ЦК України в джоговорах не зазначені істотні порушення умов договру спождивачем - тобто положення цього пункту Додаткового догвору є нечесною підприємницькою практикою, а отже є нікчемними. Також Банк у частині № 2 кредитного догвору в пунктах 1.8.2 та п. 2.4.3 зазначив про певні тарифи, проет частина № 2 договру не є його частиною або додатком до нього , що свідчить про незазначення розміру комісії в кредитному договорі - також можливо зробити висновок , що ці пункти є нечесною підприємницькою практикою - а отже є нікчемними. Банк в п.3 частини № 1 кредитного договору визначив , що сторони домовилися, що для розрахунку процентів буде використовуватися плаваюча процентна ставка , порядок сплати якої встановлений в п.1.4.1.1-1.4.1.4 кредитного договору. Однак враховуючи , що ст. 1056-1 ЦК України плаваюча процентна ставка встановлена тільки з 22.09.2011 року , вимоги рішення КСУ № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року - ці пункти також є нечесною підприємницькою практикою - а отже є нікчемними. Також Банк в Додатковому договорі в п. 2.1.4 та п. 2.1.5 визначив можливість підвищення прецентнохї ставки у виапдку порушення позичальником будь-яких своїхз зобов`язань , встановлених цим Договором- на 4% річних. Проте цими пунктами Банк порушив вимоги ч.1 ст. 56 ЗУ "Про НБУ" , п.2 Постанови Правління НБУ № 319 від 11.10.2008 року ст. 549, 641,642 ЦК України - ці пункти також є нечесною підприємницькою практикою - а отже є нікчемними. Також Банк в п. 4.1.1. частини № 2 Кредитного договору визначив розмір пені за порушення позичальником взятих на себе зобов`язань у розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних перед Банком зобов`язань за кожен день прострочки - проте в порушення прав споживача, визначених ст. 509 і ст. 627 Ц України- щодо вимог справедливості неустойки за споживчими кредитами , цей пункт також є нечесною підприємницькою практикою - а отже є нікчемним. Таким чином, вищевказані пункти кредитного довору та зазначені пункти додаткового договору згідно ч.6 ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів " та ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемний правочин. Однак , коли вказані пункти кредитного та додаткового договрів відповідно до вимог ч.4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів " та ст. 6 ЗУ "Про фінасові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг " є істотними для них, тобто вказані договори не були б вчинені без включення до них цих пунктів, то їх нікчемність має наслідком нікчемність кредитного договору з внесеними до нього змінами та доповненнями в цілому. З наведених підстав просила про задоволення позовних вимог . Ухвалою судді Центрального районного суду м.Миколаєва від 16.05.2019 року позовна заява була залишена без руху. Протколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано 03.07.2019 року судді Гуденко - згідно розпорядження керівника апарту сууд від 02.07.2019 року № 744 ( підстава- ухвала про відвід(самовідвід). Ухвалою судді Гуденко О.А, від 05.07.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, відзиву на позов не подав, повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що в задоволенні позову слід відмовити з наступник підстав. Згідно зі 509 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 р. (далі по тексту - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. 10.09.2008 між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Договір № ML-400/123/2008, відповідно до умов Договору відповідач отримав кредит у розмірі 43 758,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,99% річних. Відповідно до Договору відповідач була зобовязана щомісячно у встановлені строки здійснювати погашення заборгованості за кредитом та сплачувати проценти за користування кредитним коштами. В забезпечення позичальником виконання всіх зобовязань між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № PML-400/123/2008, предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] . З умовами договорів позивачка була ознайомлена, ндоговір нею підписаний без зауважень. Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк» змінив назву на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк». Рішенням від 08 листопада 2013 р. Ленінського районного суду м. Миколаєва у справі за позовом ПАТ «ОТП Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного договору, позов ПАТ«ОТП Банк» до [PERSON] був задоволений. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору відмовлено. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , ідент. номер [NUMBER] , на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 250 993 (двісті п"ятдесят тисяч дев"ятсот дев"яносто три) грн. 98 коп., що складається з 234 657,91 грн. основного боргу, 13 263,87 грн. процентів, 3 072,2 грн пені, а також судовий збір у сумі 2 509,93 грн. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняттяЗакону України «Про захист прав споживачів». Як зазначено урішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другоїстатті92Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин,а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту,їх оспорювання, контролюзазмістомта розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Відповідно до ч. 2 ст. 19 ЗУ "Про захисть прав споживачів", підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про: 1) основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) гарантійний строк та гарантійне обслуговування продукції; 3) будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 4) спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг; 5) умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу; 6) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 7) місце розташування і повну назву продавця, а в разі потреби - місце розташування і повну назву особи, від імені якої виступає продавець; 8) характер, атрибути та права продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 9) небезпеку, що загрожує споживачу у зв`язку з покупкою та/або використанням продукції; 10) права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч. 6 ст. 19 ЗУ "Про захисть прав споживачів" , правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними. Як зазначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/3156/17, Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 7 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Так, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. При цьому за частиною другою статті 5 Цивільного процесуального кодексу України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову в про визнання недійсним кредитного договору слід відмовити, оскільки позовна вимога про встановлення кредитного договру від 10.09.2008 року зі змінами та доповненнями нікчемним не може бути задоволена, оскільки позивач просив застосувати неналежний спосіб захисту. Тому суд не перевіряє доводи позивач у частині висновку щодо нікчемності спірного договору, не підтверджує і не спростовує його, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду щодо застосування належного способу захисту. Відповідно до ст. 141 ЦК України, судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed