Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-19 00:00:00

У грудні 2015 року позивач звернулась до Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області із вищевказаним позовом та просить суд: - стягнути з Орджонікідзевського міського комунального підприємство "Міськсвітло" на свою користь недонараховану та недоплачену заробітну плату за посадовим окладом за період з 01.10.2012 р. по 08.06.2015 р. у сумі 13 707 грн. 10 коп.; - стягнути з Орджонікідзевського міського комунального підприємство "Міськсвітло" на свою користь невиплачену винагороду за вислугу років у розмірі 2 752 грн. 58 коп.; - стягнути з Орджонікідзевського міського комунального підприємство "Міськсвітло" на свою користь одноразову матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 3 143 грн. 00 коп.; - стягнути з Орджонікідзевського міського комунального підприємство "Міськсвітло" на свою користь середній заробіток в розмірі 19 436 грн. 43 коп. за затримку розрахунку при звільненні; - стягнути з Орджонікідзевського міського комунального підприємство "Міськсвітло" на свою користь моральну шкоду у розмірі 3 143 грн. 00 коп., посилаючись на наступні обставини. 07.08.2012 року позивач була прийнята на посаду провідного інженера - кошторисника, про що було укладено трудовий договір та видано наказ Орджонікідзевського міського комунального підприємства "Міськсвітло" № 185-к від 07.08.2012 року з посадовим окладом 2 630 грн. 00 коп.. 08.06.2015 року наказом № 207-к позивача було звільнено з посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП. Під час праці у Орджонікідзевському міському комунальному підприємстві "Міськсвітло" позивач отримувала заробітну плату згідно колективного договору. У зв'язку зі звільнення позивача внаслідок порушення положень колективного договору відповідачем було допущено наступні порушення, а саме: - позивачу не доплачено частину заробітної плати за посадовим окладом за період з 01 жовтня 2012 року по 08 червня 2015 року у сумі 13 707 грн. 10 коп.; - позивачу не проведено доплату до заробітної плати за вислугу років у розмірі 2 752 грн. 58 коп.. за фактично відпрацьований час відповідно до Положення про виплату винагороди за вислугу років; - позивачу не виплачено позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 100% посадового окладу. У зв'язку з чим позивач перенесла моральні страждання, які призвели до порушення звичайного ритму життя, здійснення додаткових зусиль для захисту своїх прав у судовому порядку, які надалі призвели до психічних та психологічних переживань. 11.03.2016 року позивач надала заяву про уточнення позовних вимог та просить суд:- стягнути з Орджонікідзевського міського комунального підприємства "Міськсвітло" на свою користь недонараховану та недоплачену заробітну плату за посадовим окладом за період з 01.10.2012 р. по 08.06.2015 р. у сумі 13707 грн. 10 коп.; - стягнути з Орджонікідзевського міського комунального підприємства "Міськсвітло" на свою користь невиплачену винагороду за вислугу років у розмірі 2752 грн. 58 коп.; - стягнути з Орджонікідзевського міського комунального підприємства "Міськсвітло" на свою користь невиплачену одноразову матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 3143 грн. 00 коп..; - стягнути з Орджонікідзевського міського комунального підприємства "Міськсвітло" на свою користь середній заробіток в розмірі 28928 грн. 64 коп. за затримку при звільненні; - стягнути з Орджонікідзевського міського комунального підприємства "Міськсвітло" на свою користь відшкодування моральної шкоди. Позивач у судове засідання з'явилась, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі, оскільки вважає, що відповідачем не надано жодного доказу, підтверджуючого факт знаходження підприємства в стані подолання фінансових труднощів. Крім того, відповідач пояснює невиплату грошових коштів, блокуванням органом Державного казначейства рахунків підприємства та посилається на лист Управління ДКС України у м. Орджонікідзе від 01.06.2013 р. №02-08/395, зі змісту якого не містить жодних відомостей чи інформації щодо блокування рахунків підприємства, а навпаки повідомляється про виконання платіжних доручень підприємства, які оплачені в повному обсязі. Тобто відсутнє будь-яке документальне підтвердження фактів щодо зупинення та відновлення операцій по рахунках підприємства у період праці на підприємстві. А отже, відповідач повинен зробити всі належні виплати згідно чинного законодавства. Представник відповідача у судовому засіданні,визнала позовні вимоги частково, а саме в частині позовних вимог про стягнення недонарахованої та недоплаченої заробітної плати за посадовим окладом за період з 01.10.2012 року по 30.11.2013 року у сумі 7229 грн. 28 коп., оскільки з 01.12.2013 року внесені зміни до Колективного договору. Крім того протягом 2013-2015 року підприємство не мало власного прибутку, кошти, отримані підприємством спрямовувалися на погашення боргів, а також рух коштів на банківських рахунках підприємствах постійно блокувався. Також представником частково були визнані позовні вимоги про стягнення невиплаченої винагороди за вислугу років у розмірі 2090 грн. 28 коп.. за період з липня 2014 року по червень 2015 року, оскільки з вересня 2013 року по липень 2014 року позивач отримувала виплату у розмірі 8,33% від щомісячного окладу, а від так вимога про сплату винагороди за вислугу років в період з вересня 2013 року по липень 2014 року є безпідставною. В задоволенні іншої частини позовних вимог заперечує, оскільки [PERSON] не зверталась до керівництва з заявою про виплату їй матеріальної допомоги. Крім того, позивачем порушено строки позовної давності оскільки згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті , міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Натомість позивач звернулась 08.12.2015 року, провадження за яким було відкрито 18.12.2015 року. Також з представник відповідача вважає, що позивач не довела письмовими доказами та усними поясненнями обставин, які спричинили зміну звичайного для неї укладу життя, оскільки її життя й так змінилося з моменту звільнення. Крім субєктивної думки позивача про наявність моральних страждань, їх існування не доведено. Не надано суду жодних доказів. Не доведено також наявність додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач помилково вважає, що моральні страждання спричинені їй самим фактом звернення до суду, але це є правом позивача, а не обовязком. Суд, заслухав пояснення сторін, дослідив матеріали справи і оцінив їх в сукупності, прийшов до наступних висновків. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 61 ЦПК України, відповідно до\~ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд\~ встановив, що 07 серпня 2012 року позивач була прийнята на посаду провідного інженера-кошторисника, про що було укладено трудовий договір та видано наказ Орджонікідзевського міського комунального підприємства «Міськсвітло» №185-к про прийняття позивача на вказану посаду з 07.08.2012 року з посадовим окладом 2630,00 грн. Відповідно до статті 7 Закону України від 24 березня 1995 року N108/95-ВР «Про оплату праці» законодавство про оплату праці ґрунтується на Конституції України і складається з Кодексу законів про працю України, цього Закону, Закону України "Про колективні договори і угоди" та інших актів законодавства України. Відповідно до стаття 9 Закону України від 01.07.1993 № 3356-ХІІ «Про колективні договори і угоди» Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Колективний договір, угода набирають чинності з дня їх підписання представниками сторін або з дня, зазначеного у колективному договорі, угоді. Після закінчення строку дії колективний договір, угода продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором, угодою. Згідно статті 8 Кодексу законів про працю України Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов'язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. 08.06.2015 року наказом № 207-к позивача звільнено з посади на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Після звільнення позивач звернулась до суду із даним позовом оскільки відповідач порушив положення трудового договору та недоплатив позивачу частину заробітної плати за посадовим окладом за період 01.10.2012 року по 08.06.2015 року. Відповідно до п. 3.1 Колективного договору ОМКП «Міськсвітло" положення договору поширюється на всіх найманих працівників підприємства. Пунктом 3 розділу IV колективного договору передбачено, що оплату праці здійснювати згідно колективного договору, Положення про преміювання, норм праці, розцінок тарифних сіток, посадових окладів, положення про виплату винагороди за вислугу років. Також згідно п. 7 розділу IV колективного договору : "Адміністрація підприємства зобов'язується встановити, що схема посадових окладів формується на основі: - Тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що відповідає, або перевищує, встановлений розмір мінімальної заробітної плати; - Єдиної сітки між розрядних тарифних коефіцієнтів; - Коефіцієнтів співвідношень розмірів місячних посадових окладів керівних працівників, спеціалістів і службовців підприємства до мінімальної тарифної ставки 1 розряду робітника основного виробництва. Так, посадовий оклад позивача у розмірі 2630,00 був розрахований згідно колективного договору наступним чином: 960,00 грн. х 1,37 х 2 = 2630,00 грн., де: 960,00 грн. - розмір мінімальної заробітної плати з 01.04.2011 року відповідно до вимог ст. 22 Закону України «Про державний бюджет на 2011 рік»; -1,37 - коефіцієнт робітника І розряду;- 2 - Коефіцієнтів співвідношень розмірів місячних посадових окладів спеціалістів підприємства до мінімальної тарифної ставки 1 розряду робітника основного виробництва. Відповідно до статті 13 Закону України від 22 грудня 2011 року N 4282-VI «Про Державний бюджет України на 2012 рік» установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірів з 1 жовтня -1118 гривень, з 1 грудня -1134 гривні. Отже, відповідно до вимог колективного договору ОМКП «Міськсвітло» з 01 жовтня 2012 року посадовий оклад повинен був розраховуватись від мінімальної зарплати 1118 грн. та відповідно до колективного договору мав би становити 3063,00 грн., а саме: як добуток мінімальної заробітної плати на коефіцієнт робітника І розряду та коефіцієнт співвідношення до тарифної ставки робітника І розряду : 1118 грн. х 1,37 х 2 = 3063,00 грн. Відповідно, з 01 грудня 2012 року - 3107,00 грн. (1134 х 1,37 х 2). Відповідно до статті 8 Закону України від 06 грудня 2012 року № 5515-VI «Про Державний бюджет України на 2013 рік» установлено мінімальну заробітну плату у місячному розміру з 1 січня 2013 року - 1147 гривень. Таким чином, посадовий оклад з 01 січня 2013 року повинен був розраховуватись від мінімальної зарплати 1147 грн. та відповідно до колективного договору мав би становити 3143,00 грн., а саме: як добуток мінімальної заробітної плати на коефіцієнт робітника І розряду та коефіцієнт співвідношення до тарифної ставки робітника І розряду : 1147 грн. х 1,37 х 2 = 3143,00 грн. Згідно зі ст. 13 КЗпП України зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. У колективному договорі встановлюються взаємні зобов'язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення норм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат доплат, надбавок, премій та ін.). Відповідно до ст. 18 КЗпП України та ст. 9 Закону України «Про колективні договори та угоди» положення колективного договору є обов'язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів, генеральної угоди на державному рівні, галузевих регіональних угод, колективних договорів, трудових договорів. Статтею 4 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані - наслідок їх господарської діяльності. А згідно статті 6 Закону України «Про оплату праці» основою організації оплати праці є тарифна система, яка включає: тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно - кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати: міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Положеннями ст. 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник Має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали (частина 1 статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди»). Відповідно до ст. 22 Закону України «Про оплату праці», ч. 4 ст. 97 КЗпП України суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. У відповідності до ч.2 ст. 29 Закону України "Про оплату праці" про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Відповідачем не виконано приписи ст. 22 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 29, 103 КЗпП України, які вимагають від власника або уповноваженого ним органу повідомити працівника про нові або заміну діючих умов оплати праці в бік погіршення не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. За період з 1 жовтня 2012 року по 08 червня 2015 року відповідач порушуючи вимоги законодавства про оплату праці та колективного договору, при нарахуванні позивачу заробітної плати не використовував схему посадових окладів сформовану залежно від законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати, а використав схему посадових окладів, що сформована на мінімальній заробітній платі в розмірі 960 грн., яка була встановлена лише на період з 01.04.2011 року по 01.10.2011 року. Законами України «Про державний бюджет України» на 2011-2015 роки визначений розмір мінімальної заробітної плати в Україні, з 01.10.2011 року по 01.12.2011 року мінімальна заробітна плата в Україні становила 985 грн., з 01.12.2011 року по 01.01.2012 року мінімальна заробітна плата в Україні становила 1004 грн., з 01.01.2012 року по 01.04.2012 року мінімальна заробітна плата в Україні становила 1073 грн., з 01.04.2012 року по 01.07.2012 року мінімальна заробітна плата в Україні становила 1094 грн., з 01.07.2012 року по 01.10.2012 року мінімальна заробітна плата в Україні становила 1102 грн., з 01.10.2012 року по 01.12.2012 року мінімальна заробітна плата в Україні становила 1118 грн., з 01.12.2012 року по 01.01.2013 року мінімальна заробітна плата в Україні становила 1134 грн., з 01.01.2013 року по 01.12.2013 року мінімальна заробітна плата в Україні становила 1147 грн., з 01.12.2013 року по 01.09.2015 року мінімальна заробітна плата в Україні становила 1218 грн. Тарифна сітка оплати праці на підприємстві встановлюється залежно від законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів) (ст. 96 Кодексу законів про працю країни та ст. 6 Закону України "Про оплату праці".) За таких умов, при формуванні схеми посадових окладів у періоді з 1 жовтня 2012 року по 08 червня 2015 року, відповідач не мав право змінювати законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, оскільки це прямо протирічить діючому законодавству. Тому, при нарахуванні та здійсненні оплати праці на осно ві тарифної сітки (схеми посадових окладів), встановленої колективним договором, відповідач мав використовувати показник мінімальної заробітної плати не у розмірі 960,00 грн., а встановлений законодавчо розмір мінімальної заробітної плати за певний період. Отже в порушення умов оплати праці, а саме вимог п. 7 розділу IV «ОПЛАТА ПРАЦІ» колективного договору ОМКП «Міськсвітло», ст.ст. 8, 21, 96, 97 КЗпП України, ст.ст. 5, 6, 15, 21, 22 Закону України «Про оплату праці», ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» відповідачем при нарахуванні позивачу заробітної плати за період з 01 жовтня 2012 року по 08 червня 2015 року не застосовано законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати, внаслідок чого позивачу не донараховано та не виплачено заробітної плати за посадовим окладом, а тому позовні вимоги позивача щодо стягнення з Орджонікідзевського міського комунального підприємства "Міськсвітло" на користь позивача недорахованої та недоплаченої заробітної плати за посадовим окладом за період з 01.10.2012 року по 08.06.2015 року у сумі 13707 грн. 10 коп. підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, під час праці позивача на підприємстві відповідачем не було проведено доплату до заробітної плати за вислугу років за фактично відпрацьований час відповідно до положення про виплату винагороди за вислугу років, що передбачено колективним договором. У силу статті 97 КЗпП України та статті 15 Закону України "Про оплату праці" форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням зазначених вище вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори» умови колективних договорів, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Відповідно до п. 10 розділу IV «ОПЛАТА ПРАЦІ» колективного договору ОМКП "Міськсвітло" адміністрація підприємства зобов'язується проводити нарахування на виплату винагороди за вислугу років щомісячно всім працівникам за фактично відпрацьований час відповідно до положення про виплату винагороди за вислугу років. Так відповідно до п. 1 Положення про виплату винагороди за вислугу років працівникам підприємства «Міськсвітло», виплата винагороди за вислугу років здійснюється всім працівникам підприємства, які мають право на одержання відповідно даного положення. Положення про виплату винагороди за вислугу років визначено умови й розміри її виплати : при безперервному стажу роботи від 1 року до 3 років розмір річного заохочення за вислугу років в частках місячної тарифної ставки (посадового окладу) - 1,0. Згідно п. 4.1 Винагорода за вислугу років нараховується виходячи із посадового окладу по основній роботі. Пунктом 4.2 Положення передбачено що винагорода за вислугу років виплачується щомісячно. Тобто щомісячно винагорода за вислугу років виплачується у розмірі 8,33 % посадового окладу. Відповідно до п. 4.3, 4.4 Положення право на одержання винагороди за вислугу років виникає кожного працівника після одного повного року праці на підприємстві, перша виплата заохочення здійснюється за час, відпрацьований більше одного року. Якщо право на винагороду за вислугу років виникло протягом календарного місяця, то сума винагороди виплачується починаючи з наступного місяця. Отже відповідно до Положення, пропрацювавши більше одного року позивач набула право на одержання винагороди за вислугу років з 01 вересня 2013 року, що передбачено умовами колективного договору, який діяв на момент набуття такого права. Згідно ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб'єкти організації праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. В порушення ст. 22 Закону України «Про оплату праці» та п. 10 розділу IV «ОПЛАТА ПРАЦІ" колективного договору ОМКП «Міськсвітло», пунктів 1, 4.1, 4.2, 4,3, 4.4 Положення про виплату винагороди за вислугу років працівникам підприємства «Міськсвітло», відповідачем з липня 2014 року припинено нарахування позивачу винагороди за вислугу років. До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 Закону України «Про оплату праці», входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч. З ст. 2 Закону України «Про оплату праці»). Пунктами 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 ".Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", роз'яснено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. Невиплата позивачу надбавки за вислугу років, яка входить до складу заробітної плати, є порушенням роботодавцем права працівника на отримання винагороди за працю а тому суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги щодо стягнення з Орджонікідзевського міського комунального підприємства "Міськсвітло" на користь позивача невиплаченої винагороди за вислугу років у розмірі 2752 грн. 58 коп.. Крім того, позивач у липні 2013 року перебувала в основній відпустці терміном 24 календарних дні за період з 07.08.2012 року по 07.08.2013 року. Відповідачем не було виплачено матеріальну допомогу позивачу на оздоровлення у розмірі 100 % посадового окладу. При звільненні позивача із займаної посади матеріальна допомога також не була виплачена. Відповідно до п. 14 розділу IV «ОПЛАТА ПРАЦІ» колективного договору ОМКП Міськсвітло» на 2010-2013 роки адміністрація підприємства зобов'язується при виході працівника в основну відпустку, чи наданні основної її частини, тривалістю не менше 14 календарних днів, виплачувати одноразову матеріальну допомогу раз на рік на оздоровлення у розмірі 100% посадового окладу, установленого з 01 січня поточного року. За змістом ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» у колективному договорі встановлюються взаємні зобов'язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: встановлення гарантій, компенсацій, пільг; забезпечення житлово-побутового, культурного, медичного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку працівників. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Крім того, відповідно до положень ст.116 КЗпП України, виплата будь-яких сум, щодо яких прийнято рішення про відстрочення їх виплати, у разі звільнення працівника мають бути йому виплачені в день звільнення. Отже, виплата матеріальної допомоги на оздоровлення відноситься до структури заробітної плати і така соціально-трудова гарантія передбачена у колективному договорі, отже її нарахування роботодавцем в разі надання його робітнику щорічної відпустки є обов'язковим в звязку з чим суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з Орджонікідзевського міського комунального підприємства "Міськсвітло" на користь позивача одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 3143 грн.. Суд критично відноситься до посилань відповідача, щодо того що одноразова матеріальна допомога на оздоровлення позивачу не була виплачена в звязку з відсутністю письмової заяви позивача про отримання зазначеної допомоги, оскільки ні чинним законодавством ні Колективним договором Орджонікідзевського міського комунального підприємства "Місьсвітло" не передбачено звернення з такою заявою. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд вважає, що слід врахувати роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної( немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Отже, враховуючи те, що позивачу не в повному обсязі здійснено належні виплати при звільненні, позивач дійсно перенесла моральні страждання, які призвели до додаткових зусиль для організації її життя, конкретних обставин по справі, наслідків, що наступили, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що слід позовні вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди задовольнити частково, а саме в розмірі 1000 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення з Орджонікідзевського міського комунального підприємства "Міськсвітло" на користь позивача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні суд приходить до наступного висновку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 червня 2015 р. у справі № 6-116цс15). Офіційне тлумачення положення частини першої статті 233 викладено також в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012, а саме: В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Рішення Конституційного Суду України є обовязковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене Початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права (ст. 263 ЦК). Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як обєктивні (сам факт порушення права), так і субєктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав, відтак обовязок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. (Постанова ВСУ від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14). Позивач звільнилася з займаної посади 08.06.2015. Отже, останнім днем для звернення до суду щодо стягнення середнього розрахунку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні є 9 вересня 2015 року . Натомість позовна заява датована 8 грудня 2015 року, провадження у справі відкрито 18 грудня 2015 року. Отже, позивачем щодо вказаних вимог пропущено строк позовної давності. Відповідно до приписів ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. Враховуючи викладене,

Outcome: partial