Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Наркевицької селищної об'єднаної територіальної громади в особі Наркевицької селищної ради про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Позов мотивував тим, що [INFO] помер його батько [PERSON], а [INFO] - баба [PERSON]. Після смерті останньої залишилось спадкове майно - земельна частка (пай) розміром 4,10 в умовних кадастрових гектарах на землях, що перебували у колективній власності КСП «Жовтень» с. Трительники Волочиського району Хмельницької області (сертифікат серії [NUMBER]). Він єдиний спадкоємець за правом представлення після смерті баби, спадщину прийняв. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину за законом в нотаріальній конторі не в змозі, оскільки правовстановлюючий документ на земельну частку (пай) відсутній (втрачений), тому змушений звернутися до суду для оформлення своїх спадкових прав. Просив суд визнати за ним право на земельну частку (пай) в порядку спадкування за правом представлення після смерті [PERSON]. Ухвалою Волочиського районного суду Хмельницької області від 02.08.2018 було прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] та відкрито провадження у справі. Розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження. Відповідач копію ухвали та доданих до неї матеріалів отримав 07.08.2018. 17.08.2018 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача проти позову заперечив, зазначивши, що позивач не надав доказів родинних відносин із спадкодавцем. Крім того, втрата правовстановлюючого документу позбавляє можливості визнання за [PERSON] права на вказане спадкове майно в порядку спадкування. Також, з доказів наданих позивачем слідує, що він не прийняв спадщини після смерті [PERSON], а Наркевицька селищна рада не є належним відповідачем у справі, оскільки позивач не зазначив у своїй заяві, що спадкове майно втрачене з вини відповідача. Крім того, ЦК УРСР не передбачено можливості спадкування права на майно (а.с. 27-30). 22.08.2018 на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він зазначив, що позивач є єдиним спадкоємцем за правом представлення після смерті [PERSON], що доводиться його свідоцтвом про народження, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження його батька та іншими письмовими документами долученими до позовної заяви. [PERSON] після смерті баби спадщину прийняв шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном, що підтверджується довідкою старости. Також зазначив, що право на земельну частку (пай) може успадковуватися відповідно до положень ЦК УРСР та ст. 3 Указу Президента України № 666/94 від 10.11.1994 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва». При цьому, Наркевицька селищна рада є належним відповідачем у справі, оскільки інші спадкоємці, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON] відсутні (а.с. 38-41). Заперечень на відповідь на відзив відповідач до суду та позивача не направив. В судовому засіданні надав свої пояснення щодо відповіді на відзив, які також долучив у письмовій формі до матеріалів справи (а.с. 43-45). Ухвалою від 20.08.2018 підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду на 27.09.2018. В судове засідання позивач та його представник не з'явились. Адвокат [PERSON] подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, та участі [PERSON] Позовну заяву підтримав, просив задоволити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала з підстав викладених у відзиві та поясненнях. Заслухавши представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] в с. Трительники Волочиського району Хмельницької області помер [PERSON] (а.с. 9). [INFO] в с. Трительники Волочиського району Хмельницької області померла [PERSON] (а.с. 11). З відповіді Відділу у Волочиському районі ГУ Держгеокадастру у Хмельницький області від 06.07.2018 слідує, що [PERSON] належало право на земельну частку (пай), яка перебувала у колективній власності КСП "Жовтень" с. Трительники, розміром 4,10 в умовних кадастрових гектарах, згідно з сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER]. Вартість зазначеної земельної частки (паю) становить 143465 грн (а.с. 12). Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 524 ЦК УРСР (1963 р.), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка б належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю (ст. 529 ЦК УРСР 1963 р.). Суд звертає увагу, що позивач у позовній заяві просив визнати за ним право на спадщину за правом представлення. Спадкування за правом представлення - це спадкування за законом, яке передбачає появу в певних спадкоємців права на спадкування за умови смерті до відкриття спадщини того з їхніх родичів, хто був би спадкоємцем. Таким чином, його власні спадкоємці ніби представляють у спадкових відносинах особу, яка б одержала права на спадкування, якби була живою на час відкриття спадщини. Вказаний термін у вітчизняному цивільному законодавстві з'явився лише у ст. 1266 ЦК України. Разом з тим, як вбачається з ч. 2 ст. 529 ЦК УРСР (1963 р.) вказаний інститут мав місце і до 2004 року, однак спадкоємці за правом представлення входили до кола спадкоємців першої черги за законом. Таким чином, суд вважає доведеним, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 8), Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження (а.с. 10), свідоцтвом про смерть свого батька (а.с. 9). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР (1963 р.), прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.94, яка була чинна на час відкриття спадщини, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Отже, сам по собі факт непроживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може бути беззаперечним доказом неприйняття ним спадщини відповідно до положень ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.). Згідно з довідок виданих виконкомом Наркевицької селищної ради Волочиського району Хмельницької області та підписаних старостою Бегдай Т.П. № 194 від 07.06.2018, № 213 та № 214 від 09.07.2018, після смерті [PERSON] в управління спадковим майном вступив позивач [PERSON] [PERSON] на час смерті проживала одна. Інші спадкоємці відсутні (а.с. 16-18). Оцінюючи вказані довідки, суд виходить з принципу змагальності сторін. Так, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позивач на обґрунтування своїх вимог надав довідки старости про вступ ним в управління спадком майном, на спростування яких, відповідачем будь-яких доказів надано не було. У зв'язку з цим, суд вважає доведеним, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном. Інші спадкоємці, як за законом так і за заповітом відсутні. Зокрема, з Витягу зі спадкового реєстру спадкових справ № 52465419 від 03.07.2018 слідує, що спадкова справа на ім'я померлої [INFO] [PERSON] не заводилась, тобто спадкові права ніким не оформлялись (а.с. 15). 03.07.2018 приватним нотаріусом винесено постанову, якою позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на неї (а.с. 14). З оголошення в газеті "Зоря" слідує, що оригінал сертифіката, що посвідчував право [PERSON] на земельну частку (пай) втрачено (а.с. 13). Враховуючи вищевикладені докази, суд прийшов до висновку, що за позивачем слід визнати в порядку спадкування за законом право на земельну частку (пай), після смерті [PERSON] При цьому, суд не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що згідно ЦК УРСР (1963 р.) до спадщини може входити лише майно, а не право на нього, оскільки поняття «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення. Це, насамперед, означає, що національне законодавство держав-учасниць Конвенції не може вважатися остаточним при з'ясуванні його змісту. Згідно прецедентної практики ЄСПЛ в поняття майно входить усе «власне» майно особи, що може входити до складу спадщини, і яке можна заповісти («Маркс проти Бельгії» (the Marckx case), рішення від 27 квітня 1979 р., п. 64), тобто наявне майно ("existing possessions"); нерухомість, зокрема, маєтки («Колишній Король Греції та інші проти Греції» (The Former King Of Greece and Others v. Greece), заява № 25701/94, рішення від 23 листопада 2000 р.); земельна ділянка та будинок, будинки («Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), рішення від 23 вересня 1982 р., заяви №№ 7151/75; 7152/75, серія А, № 52) та інша нерухомість; прибутки, що випливають з власності, зокрема, орендна плата (рента), передбачена договором, добровільно укладеним відповідно до законодавства («Мелахер та інші проти Австрії» (Mellacher and Others v. Austria), заяви №№ 10522/83; 11011/84; 11070/84, рішення від 19 грудня 1989 р.); рухоме майно, наприклад, картина (зокрема, «Портрет молодого селянина» Ван Гога був предметом розгляду у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [GC] від 5 січня 2000 р., заява № 33202/96), або речі особи, що знаходяться в її помешканні («Новоселецький проти України» (Novoseletskiy v. Ukraine), заява № 47148/99, рішення від 22 лютого 2005 р.); банківські внески («Гайдук та інші проти України» (Остаточна ухвала щодо прийнятності заяв № 45526/99 […], поданих Іваном Юрійовичем Гайдуком та іншими проти України від 2 липня 2002 р.); частка у пенсійному фонді («Мюллер проти Австрії», ухвала щодо прийнятності заяви № 6849/72, поданої Christian Muller v. Austria від 16 грудня 1974 р.; кошти/присуджені суми, належні до виплати заявникам на підставі остаточного і обов'язкового до виконання арбітражного рішення («Грецькі нафтопереробні заводи «Стран» та Стратіс Андреадіс проти Греції» (Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v.Greece), заява № 13427/87, рішення від 21 листопада 1994 р.); кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, які є остаточними та підлягають виконанню («Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява № 59498/00, рішення від 7 травня 2002 р., п.40); «активи», які можуть виникнути, зокрема, на підставі позову про відшкодування шкоди, який виникає з її заподіянням («Прессос Компанія Навєра С.А. та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium) (1), заява № 17849/91, рішення від 28 жовтня 1995 р.; «правомірні очікування»/«законні сподівання» вчиняти певні дії відповідно до виданого державними органами дозволу (наприклад, правомірні сподівання бути здатним здійснювати запланований розвиток території, з огляду на чинний на той час дозвіл на промислове освоєння землі (Справа «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява № 12742/87, рішення від 23 жовтня 1991 р.); майнові права, наприклад, набуте на підставі заповіту право на одержання орендної плати (ренти) за користування земельною ділянкою (ухвала щодо прийнятності заяви № 10741/84 S. v. the United Kingdom від 13 грудня 1984 р.); приватні власні інтереси, визнані відповідно до національного права (справа «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), рішення [GC] від 5 січня 2000 р., заява № 33202/96) тощо. Крім того, суд погоджується з представником позивача в тому, що втрата правовстановлюючого документу на майно не може бути підставою для припинення права на нього. Щодо посилання представника відповідача на ту обставину, що селищна рада не є належним відповідачем у справі, суд звертає увагу, що у спорах про спадкове право відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Оскільки, в даному випадку спадкове майно знаходиться на території Наркевицької селищної об'єднаної територіальної громади Волочиського району Хмельницької області, крім позивача інші спадкоємці після смерті [PERSON] відсутні, то саме територіальна громада в особі Наркевицької селищної ради є належним відповідачем у даній справі. Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 1434 грн 65 коп. (а.с. 1). Відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. В даному випадку, спір виник у зв'язку з втратою документів, які посвідчують право на спадкове майно, а не у зв'язку з неправомірними діями відповідача - Наркевицької селищної ради. Враховуючи викладене, суд покладає на позивача всі понесені ним судові витрати. Доказів понесення будь-яких витрат відповідачем при розгляді даної справи суду надано не було.

Outcome: approved