Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

28.03.2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у житловому будинку, який знаходиться по [ADDRESS], та належить позивачу на праві приватної власності. Свій позов позивач мотивує тим, що він є власником будинку розташованого по [ADDRESS], який належить йому на праві приватної власності. З 05.11.1997 року в будинку позивача, з його дозволу, зареєструвався його син [PERSON], який прибув з місць позбавлення волі. З 2010 року відповідач про місце свого проживання позивача не повідомляв та з вказаного часу в належному позивачу будинку не був і в ньому не проживав та протягом зазначеного часу до будинку не з'являвся. Оскільки, відповідач в добровільному порядку не знімається з реєстрації із спірного будинку, участі у витратах на його утримання не бере, а його реєстрація за вказаною адресою створює позивачу перешкоди, як власнику в користуванні та розпорядженні нерухомим майном, то позивач вважає, що його права порушені і підлягають захисту в судовому порядку. До початку розгляду справи по суті позивач не змінив предмет та підставу позову і протягом усього часу розгляду справи не збільшив та не зменшив розмір позовних вимог, а тому суд розглянув цивільну справу в межах пред'явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів. У суд позивач та його представник з'явилися, підтримали позов, дали пояснення аналогічні до позову. Відповідач до суду не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, причини неявки до суду не повідомив. Представник третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Корсунь-Шевченківського сектору Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області у судове засідання не з'явився, надав суду заяву в якій просить розглядати дану справу без його участі. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення на підставі наступного. У суді встановлено, що [PERSON] є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом на право особистої власності на житловий будинок, яке видане на підставі рішення виконкому Корсунь-Шевченківською районною ради народних депутатів № 119 від 21.08.1990 року, зареєстроване в реєстрову книгу за № 35, в реєстрі за №5439-257 від 04.12.1990 року (а.с.9). Допитані в суді свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що відповідач дійсно відсутній у спірному будинку понад рік. Відповідачем не наведено поважних причини відсутності у будинку за місцем реєстрації, крім того судом з'ясовано, що між власником та відповідачем будь-якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності не було, що також було підтверджено показаннями свідків. Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права". Статтями 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що "Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції" та "Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження". Необхідність дотримання даних норм Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод знайшло своє вираження в рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.06.2013 року у справі "Цибулько та інші проти України" та від 01.06.2006 року "Федоренко проти України". Відповідно до ст. 41, 55 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідачем не надано доказів того, що позивач перешкоджає у користуванні житловим приміщенням, в тому числі доказів того, що дані особи звертались до суду з вимогами про усунення перешкод в користуванні спірним будинком. Отже, приватна власність громадян охороняється законом і її захист здійснюється судом, а тому власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" фізичні особи зобов'язані зареєструватися за новим місцем свого проживання в 10-денний строк після прибуття на нове місце проживання. Стаття 7 цього ж Закону передбачає, що однією з підстав для зняття з реєстрації місця проживання є рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, суд вважає, що позивач на законних підставах пред'явив позов до відповідача, який належить до задоволення. Заходи забезпечення позову судом не вживалися. Підстав для звернення рішення суду до негайного виконання не має. При задоволенні позову суд судовий збір не стягує з відповідача, так як позивач просить залишити за ним судові витрати.

Outcome: approved