Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із даним позовом до відповідача , зазначивши, що рішенням Коростенського міськрайонного суду від 18.10.2019 року по цивільній справі № 279/6007/18 задоволено його позовні вимоги до Державної установи " Коростенська виправна колонія № 71", визнано звільнення [PERSON] з роботи з посади інженера з організації комунально-побутового та інтендантського забезпечення відділу інтендантського та господарського забезпечення державної установи "Коростенська виправна колонія (№71)" на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку зі скороченням штату працівників - незаконним. Поновлено на роботі в державній установі "Коростенська виправна колонія (№71)" на посаді інженера з організації комунально-побутового та інтендантського забезпечення відділу інтендантського та господарського забезпечення державної установи "Коростенська виправна колонія (№71)".Стягнуто з державної установи "Коростенська виправна колонія (№71)" на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 26 листопада 2018 року до 18 жовтня 2019 року в розмірі - 61771 (шістдесят однієї тисячі сімсот семидесяти однієї) гривні 00 копійок, без врахування сплати податків та обов`язкових платежів. Просить стягнути з Державної установи " Коростенська виправна колонія № 71" моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень та понесені витрати на правничу допомогу в сумі 16690 гривень. Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, справу розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач надав відзив, у якому заперечив проти позову, посилаючись на необгрунтованість позовних вимог. Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною другою ст.16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди щодо. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язку і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконнезвільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди накладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За таких обставин, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст.ст.4, 5,13,43 ЦПК України). КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самими фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Як встановлено судом рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 18 жовтня 2019 року задоволено вимоги позивача [PERSON] , визнано незаконним його звільнення з посади інженера з організації комунально-побутового та інтендантського забезпечення відділу індендантського та господарського забезпечення державної установи "Коростенська виправна колонія(71)" на підставі п.1ст.40 КЗПП України у зв"язку зі скороченням штату працівників, поновлено на роботі у вказаній установі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Рішення змінено постановою Житомирського апеляційного суду від 13 січня 2020 року. Отже, факт наявності порушення прав у сфері трудових відносин доведено вищезазначеними судовими рішеннями. Відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України має здійснюватися в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. За таких обставин суд приходить до висновку, що підтверджено факт порушення законних прав позивача, яке полягало у незаконному звільненні з роботи з ініціативи роботодавця, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки в результаті незаконного звільнення позивач терпів душевні (моральні) страждання, які переніс та продовжує переносити позивач, він змушений був відстоювати свої права в судовому порядку, відполікаючись від особистого життя. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуючи стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує конкретні обставини справи (незаконність звільнення, що доведено рішенням суду), характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану, та вважає справедливим визначити суму компенсації у розмірі 10 000 грн., а у стягненні решти суми у відшкодування моральної шкоди відмовити . Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу , суд виходить із доведеності понесених позивачем судових витрат у зазначеному розмірі. Судом під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] надавалася правнича допомога адвокатом Онопрієнко А.В. , який здійснює свою діяльність згідно зі свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю. До позовної заяви був наданий попередній розрахунок судових втрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 16690 гривень. Відповідно до Договору про надання правової допомоги від 10 грудня 2018 року представник бере на себе зобов`язання надати необхідну правову допомогу Клієнту при провадженні у цивільній справі, юридичні консультації по справі, складання процесуальних документів по справі, нормативних документів, скарг, заяв, клопотань, збирання доказів, а клієнт - прийняти та оплатити дані послуги. Згідно з Актом № 9 виконаних робіт від 30 квітня 2020 року [PERSON] адвокатом було надано наступні послуги: надання юридичних консультацій (6 годин); вивчення матеріалів для підготовки позовів (5 годин); складання документів та інших процесуальних документів -3 заяви, представаництво в суді 9 судових засідань 10800 гривень., що загалом складає 16690 гривень. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 8 від 30 квітня 2020 року, [PERSON] сплатив 16690 гривень за надання правничої допомоги. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборізахисника своїх прав. Статтею 137 ЦПК Українивизначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України). Разом з тим, судом встановлено, що вказані витрати [PERSON] поніс при розгляді цивільної справи № 279/6007/18. Такі докази на підтвердження судових витрат не було подано.За змістом ст.246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі , може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. З такою заявою адвокат не звертався . А тому в цій частині слід відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та

Outcome: partial