Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

13 січня 2020 року [PERSON] звернувся до Василівського районного суду Запорізької області з позовом, який в подальшому уточнив в редакції від 06.03.2020 року (т.1 а.с.105-107), до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. В обґрунтування заявлених та в подальшому уточнених позовних вимог позивач [PERSON] зазначає, що 21.02.2013 року до Єдиного реєстру досудового розслідування за №91201308019000039 була внесена інформація щодо нанесення [PERSON] тілесних ушкоджені невідомою особою. Правова кваліфікація за ч.1 ст.122 КК України. 30.11.2013 року слідчий СВ Василівського РВ ГУМВС України за матеріалами кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудового розслідування №1201308019000039 від 21.02.2013 року за фактом спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] за ч.1 ст.122 КК України постановила закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю складу злочину. 18.03.2014 року постановою прокурора Василівського району за матеріалами кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудового розслідування №1201308019000039 від 21.02.2013 року була скасована постанова слідчого від 30.11.2013 року про закриття кримінального провадження. 27.03.2015 року за матеріалами кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудового розслідування №1201308019000039 від 21.02.2013 року, [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України. 22.04.2015 року обвинувальний акт від 16.04.2015 року за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, за умисне спричинення [PERSON] середньої тяжкості тілесне ушкодження, був направлений до Василівського районного суду. 12.07.2017 року Василівським районним судом Запорізької області у справі №311/1415/15-к (кримінальне провадження №1кп/311/131/20150 по обвинуваченню [PERSON] в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, був винесений обвинувальний вирок та суд визнав його винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначено покарання у вигляді 1-го року позбавлення волі, та на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування призначеного судом покарання, якщо він на протязі 1-го року іспитового терміну не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки. На підставі ст.ст.49,74 КК України [PERSON] звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Також судом задоволено цивільний позов та стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] 5000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди та 938,07 гривень в рахунок матеріальної шкоди, а всього стягнуто 5938,07 гривень. 08.02.2018 року Запорізький апеляційний суд у справі №311/1415/15-к за апеляційною скаргою захисника Коваленка В.В. в інтересах обвинуваченого [PERSON] , вирок Василівського районного суду Запорізької області від 12 липня 2017 року відносно [PERSON] скасований та призначено новий розгляд в суді першої інстанції в іншому складі суду. 07 травня 2019 року Василівським районним судом Запорізької області по справі №311/1415/15-к за кримінальним провадженням, внесеним до Єдиного реєстру досудового розслідування за №12013080190000392 від 21.02.2013 року відносно [PERSON] , [INFO] , прийнято рішення визнати його невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.1 ст.122 КК України та виправдати за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення. 07 листопада 2019 року Запорізький апеляційний суд у справі №311/1415/15-к за апеляційною скаргою прокурора на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 07 травня 2019 року ухвалив апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Василівського районного суду Запорізької області від 07 травня 2019 року - без змін. Позивач [PERSON] зазначає, що як наслідок незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури Василівського району в його кримінальному переслідуванні за злочин, який він не скоював, йому була спричинена моральна шкода. За віком йому, [PERSON] , виповнився 81 рік, він є особою похилого віку, непрацездатний, пенсіонер, тому самим фактом притягнення його до кримінальної відповідальності за злочин, якого він не скоював, викликало у нього душевні страждання від несправедливості. Кожну мить, кожен день він думав про несправедливість і так тривало з 2008 року, з того моменту коли його почали викликати до слідчого, коли слідчий складав процесуальні документи відносно нього, коли слідчий звинувачував його у злочині, пропонував говорити правду, розкаятись в тому чого він не скоював, направляв запити на документи про його особистість. Від душевних страждань він постійно був в пригніченому стані, і переживав від несправедливості. Саме під час розгляду справи в суді [PERSON] , намагаючись приїхати до суду, будучи в пригніченому стані втратив орієнтацію та увагу, впав та отримав травму у вигляді перелому шейки стегна, що підтверджено повідомленням Дніпрорудненської міської лікарні про те що він 26.11.2018 року звертався за медичною допомогою у нього діагностували перелом шейки стегна, та в подальшому він знаходився на амбулаторному лікування із стенокардією та інших захворювань. Похилий вік, серцево-судинні захворювання, які загострились в результаті психологічних страждань від кримінального провадження, усугубляли погіршення його стану здоров`я і не давали йому навіть шансів на покращення здоров`я. Оскільки обставини події були відому широкому кругу його знайомих та близьких йому людей внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності була принижена його честь та гідність. У зв`язку з тривалими судовими процесами за кримінальним провадженням проти [PERSON] він став нервовим, збудженим психологічно не урівноваженим, порушився сон, апетит, погіршились відносини з оточуючими його близькими людьми, загострились серцево-судинні хвороби, він змушений витрачати свій час на захист своїх прав та інтересів, відстоювати честь свого імені на досудовому слідстві та в суде, що є порушеннями нормальних життєвих зв`язків і він змушений був докладати зусиль для налагодження свого сталого життя. За весь час змінився спосіб його життя, оскільки він змушений був планувати своє життя з урахуванням необхідності з`являтися до органів досудового слідства для проведення слідчих дій та за викликами до суду під час розгляду кримінальної справи в суді, необхідністю звернення за правовою допомогою адвоката для здійснення захисту своїх законних прав та охоронюваних Законом інтересів в ході досудового розслідування та в суде для підтвердження та доведеності своєї невинуватості. Тобто за весь час кримінального переслідування [PERSON] зазнавав моральних страждань, його немайнові права були порушені: складанням відносно нього процесуальних документів, проведенням певних слідчих дій за його участю, викликами до правоохоронних органів, до суду, певні обмеження, пов`язані із притягненням його до кримінальної відповідальності при розгляд кримінальної справи судом першої, апеляційної, інстанції, що в цілому призвело до душевних страждань, порушення його нормальних життєвих та соціальних зав`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Також як вказує позивач [PERSON] у пред`явленому позові, під час досудового слідства та в суді на підставі угоди про надання правової допомоги №861 від 04.04.2015 року захист його інтересів здійснював адвокат Коваленко В.В., відповідно до угоди про оплату до пункту 3.1. від 05.06.2015 року за квитанцією №861/1 від 05.06.2015 року йому було сплачено 8000 гривень, а також вказаною угодою він зобов`язувався кожне судове засідання оплачувати захиснику по 1000 гривень. Відповідно до акту виконаних робіт від 15.12.2019 року при остаточному розрахунку, адвокат прийняв участь у 32 судових засіданнях та за квитанцією №861/2 від 15.12.2019 року йому було сплачено 32000 гривень. Тому позивач вважає, що на його користь підлягає стягненню кошти, витрачені на правову допомогу, в розмірі 40000 гривень. Враховуючи викладені обставини щодо визначення розміру моральної шкоди із мінімуму, гарантованого Державою, позивач вважає, що немає потреби в доказуванні причинно-наслідкового зв`язку між перебігом його хронічних серцево-судинних захворювань, його травмування 26.11.2019 року з його перебуванням під слідством та судом у період з 27.03.2015 року по 07.11.2019 року. На підставі положень Закону № 266/94-ВР позивач [PERSON] зазначає, що він має право на відшкодування моральної шкоди, яку можливо визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, вказуючи при цьому період з 27.03.2015 року по 07.11.2019 року, тривалістю 55 місяців. Тому позивач [PERSON] вважає, що розмір моральної шкоди не може бути зменшений, так як він є гарантованим мінімумом. Враховуючи викладені обставини, щодо визначення розміру моральної шкоди із мінімуму гарантованого Державою, Тому [PERSON] вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів з даним позовом, в якому просить: стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку державного бюджету на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, в сумі 259765,00 гривень, витрати на правову допомогу, сплачену під час перебування під судом та слідством, у розмірі 40000 гривень, судові витрати на правову допомогу в розмірі 12000 гривень. Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 20 січня 2020 року відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (т.1 а.с.51). 29 січня 2020 року на адресу суду надійшов відзив, складений представником відповідача Головного управління Національної поліції в Запорізькій області Кравченко О.М. в редакції від 28.01.2020 року (т.1 а.с.53-57). 07 лютого 2020 року на адресу суду надійшов відзив, складений представником відповідача Прокуратури Запорізької області Даниляк О. в редакції від 06.02.2020 року (т.1 а.с.64-67). 13 лютого 2020 року на адресу суду надійшов відзив, складений представником відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в редакції від 07.02.2020 року (т.1 а.с.82-88). 26 лютого 2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, подана представником позивача [PERSON] - адвокатом Коваленко В.В., в редакції від 24.02.2020 року (т.1 а.с.99-101). 23 березня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву, складений представником відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в редакції від 18.03.2020 року (т.1 а.с.121-127). 22 квітня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив Головного управління Державної казначейської служби України, подана представником позивача [PERSON] - адвокатом Коваленко В.В. в редакції від 01.04.2020 року (т.1 а.с.134-136). 05 травня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву, складений представником відповідача Прокуратури Запорізької області Даниляк О. в редакції від 29.04.2020 року (т.1 а.с.143-146). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 23 червня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (т.1 а.с.160-161). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 10 грудня 2020 року відмовлено у прийнятті та повернуто позивачу [PERSON] уточнену позовну заяву до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, в редакції від 19 листопада 2020 року (т.2 а.с. 19-20). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 10 грудня 2020 року закрито провадження у цивільній справі №311/125/20 в частині стягнення з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України на користь [PERSON] витрат на правову допомогу, сплачену під час перебування під судом та слідством, в розмірі 40000 гривень, у зв`язку із відмовою позивача від позову в цій частині (т.2 а.с.21-22). В судовому засіданні представник позивача адвокат Коваленко В.В. заявлені позивачем [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягає на їх задоволенні за підставами, викладеними в уточненій позовній заяві в редакції від 06.03.2020 року та просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку державного бюджету на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, в сумі 259765,00 гривень, судові витрати на правову допомогу в розмірі 12000 гривень. В судовому засіданні представник відповідача Запорізької обласної прокуратури Коваленко Я.І. уточнені позовні вимоги в редакції від 06.03.2020 року визнав частково, проти визначеного позивачем періоду, за який має бути відшкодована [PERSON] моральна шкода, не заперечує, проте не згодний з уточненими позовними вимог в частині витрат на правову допомогу у цивільній справі в розмірі 12000 грн., просить позов [PERSON] в цій частині задовольнити частково, зменшивши витрати на правничу допомогу щонайменше вдвічі. При цьому представник прокуратури підтримав раніше поданий відзив на уточнену позовну заяву, викладений в редакції від 29.04.2020 року (т.1 а.с.143-146). В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначав наступне: позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані незаконним притягненням позивача до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.122 та ч.1 ст.125 КК України. Не ставлячи під сумнів ті обставини кримінального провадження, відповідно до яких [PERSON] має на даний час право па відшкодування моральної шкоди та необхідність її розрахунку на рівні мінімально визначеного законодавством, прокуратура Запорізької області не погоджується із позовними вимогами в частині витрат на правову допомогу у даній цивільній справі в сумі 12000 грн. Вказують, що роздруківка документів позовної заяви в паперовому вигляді для подання до суду (п.5 Акта) не може бути віднесена до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені в ст.ст.1,19 вказаного Закону України. А тому витрати на здійснення вказаної послуги не можуть бути відшкодовані як витрати на професійну правничу допомогу. Також, звертають увагу суд, що адвокат Коваленко В.В. надавав послуги захисника [PERSON] у кримінальному провадженні за ч.1 ст.122 КК України, починаючи з 2015 року та він мав безпосередній доступ до усього обсягу матеріалів вказаного провадження. Відповідно, вважають безпідставним покладення у розрахунок витрат на правову допомогу час, витрачений на консультацію по питанням стягнення моральної шкоди та витрат на адвоката під час досудового розслідування, а також за підготовку, збір та аналіз документів кримінального провадження. А з урахуванням наведеного, вважають, що підлягають зменшенню щонайменше удвічі витрати на правничу допомогу за підготовку його представником позовної заяви та уточненого позову, який лише доповнився вимогами щодо стягнення з бюджету витрат на правничу допомогу під час кримінального провадження та у цивільній справі, та не є співмірним наведеним витратам часу в акті виконаних робіт від 06.03.2020 року (т.1 а.с.143-146). В судовому засіданні представник відповідача Головного управління Національної поліції в Запорізькій області Кравченко О.М. проти позовних вимог [PERSON] , які в подальшому були уточнені в редакції від 06.03.2020 року, заперечував, підтримав раніше поданий відзив на позовну заяву, викладений відповідачем в редакції від 28.01.2020 року (т.1 а.с.53-57). В частині позовних вимог [PERSON] про стягнення правових витрат у цивільній справі, погоджується з позицією співвідповідача Прокуратури Запорізької області, та вважає можливим вказані судові витрати задовольнити, зменшивши їх розмір щонайменше вдвічі. В обґрунтування заперечень, викладених у відзиві проти позову, зазначають, що державна реєстрація юридичної особи - Головного управління Національної поліції в Запорізькій області проведена 07.11.2015 року, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань». Отже, вважають, що в даному випадку позовні вимоги не можуть пред`являтись до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, оскільки відсутні правовідносини з позивачем. Вказують, що ГУНП в Запорізькій області не вчиняло жодних процесуальних дій, що порушували права та охороняємі законодавством інтереси позивача. Тому вважають, що Головне управління Національної поліції в Запорізькій області не має відповідати за пред`явленими у позові вимогами. Також у відзиві зазначають, що відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Позивач, в порушення вимог ст.ст.6,81,175 ЦПК України,не навів беззаперечних обставин та належних та допустимих доказів порушення його права, а відповідно, як наслідок, і завдання йому моральної шкоди. Зі змісту позовної заяви не вбачається, в чому полягає виникнення моральної шкоди у позивача. Позовна заява містить стандартні фрази, які не відображають індивідуальних психофізичні особливості позивача та не доводить виникнення у нього моральної шкоди та в чому саме вона полягає (при умові наявності такої). Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів «порушенням нормальних життєвих зв`язків, порушенням стосунків з оточуючими, негативними змінами в емоційному стані, погіршенням здоров`я, приниженням честі, гідності». Надана копія відповіді головного лікаря КУ «Дніпрорудненська MJI ДМР ВР ЗО» від 08.01.2019 року №20 та копія довідки від 23.10.2019 року не містять будь-яких медичних висновків, що свідчать про причинно-наслідковий зв`язок між травмою отриманою позивачем 26.11.2019 року, діагностованими у нього хронічними серцево-судинні захворюваннями та перебуванням позивача під кримінальним переслідуванням. Такі серцево-судинні захворювання як стенокардія, ішемічна хвороба серця і вторинні захворювання, значно зростають з віком та пов`язаними змінами серцево - судинної та інших систем органів, які особливо поширені серед людей похилого віку до категорії яких належить і позивач [INFO] . Отже, ГУНП вважає, що позивач не надав переконливих доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між перебігом хронічних серцево-судинних захворювань позивача, його травмування 26.11.2019 та діями співробітників ГУНП. Та у поданому відзиві в редакції від 28.01.2020 року ГУНП в Запорізькій області просить в задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі (т.1 а.с.53-57). В судове засідання представник відповідача Державної казначейської служби України не з`явився, про день та час судового засідання був повідомлений належним чином, проте на адресу суду надано заяву представника відповідача [PERSON] про розгляд справи у відсутність їх представника, раніше поданий відзив на уточнену позовну заяву, викладений в редакції від 18.03.2020 року підтримують у повному обсязі (т.1 а.с.121-127). В обґрунтування своїх заперечень зазначють, що стосовно позовної вимоги щодо стягнення з Державного бюджету України витрат на правову допомогу, сплачену під час перебування під судом та слідством у розмірі 40000,00 гривень зазначено наступне. Згідно зі статтею 27 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Відповідно до загальноприйнятої практики документом, що оформляє операції з надання/отримання послуг, є акт приймання-передавання юридичних послуг. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування по справі. Відповідно до пункту 3.1 угоди від 04.04.2015 року № 861 "Про надання правової допомоги" винагорода (гонорар), сплачується "Правозахиснику" на умовах домовленості сторін, які зобов`язуються її виконувати. Відповідно до акту виконаних робіт від 15.12.2019 року оплаті за умовами угоди підлягала сума у розмірі 9600,00 грн. В свою чергу, [PERSON] згідно з квитанцією від 15.12.2019 року № 861/2 було сплачено грошові кошти у розмірі 32000.00 гривень - суму, яка є більшою, ніж передбачено у вказаній угоді на 22400,00 гривень; яку не передбачено вказаною угодою і яку було сплачена [PERSON] за власним волевиявленням за відсутності правової підстави щодо її сплати. Крім того, позивачем не дотримано порядку відшкодування матеріальної шкоди, передбаченого Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду". У зв`язку з тим, що позивач, в порушення статті 12 Закону України, не звертався до відповідних державних органів для визначення розміру матеріальної шкоди, а тому вважають, що підстави для задоволення вимог позивача щодо її відшкодування, відсутні. Стосовно позовної вимоги щодо стягнення з Державного бюджету України судових витрат на правову допомогу у розмірі 12000,00 гривень зазначають, що відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать витрати на професійну правничу допомогу, у разі задоволення позову покладаються на відповідного відповідача, а не на Державний бюджет України. Звертають увагу, що Державну казначейську службу України визначено відповідачем виключно у зв`язку з тим, що відповідно до чинного законодавства у справах про відшкодування шкоди з Державного бюджету України одним з учасників судового процесу має бути орган Державної казначейської служби України. Державна казначейська служба України не порушувала прав позивача по цій справі і жодним нормативним актом або договором не передбачено цивільно-правової відповідальності органів Державної казначейської служби України за дії або бездіяльність посадових осіб правоохоронних органів. Також повідомляємо про невідповідність суми, що підлягала сплаті за вказаною угодою, сумі, що було сплачено [PERSON] . Так, відповідно до пункту 3.1 угоди від 23.12.2019 року № 1068 "Про надання правничої (правової) допомоги" винагорода (гонорар), сплачується "Правозахиснику" на умовах домовленості сторін, які зобов`язуються її виконувати. Згідно з актом виконаних робіт від 06.03.2020 року оплаті за умовами угоди підлягала сума у розмірі 12258,00 гривень, а [PERSON] , згідно з квитанцією від 06.03.2020 року № 1068 було сплачено 12000,00 гривень. Тому вважають, що позовні вимоги належним чином не обґрунтовані, не доведені допустимими доказами та просять винести судове рішення, яким позивачу [PERSON] в задоволенні позову відмовити у повному обсязі (т.1 а.с.121-127). Вислухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача - адвоката Коваленка В.В., який діє в інтересах позивача [PERSON] , пояснення представника відповідача Запорізької обласної прокуратури Коваленка Я.І., представника відповідача Головного управління Національної поліції в Запорізькій області Кравченка О.М., дослідивши матеріали цивільної справи № 311/125/20, ретельно дослідивши матеріалами кримінального провадження №311/1415/15-к по обвинуваченню [PERSON] за ч.1 ст.122 КК України (у трьох омах), повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами даної цивільної справи, та матеріали кримінального провадження №311/1415/15-к, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.13,43,81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; , учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.1,2 ст.12 ЦК України кожна особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. В судовому засіданні встановлено та як вбачається з матеріалів кримінального провадження №311/1415/15-к, 21 лютого 2013 року до ЄРДР було внесено відомості щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та слідчим відділом Василівським РВ ГУМВС України в Запорізькій області 21.02.2013 року було розпочато кримінальне провадження № 12013080190000392, що підтверджується Витягом з ЄРДР, обвинувальним актом, складеним старшим прокурором прокуратури Василівського району Запорізької області від 16.04.2015 року, копії яких є в матеріалах справи (т.1 а.с.24,30-31). 12 липня 2017 року визнано винним [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України до одного року позбавлення волі, з урахуванням ст.ст.75,76 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком один рік. На підставі ст.ст.49,74 КК України звільнено [PERSON] від покарання, у зв`язку із закінченням строків давності. Цивільний позов [PERSON] задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 5000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди та 938,07 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, а всього стягнуто 5938,07 гривень, та копія якого міститься в матеріалах цивільної справи (т.1 а.с.32-34). Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08.02.2018 року апеляційну скаргу захисника Коваленка В.В. в інтересах обвинуваченого [PERSON] задоволено частково. Вирок Василівського районного суду Запорізької області від 12 липня 2017 року щодо [PERSON] скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду (т.1 а.с.35-36). 07.05.2019 року вироком Василівського районного суду Запорізької області [PERSON] визнано невинуватим за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, та копія якого міститься в матеріалах цивільної справи (т.1 а.с.37-40). Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 07.11.2019 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, вирок Василівського районного суду Запорізької області від 07.05.2019 року відносно обвинуваченого [PERSON] - залишений без змін, та копія ухвали апеляційної інстанції міститься в матеріалах цивільної справи (т.1 а.с.41-43). В касаційному порядку дане кримінальне провадження не переглядалося. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи .стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Враховуючи вищевикладене, зазначеними судовими рішеннями, які є обов`язковими для суду в ході даного судового розгляду, встановлено факт невинуватості [PERSON] у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України. Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до ст.5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання на порушення положень цієї статті, має захищене позовом право на відшкодування. Підстави виникнення права на відшкодування шкоди фізичній особі пов`язуються з незаконними діями посадових осіб незалежно від їх вини. Такими підставами є незаконне засудження, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, незаконне застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконне затримання, незаконне накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відповідно до ст.29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч.1 ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених законом. Таким чином, обмеження прав і свобод громадян допускається лише у разі наявності законних підстав. Під час розгляду кримінального провадження відносно [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, було встановлено, що законних підстав для обмеження його конституційних прав, не було. Його виправдання свідчить про незаконність притягнення до кримінальної відповідальності та незаконність обмеження в конституційних правах. Аналізуючи положення Конституції України в частині відповідальності держави перед людиною, суд приходить до висновку, що законодавством передбачено два види відповідальності - це позитивна відповідальність, яка відбита у тих конституційних приписах, в яких зафіксовано, що держава гарантує права і свободи людини, забезпечує їх, створює умови для здійснення прав людей, дбає про їх здійснення, і негативна відповідальність держави, яка полягає в її зобов`язаннях відшкодувати ті чи інші збитки (матеріальні, моральні), завдані порушенням прав і свобод людини внаслідок дій (бездіяльності) державних органів, службових чи посадових осіб. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] , конституційні права та свободи якого були порушенні внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, проведення інших процесуальних слідчих дій, що обмежували його права, у зв`язку з чим позивач [PERSON] вправі порушувати питання про відшкодування завданої йому шкоди. Відповідно до ст.1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених Законом. Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно з ч.2 ст.1 зазначеного Закону, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури чи суду. Пунктом 1 ч.1 ст.2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що завдана позивачу [PERSON] шкода повинна бути відшкодована Державою. У наведених в ст.1 цього Закону випадках, громадянинові відшкодовуються суми, сплачені ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, моральна шкода та судові витрати (п.3, 4, 5 ст. 3 зазначеного Закону). Згідно з частинами 1, 5, 6 ст.4 зазначеного Закону, відшкодування шкоди у випадках, передбачених, у тому числі, п.4,5 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали позивачеві моральної втрати, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов`язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (ст.13 вказаного вище Закону). Згідно п.п.3,4 Положення про застосування Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", що затверджений наказом Міністерства юстиції України, генеральної прокуратури України, міністерства фінансів України від 04.03.1996 року №6/5/3/41, передбачено, що право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації. Відповідно до ч.3 п.10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України №6/5/3/41 від 04.03.1996 року, до сум, сплачених на надання юридичної допомоги, відносяться суми, сплачені адвокату за участь у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції. З досліджених в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження № 311/1415/15-к вбачається, що постановою в.о. прокурора Василівського району Запорізької області від 23.10.2008 року скасовано постанову про відмову в порушенні кримінальної справи та порушено кримінальну справу за фактом спричинення тілесних ушкоджень потерпілому [PERSON] за ч.1 ст.125 КК України. Досудове розслідування доручено здійснювати СВ Василівського РВ ГУМВС України в Запорізькій області. У подальшому 21.02.2013 року відомості про вказане кримінальне правопорушення, тобто за фактом завдання [PERSON] тілесних ушкоджень внесені до ЄРДР за №12013080190000392 за правовою кваліфікацією - ч.1 ст.122 КК України. На підставі зібраних доказів 27.03.2015 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України. До цього часу [PERSON] статусу підозрюваного чи обвинуваченого в рамках кримінальної справи та провадження не набував. 14.04.2015 року [PERSON] в присутності захисника Коваленка В.В. допитано у якості підозрюваного. Запобіжний захід відносно підозрюваного [PERSON] як на стадії досудового розслідування, так і в ході судового розгляду обвинуваченому [PERSON] не обирався. За результатами досудового розслідування прокурором Михайлівського відділу Енергодарської місцевої прокуратури Борисенко О.О. затверджено обвинувальний акт відносно [PERSON] та [PERSON] , який 21.02.2013 року скеровано до Василівського районного суду для розгляду по суті. Ухвалою Василівського районного суду від 08.07.2015 року провадження відносно обвинуваченого [PERSON] за ч.1 ст.125 КК України закрито зв`язку з його смертю. За результатом судового розгляду вироком Василівського райнного суду Запорізької області від 12.07.2017 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі. На підставі ст.ст.75,76 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік. Відповідно до ст.49 КК України обвинуваченого звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 08.02.2018 року вказаний вирок суду першої інстанції скасовано із призначенням нового судового розгляду. За результатами нового розгляду, вироком Василівського районного суду Запорізької області від 07.05.2019 року у кримінальному провадженні № 12013080190000392 від 21.02.2013 року [PERSON] відповідно до п.3 ч.1 ст.284, п.2 ч.1 ст.373 КПК України виправдано через не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості в суді та через вичерпні можливості їх отримати. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 07.11.2019 року виправдувальний вирок суду відносно [PERSON] залишено без змін. З огляду на викладене, та ураховуючи наведені вище положення ст.1 Закону, термін перебування [PERSON] під слідством і судом складає 55-ть повних місяців з 27.03.2015 року (повідомлення [PERSON] про підозру за ч.1 ст.122 КК України) по 07.11.2019 року (залишення без змін апеляційною інстанцією виправдувального вироку відносно [PERSON] ). За вказаний період гарантований державою мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача становить 275000,00 грн. - 55 повних місяців * 5000 гривень. Натомість у період з 18.02.2009 року по 26.03.2015 року [PERSON] не перебував під слідством та судом, його не було засуджено та йому не повідомлялось про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, не обиралось будь-якого запобіжного заходу, у нього не проводився обшук, не накладався арешт на його майно. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Питання відшкодування моральної шкоди, що передбачено частиною 1 ст.13 Закону, за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною 1 ст.12 Закону. Якщо для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом згідно з частиною 3 ст.13 Закону провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини 1 ст.4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Як неодноразово зазначав Європейський Суд з прав людини, моральна шкода виникає внаслідок правопорушення (в тому числі порушення прав людини і основних свобод), а тому ухвалюючи рішення щодо порушення цих прав і свобод, суд одразу визначає можливість відшкодування моральної шкоди та її розміри, якщо про це просить заявник. Так, по справі «Мельниченко проти України» (заява № 17707/02) від 19.10.2004 року, суд повторює, «що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави». Відповідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 року зі змінами, моральна шкода - це шкода немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяна фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п.5 Постанови, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У п.9 Постанови зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що, «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зроблено висновок, що «як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості». Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження №12-208гс18) зроблено висновок, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Як зазначив позивач [PERSON] у пред`явленому позові, в результаті незаконних дій органів досудового розслідування, сам факт притягнення його до кримінальної відповідальності за злочин, який він не скоював, викликало душевні страждання. Від душевних страждань він постійно перебував у пригніченому стані, переживав від несправедливості. Похилий вік, серцево-судинні захворювання, які загострились в результаті психологічних страждань від кримінального переслідування посилило погіршення його стану здоров`я. Оскільки обставини події були відому широкому кругу його знайомих та близьких йому людей, внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, була принижена його честь та гідність. У зв`язку з тривалими судовими процесами за кримінальним провадженням, він став нервовим, збудженим психологічно не урівноваженим, порушився сон, погіршились відносини з оточуючими його близькими людьми, загострились серцево-судинні хвороби, він змушений витрачати свій час на захист своїх прав та інтересів, відстоювати честь свого імені на досудовому слідстві та в суді, внаслідок чого порушилися його нормальні життєві зав`язки та він змушений був докладати зусиль для налагодження свого сталого життя. За весь час змінився спосіб його життя, оскільки він змушений був планувати своє життя з урахуванням необхідності з`являтися до органів досудового слідства для проведення слідчих дій та за викликами до суду під час розгляду кримінальної справи в суді, необхідністю звернення за правовою допомогою адвоката для здійснення захисту своїх законних прав та охоронюваних Законом інтересів в ході досудового розслідування та в суді для підтвердження та доведеності своєї невинуватості. Тобто, за весь час кримінального переслідування він зазнавав моральних страждань, його немайнові права були порушені: складанням відносно нього процесуальних документів, проведенням певних слідчих дій за його участю, викликами до правоохоронних органів, до суду, певні обмеження, пов`язані із притягненням його до кримінальної відповідальності при розгляді кримінальної справи судом першої, апеляційної інстанції, що в цілому призвело до душевних страждань, порушення його нормальних життєвих та соціальних зав`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та необхідності витрачання часу та докладання додаткових зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів кримінального провадження, [PERSON] перебував під кримінальним переслідуванням з 27.03.2015 року (повідомлення про підозру) по 07.11.2019 року (набуття виправдувальним вироком законної сили), що в цілому становить тривалість - 55 місяців. При цьому, за весь час кримінального переслідування позивач [PERSON] зазнав моральних страждань, які полягали у порушенні нормальних життєвих зв`язків, його немайнові права були порушені складанням відносно нього процесуальних документів, проведенням певних слідчих дій за його участю, неодноразовими викликами до правоохоронних органів, до суду, розглядом кримінальної справи судом першої та апеляційної інстанції, що в цілому призвело до душевних страждань позивача, порушення його нормальних життєвих та соціальних зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, змінився спосіб життя позивача, оскільки він неодноразово був змушений з`являтися до органів досудового слідства для проведення слідчих дій та за викликами до суду під час тривалого розгляду кримінальної справи в суді, необхідністю звернення за правовою допомогою адвоката для здійснення захисту своїх законних прав та охоронювних Законом інтересів в ході досудового розслідування та в суді для підтвердження та доведеності своєї невинуватості. Отже, факт заподіяння позивачеві моральної шкоди підтверджується, окрім пояснень представника позивача, матеріалами цивільної справи № 311/125/20 та матеріалами кримінального провадження № 311/1415/15-к. Проте, перебуваючи під кримінальним переслідуванням по кримінальному провадженню № 12013080190000392, [PERSON] , без законних на те підстав потерпав обмеження у зв`язку з незаконним порушенням відносно нього кримінального провадження за ч.1 ст.122 КК України, незаконність якого була встановлена виправдовувальним вироком. При цьому, за весь цей час позивач зазнав моральних страждань, які призвели до його емоційних та душевних страждань, хвилювань, порушення його нормальних життєвих зв`язків вимагають від нього до теперішнього часу додаткових зусиль для організації свого життя. Тому сам по собі такий факт є травмуючим для будь-якої людини, яка зазнала незаконних дій: повідомлення про підозру та судових розглядів тривалістю понад чотири роки. Суд вважає, що кримінальна справа була дуже важливою для позивача, оскільки він страждав від почуття невизначеності свого майбутнього, зважаючи на те, що ризикував бути обмеженим у праві, нести тягар матеріальної відповідальності у вигляді пред`явленого цивільного позову, бути протягом певного тривалого часу особою, яка притягалася до кримінальної відповідальності, та зазнав інших негативних впливів внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності. Крім того, така тривалість розгляду справи мала місце з вини державних органів, і на думку суду, є надмірною і такою, що не відповідає вимозі розумного строку. Суд враховує, що протягом всього судового провадження позивач [PERSON] не перебував під вартою, будь-які інші запобіжні заходи до нього не застосовувалися. Однак, з встановлених судом обставин, суд вважає, що позивачеві довелося прикладати чимало зусиль, щоб нормалізувати своє життя. Завдані моральні страждання призвели до порушення сну, звичайного життєвого укладу. Позивачем витрачався особистий час для участі у судових засіданнях та витрачалися сили для доведення своєї невинуватості у вчинені інкримінуємого йому кримінальному правопорушенні. Тобто, діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури завдали моральної втрати [PERSON] , що призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, що вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Завданні страждання, внаслідок фізичного чи психічного впливу, призвели до погіршення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми. Незаконне порушення кримінального провадження відносно [PERSON] призвело до необхідності прикладання ним додаткових зусиль для організації свого життя та відстоювання свого чесного імені, оскільки інкримінованого кримінального правопорушення він не скоював, що було встановлено судом першої інстанції та з чим не погоджувались органи прокуратури, якими було подано апеляційну скаргу на виправдовувальний вирок суду першої інстанції. Судом встановлено, що моральну шкоду позивачу заподіяно незаконними діями (бездіяльністю) органу досудового розслідування та прокуратури. Між їх незаконними діями (бездіяльністю) та моральними стражданнями позивач, існує причинний зв`язок. Враховуючи період часу перебування [PERSON] під слідством та судовим розглядом справи, який становить повних 55 місяців, характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, які були викликані зміною нормального життєвого ритму позивача, нормальних життєвих зв`язків, беручи до уваги його похилий вік, стан здоров`я, що відновлення нормального способу життя вимагало від нього додаткових зусиль, розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим ніж 275000 грн. (55 місяців*5000,00 грн.) та вважає необхідним стягнути на користь позивача на відшкодування завданої йому моральної шкоди кошти саме в сумі 275000,00 грн., що на думку суду буде достатнім для відновлення його порушених прав в цій частині. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра , до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. Оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди. Також суд зазначає, що у відповідності до ч.4 ст.532 КПК України судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення. Доводи представника відповідача Державної казначейської служби України, викладені у відзиві, про недоведеність фактів заподіяння позивачу [PERSON] моральних страждань, втрат немайнового характеру та необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, спростовуються матеріалами цивільної справи, кримінального провадження у трьох томах, та положеннями ст.23 ЦК України, якою визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Суд також критично відноситься до невизнання відповідачем ГУНП в Запорізькій області позовних вимог за підставами, викладеними у відзиві від 18.01.2020 року (т.1 а.с.53-57) з посиланням на те, що позивачем [PERSON] не надано доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, або майнового характеру, внаслідок дій або бездіяльності органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, оскільки наявний вирок Василівського районного суду Запорізької області від 07 травня 2019 року, яким [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.122 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується. Та вказаний вирок набрав законної сили 07.11.2019 року, згідно ухвали Запорізького апеляційного суду від 07 листопада 2019 року. Судом встановлено, що моральну шкоду позивачу заподіяно незаконними діями (бездіяльністю) органу досудового розслідування та прокуратури. Між їх незаконними діями (бездіяльністю) та моральними стражданнями позивача існує причинний зв`язок. Заперечення відповідачів цих фактів, суд вважає безпідставними, та обґрунтовується їх намаганням та способом уникнути відповідальності. Суд наголошує, що відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Також зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Статтею 56 Конституції України та ст.1174 ЦК України закріплено принцип відповідальності держави або місцевого самоврядування за шкоду, завдану юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, яка відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Умовою застосуванням судом цивільно-правової відповідальності за вказаною правовою нормою, яка поширюється на не договірні зобов`язання, що виникають із правопорушень (деліктні) правовідносини, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової або посадової особи зазначених органів. Рішенням Конституційного Суду України № 9-рп/99 від 27.10.1999 року у справі № 1-15/99 надане тлумачення щодо того, з якого моменту особа вважається притягнутою до кримінальної відповідальності. Передбачено що притягнення до відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчинені злочину. Кримінальним процесуальним Кодексом України 2012 року поняття «пред`явлення обвинувачення» замінено на поняття «повідомлення особі про підозру» (ст.ст. 276-279 КПК України). Суд, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди позивачу [PERSON] враховує вимоги розумності та справедливості, а також ступінь доведеності та обґрунтованості позивачем розміру моральної шкоди. Розмір моральної шкоди в мінімальних межах, визначених Законом, з розрахунку одного розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, станом на час розгляду справи, з врахуванням встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розміру мінімальної заробітної плати, який становить - 5000,00 грн., відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" № 822-ІХ від 25.08.2020 року. Таким чином, мінімальній розмір моральної шкоди станом на час розгляду справи (10.12.2020 року) становить загальний розмір 275000,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 5000,00 грн. х 55 місяців (за період з 27.03.2015 року (повідомлення про підозру) по 07.11.2019 року (набуття виправдувальним вироком законної сили) = 275000,00 грн. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевикладені обставини справи та законодавчі норми, виходячи з принципів: законності, об`єктивності, розумності та справедливості, приймаючи до уваги душевні страждання позивача [PERSON] , порушення його нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача моральну шкоду у її мінімальному розмірі, в сумі 275000,00 гривень. Стягнення на користь позивача [PERSON] саме мінімального розміру моральної шкоди, у даному випадку, на думку суду, буде достатнім і справедливим. Крім того, позивачем [PERSON] в уточненій позовній заяві в редакції від 06.03.2020 року заявлено вимоги про стягнення на його користь витрат на правову допомогу, сплачену під час перебування під судом та слідством, в розмірі 40000 гривень, а також судові витрати на правову допомогу в розмірі 12000 гривень. Згідно з п.4 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. Судом встановлено, що під час досудового слідства у кримінальній справі та в суді першої та апеляційної інстанції захист прав та інтересів підозрюваного (обвинуваченого) [PERSON] здійснював захисник - адвокат Коваленко В.В., повноваження якого підтверджуються Угодою про надання правової допомоги № 861 від 04.04.2015 року, Додатковою угодою від 05.06.2015 року, Свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю №233, виданим на підставі рішення КДКА Запорізької області від 06.06.1994 року № 5, завірені копії яких містяться в матеріалах цивільної справи (т.1 а.с.108,108 зворот,109). Проте, від позовних вимог в частині стягнення з Державного бюджету України на свою користь витрат на правову допомогу, сплачену під час перебування під судом та слідством, в розмірі 40000 гривень, позивач [PERSON] , в особі представника адвоката Коваленка В.В., відмовився та в цій частині ухвалою суду від 10.12.2020 року провадження у цивільній справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від вказаних позовних вимог (т.2 а.с.20-21). На даний час позивач [PERSON] просить стягнути з Держави України на свою користь витрати на правову допомогу в розмірі 12 000,00 грн., понесені при вирішенні спору в порядку цивільного судочинства. Так, з матеріалів справи вбачається, що між позивачем [PERSON] та адвокатом Коваленко Володимиром Васильовичем укладено 23 грудня 2019 року Угоду про надання правничої (правової) допомоги № 1068, а також укладено 23 грудня 2019 року Додаткову угоду до п.3.1. угоди про надання правничої (правової) допомоги № 1068 (домовленість про оплату), копії яких містяться в матеріалах справи (т.1 а.с.46, 46 зворот). Повноваження представника позивача адвоката Коваленка В.В. також підтверджені ордером серії АР №1004914 від 25.12.2019 року, копія якого є в матеріалах справи (т.1 а.с.9). Позивачем на підтвердження понесених судових витрат під час розгляду цивільної справ надано суду Акт виконаних робіт від 06.03.2020 року, відповідно до якого адвокат Коваленко В.В. надав [PERSON] правові послуги на загальну суму 12258,00 гривень, та витрачено часу про надання правових послуг - 18 годин, та відповідно, надані послуги складаються з: консультації (1 година - 681,00 грн.), підготовка, збір ,аналіз документів досудового слідства (3 години - 2043,00 грн.), аналіз судової практики по питанням відшкодування моральної шкоди (2 години - 1362,00 грн.), підготовка, обґрунтування позовної заяви (6 годин - 4086,00 грн.), роздруківка документів позовної заяви в паперовому вигляді для подання до суду (2 години - 1362,00 грн.), аналіз відзивів від відповідачів по справі та підготовка відповіді на відзив (2 години - 1362,00 грн.), підготовка уточненої позовної заяви, з урахуванням відзивів та правової позиції Верховного Суду (2 години - 1362,00 грн.) (т.1 а.с.112). Відповідно до вказаного Акту виконаних робіт додано квитанцію № 1068 від 06.03.2020 року про отримання адвокатом Коваленко В.В. від [PERSON] суми 12000,00 грн. (т.1 а.с.112). Проаналізувавши обсяг та зміст робіт, виконаних адвокатом Коваленко В.В., складність цивільної справи, суд, враховуючи співмірність розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу з обсягом виконаних адвокатом Коваленко В.В. робіт, приходить до висновку, що понесені [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню частково, в загальній сумі 6000 (шість тисяч) гривень та які складаються з: підготовки позовної заяви, підготовки відповіді на відзив, підготовки уточненої позовної заяви, відповідно до Акту виконаних робіт від 06.03.2020 року, оригінал якого є в матеріалах справи (т.1 а.с.112). Таким чином, дослідивши докази на підтвердження судових витрат, понесених позивачем [PERSON] на професійну правничу допомогу, враховуючи категорію та складність справи, суд вважає, що необхідний фактичний обсяг правової допомоги є значно меншим, ніж зазначено у розрахунку адвоката, витрати не є співмірними із складністю даної цивільної справи, а тому, відсутні підстави для відшкодування таких витрат, зазначених у розрахунку розмірі. На переконання суду вказаний в уточненому позові розмір витрат в сумі 12000,00 гривень є завищеним З урахуванням фактичних обставин справи, виходячи із принципу розумності і справедливості, та приймаючи до уваги, що судом прийнято рішення про закриття провадження у справі в певній частині позовних вимог, на підставі п.4 ч.1 ст.255 ЦПК України, беручи до уваги ціну уточненого позову, розумність вартості правничої допомоги, виходячи з конкретних обставин справи, а також враховуючи складність цивільної справи та виконаних адвокатом робіт і послуг, що стосуються підготовки позову та розгляду справи в суді, час, витрачений адвокатом на надання послуг та обсяг таких послуг, а також значення справи для позивача, та ті обставини, що представником позивача було заявлено клопотання про стягнення витрат на правову допомогу та було подано докази понесення таких витрат, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем [PERSON] вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню частково, в загальній сумі 6000,00 грн., яку суд вважає достатньою компенсацію судових витрат на правничу допомогу у цій справі. Підстав для стягнення з відповідача ще додатково 6000,00 гривень, суд не вбачає. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Враховуючи, що дана цивільна справа не відноситься до категорії складних справ, то надання правової допомоги, у тому числі складання позову, заяв, клопотань не потребувало надзвичайних зусиль та/або матеріальних затрат, та затрат такої кількості часу як вказано в Акті виконаних робіт щодо наданих послуг для підготовки та супроводження справи в суді. Отже, враховуючи наведене, суд вважає, що витрати на правову допомогу в розмірі 12000,00 гривень не підлягають до стягнення в такому обсязі, який зазначений в уточненому позові позивачем [PERSON] і є завищеними для такої категорії справ. Однак, враховуючи, що адвокат безумовно надавав позивачу [PERSON] правову допомогу, та застосовуючи засади розумності, справедливості та співмірності, враховуючи при цьому складність справи, її типовість, кількість учасників судового розгляду, кількість судових засідань, а тому суд вважає, що сума 6000,00 (шість тисяч) гривень є цілком співмірною категорії даної справи, обсягу наданих представником позивача процесуальних документів та відповідно, є достатньою компенсацією понесених стороною позивача витрат на правову допомогу під час розгляду даної цивільної справи в суді. Щодо порядку відшкодування шкоди, то відповідно до ч.1 ст.4, ч.2 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» суд визначає розмір моральної шкоди, яка відшкодовується за рахунок коштів державного бюджету. Тобто, виконання судових рішень, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, здійснюється за рахунок і в межах бюджетних асигнувань, затверджених у Державному бюджеті України на ці цілі. Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ст.ст. 170, 176 ЦК України, держава здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, а тому, в деліктних правовідносинах зобов`язання держави виконує Державна казначейська служба України, на яку покладена функція по здійсненню управління наявними коштами Державного бюджету України. Відповідно до положень ст.25 Бюджетного кодексу України, казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно зі ст.48 БК України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Згідно з частиною 2 статті 2 ЦК України, держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Державу Україна в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Відповідно до п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до ч.4 ст.141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» судові витрати у вигляді сплати судового збору за даною категорією справи, суд вважає необхідним віднести за рахунок держави. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial