Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Державного підприємства "Державний центр інформаційних ресурсів України" на його користь заборгованість по заробітній платі зі щомісячною 50% надбавкою та компенсацією за невикористану відпустку та допомогою на оздоровлення, а також середній заробіток за час затримки згідно зі ст.117 КЗпП України в загальному розмірі 324000 грн. та п"ять посадових окладів - 60000 грн. згідно з п.27 Контракту №28 від 29.01.2014р., а також позивач просив стягнути солідарно з Державного підприємства "Державний центр інформаційних ресурсів України" та Державного агентства з питань електронного урядування України" на його користь "моральну шкоду" у розмірі 324000 грн. Зазначені позовні вимоги, мотивував тим, що він, позивач на підставі Контракту №28 від 29.01.2014р. (далі - Контракт), укладеному між ним та Державним агентством з питань науки, інновацій та інформатизації України, з 29 січня 2014 року по 28 січня 2015 року працював на посаді Генерального директора Державного підприємства "Державний центр інформаційних ресурсів України", з визначенням посадового окладу в розмірі 12000 грн., який всупереч умовам Контракту та нормам діючого законодавства не був виплачений останнім за період з 01.08.2014 року до 29.01.2015 року зі щомісячною 50% надбавкою (у загальній сумі 106800 грн.) та компенсацією за невикористану відпустку та допомогою на оздоровлення у загальній сумі 36000 грн. Крім того, за твердженням позивача - розмір вказаного середнього заробітку за час затримки розрахунку за період від 28.01.2015 року по 01.08.2016 року - згідно зі ст.117 КЗпП України в загальному розмірі становить 324000 грн. Крім того, на думку позивача п"ять посадових окладів - 60000 грн. Державне підприємство "Державний центр інформаційних ресурсів України" зобов"язано сплатити йому згідно з п.27 Контракту №28 від 29.01.2014р., а також позивач просив стягнути солідарно з Державного підприємства "Державний центр інформаційних ресурсів України" та Державного агентства з питань електронного урядування України" на його користь "моральну шкоду" у розмірі 324000 грн., посилаючись на її заподіяння внаслідок вищевказаних незаконних дій. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги їх обгрунтування, просили задовольнити позов, з вирахуванням, передбачених Законом обов"язкових платежів, податків та зборів, які представник позивача просив щоб вирахував саме суд (з вищевказаних відповідних заявлених сум). Представники відповідача Державне підприємство "Державний центр інформаційних ресурсів України" в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. В письмових запереченнях [PERSON]- Генеральний директор Державного підприємства "Державний центр інформаційних ресурсів України", посилався на те, що вказаний відповідач є неналежним відповідачем по справі, посилаючись на імперативні вимоги п.4 та п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", а у судовому засіданні з цих же підстав посилався на відсутність у Державного підприємства "Державний центр інформаційних ресурсів України" довідки щодо середнього заробітку позивача. Крім того, з пояснень представників цього відповідача вбачається, що вони пояснили, що за вказаний період Державне підприємство "Державний центр інформаційних ресурсів України" має лише заборгованість, а не доходи, з яких згідно з умовами Контракту має виплачуватися матеріальне забезпечення керівника, є збитковим, а отже відсутня будь-яка (з вищевказаних) заборгованість Державного підприємства "Державний центр інформаційних ресурсів України" перед позивачем. Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторін, враховуючи зокрема положення ч.2 ст.64 ЦПК України, розглянувши справу в межах позовних вимог та відповідно до їх обгрунтування, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог належить відмовити, виходячи з наступного. З положень ст.ст.116, 117 Кодексу законів про працю України вбачається, що: при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум; в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Cудом встановлено, що на підставі Контракту №28 від 29.01.2014р. (далі - Контракт), укладеному у письмовій формі між ним та Державним агентством з питань науки, інновацій та інформатизації України, з 29 січня 2014 року по 28 січня 2015 року працював на посаді Генерального директора Державного підприємства "Державний центр інформаційних ресурсів України", з визначенням посадового окладу в розмірі 12000 грн., який не був виплачений позивачу за період з 01.08.2014 року до 29.01.2015 року (як і інші вищевказані суми), що не заперечується Державним підприємством "Державний центр інформаційних ресурсів України", в тому числі, у письмових запереченнях. Проте, стороною позивача фактично не було враховано (в тому числі, жодним чином не відображено в обгрунтуванні позову), що вказаним Контрактом імперативно визначені умови матеріального забезпечення керівника - Генерального директора Державного підприємства "Державний центр інформаційних ресурсів України", в тому числі, п.17 встановлено, що вищевказане забезпечення, в тому числі, у виді посадового окладу в розмірі 12000 грн. нараховується за рахунок частки доходу одержаного Підприємством в результаті його господарської діяльності. Згідно із ч.1 ст.21 КЗпП України - трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно із ч.3 ст.21 КЗпП України - особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" встановлено: при розгляді справ про оплату праці осіб, які працюють за трудовим договором, судам слід відмежовувати сферу державного регулювання оплати праці від сфери її договірного регулювання; за цими межами (Державного регулювання оплати праці) здійснюється договірне регулювання оплати праці на основі системи угод, що укладаються на державному (генеральна угода), галузевому (галузева угода), регіональному (регіональна угода) та виробничому (колективний договір) рівнях відповідно до Закону "Про колективні договори і угоди"; згідно зі ст.21 КЗпП, ст.20 Закону оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін...,і пов'язана з виконанням умов контракту. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.61 ЦПК України: обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, визнані судом загальновідомими не потребують доказування. Доказів щодо наявності доходів у Державного підприємства "Державний центр інформаційних ресурсів України", в тому числі, за вказаний період сторона позивача не надала, обгрунтування позову щодо цієї обставини відсутнє, як не надано і доказів щодо визнання недійсними положень вказаного Контракту, в тому числі, викладених в його п.17, при цьому, суд враховує презумпцію правомірності правочину, яка імперативно встановлена ст.204 ЦК України. При цьому, судом враховано, що у Рішенні Апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року (копія якого міститься в матеріалах справи, яке набрало законної сили) по цивільній справі за позовом щодо трудових правовідносин [PERSON] до Державного агентства з питань електронного урядування України", були встановлені наступні обставини (в тому числі щодо доходів (збитковості) вказаного підприємства): "Як вбачається з листів-звернень позивача до Голови державного агентства з питань науки, інновацій та інформатизації України від 25 березня 2014 року, 18 квітня 2014 року, 04 червня 2014 року, фінансування робіт з дослідної експлуатації СЕВ здійснюється за рахунок власних коштів підприємства, яких залишилось лише на виплату заробітної плати та сплати обов'язкових платежів за березень-квітень 2014 року. Для уникнення заборгованості з оплати праці підприємство з січня 2014 року працювало на умовах неповного робочого дня (4 годинний робочий день), а з квітня працює на умовах 2-годинного робочого дня. За умови впровадження 2-годинного робочого дня власних коштів підприємства залишилось лише на виплату заробітної плати та обов'язкових платежів до липня 2014 року ( а.с. 34-36, том 1). В листах на адресу Голови державного агентства з питань електронного урядування України від 16 вересня 2014 року, 17 вересня 2014 року, 06 жовтня 2014 року, 07 жовтня 2014 року, 16 жовтня 2014 року, 27 жовтня 2014 року позивач повідомляв відповідача про критичний фінансовий стан підприємства у зв'язку з відсутністю фінансування, зазначаючи, що з початку 2014 року договір на надання послуг із експлуатації СЕВ з підприємством не укладений, фінансування робіт із експлуатації підприємством СЕВ не проводиться, а вже фактично отримані від підприємства послуги не оплачуються. З вересня 2014 року виникла заборгованість по заробітній платі перед працівниками підприємства. В зазначених листах позивачем висловлювались пропозиції вжити невідкладних заходів щодо фінансування робіт з експлуатації СЕВ ОВВ та оплатити підприємству фактично надані послуги ( а.с. 37-61, том 2)"; "Крім того, як вбачається з листа Державної фінансової інспекції України №24-16/88 від 26.02.2016 року, Держфінінспекцією було проведено ревізію Державного агентства з питань електронного урядування України, про що складено акт № 03-21/13. На звернення [PERSON] щодо сумнівів у об'єктивності та правомірності висновків акту, Державна фінансова інспекція повідомила позивачу, що вся сума запланованих на 2014 рік асигнувань Агентству, передбачених на утримання Системи електронної взаємодії органів виконавчої влади, у процесі двох етапів її зменшення на всю суму, не була отримана. За висновком Державної фінансової інспекції України у вказаному листі, саме відсутність асигнувань на утримання Системи електронної взаємодії органів виконавчої влади призвела до збитковості ДП «Держінформресурс» та заборгованості з виплати заробітної плати працівникам підприємства, оскільки в діяльності підприємства не передбачено інших видів доходів". Крім того, у вказаному Рішенні Апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року міститься посилання на зміст наступних документів (наявність та нижче вказаний зміст яких не спростовані, в тому числі у цьому Рішенні Апеляційного суду м. Києва): "На виконання наказу Державного агентства з питань електронного урядування України від 06.11.2014 року за №30-к, результати проведеної перевірки оформлено у формі Акту перевірки щодо виникнення заборгованості по заробітній платі перед працівниками Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» датованої 05.12.2014 року, який підписаний складом комісії. (а.с.7-8 т.1) Відповідно до висновків, які викладено у Акті перевірки, заборгованість з виплати заробітної плати працівникам підприємства станом на 01.12.2014 року складає: заробітна плата - 248,2 тис.грн., ЄСВ - 88,9 тис. грн., обов'язкові платежі до державного бюджету та місцевих бюджетів - 18,7 тис. грн....". Крім того, Дарницьким районним судом м. Києва встановлено, що згідно з п.27 Контракту передбачено, що у разі дострокового припинення Контракту з незалежних від Керівника причин, йому виплачується п"ять посадових окладів, проте вищевказаним Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року, зокрема було вирішено - вважати звільненим [PERSON] з 29 січня 2015 року у зв"язку з закінченням строку дії Контракту. Отже, суд вважає, що вказана вимога щодо виплати позивачу п"яти посадових окладів - 60000 грн. згідно з п.27 Контракту №28 від 29.01.2014р.є безпідставною. Інші позовні вимоги є похідними. Крім того, судом враховано, що п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" імперативно встановлено, наступне: судам необхідно враховувати, що згідно зі ст.21 КЗпП належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір; разом з тим на зазначені вимоги поширюються положення ч.3 ст.32 Цивільного кодексу і п.3 ст.39 Закону "Про власність", згідно з якими в разі недостатності у державної установи (організації) коштів відповідальність за її зобов'язаннями несе власник. При цьому, Контракт №28 від 29.01.2014р. був укладений між позивачем та Державним агентством з питань науки, інновацій та інформатизації України - органом управління. При цьому, у вищевказаному Рішенні Апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року було встановлено, що: "Відповідно до статуту відповідача, Державне підприємство «Державний центр інформаційних ресурсів України» є державним унітарним підприємством і діє як державне комерційне підприємство, що засноване на державній власності і на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 26.03.2008 року № 272 належить до сфери управління Державного комітету інформатизації України, який є орган управління майном". Враховуючи безпідставність та недоведеність позовних вимог, відповідно до положень ст.88 ЦПК України, судові витрати у виді судового збору належить віднести за рахунок держави. Крім того, представник відповідача Державного підприємства "Державний центр інформаційних ресурсів України" подав клопотання щодо винесення окремої ухвали щодо дій позивача у зв»язку з розглядом цього позову. Проте, частиною 1 ст.3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ч астиною 1 ст.15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Враховуючи викладене, зміст позову, положення ст.211 ЦПК України, безпосередній предмет судового розгляду, суд вважає, що клопотання Державного підприємства "Державний центр інформаційних ресурсів України" є таким, що викладено без зазначення доказів, в тому числі, щодо предмету, який би стосувався безпосереднього предмету судового розгляду, а отже вказане клопотання Державного підприємства "Державний центр інформаційних ресурсів України" щодо винесення окремої ухвали, є таким, що задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed