Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що за рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 23.12.2015 на її користь стягувалися з відповідача аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів відповідача на утримання їх двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Утримання аліментів проводиться за місцем роботи відповідача. Зазначає, що [INFO] старший син [PERSON] досягнув повноліття, а тому по місцю роботи відповідача стали стягувати аліменти на утримання меншого сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх його доходів. Вказаний розмір аліментів не забезпечує належного утримання меншого сина, а тому власне просить збільшити останній до 1/3 частинив всіх видів доходів відповідача. Як на правові підстави своєї вимоги посилається на положення ст.ст. 180-183, 192 СК України. В судовому засіданні позивач позов підтримала за викладених у ньому обставин і підстав та просила задовольнити. Також суду показала, що збільшення розміру стягуваних із відповідіча аліментів на утримання дитини спричинено недостатністю коштів на утримання дитини, яких в місяць вона витрачає близько однієї тисячі гривень. Також їй потрібно утримувати старшого сина, проводити оплату комунальних платежів. Аліменти вона отримує регулярно з місця роботи відповідача. На разі, сама не працює, жодного доходу не має і проживає за рахунок допомоги своїх матері та брата. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у задоволенні останнього, посилаючись на достатність коштів, які утримуються з нього по місцю роботи і розмір яких у несезонний період складав на двох дітей 1000-1300 гривень, а у сезон - 2000-2500 гривень. Уточнив, що погоджується на розмір стягуваних з нього на утримання сина аліментів у розмірі 1/4 частини його доходів. Заслухавши у судовому засіданні позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно положень до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Зі свідоцтв про народження серії [NUMBER], виданого 11.09.2000 виконкомом Насташівською сільською радою Рокитнянського району Київській області, та серії [NUMBER], виданого 06.05.2010 тим же самим органом, судом встановлено, що сторони по справі є батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 5-6). Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 23.12.2015 (справа № 375/1679/15) позов [PERSON] задоволено, воно набрало законної сили і відповідно до нього з відповідача до досягнення старшим сином [PERSON] повноліття ([INFO]) стягувалися на користь позивача аліменти на утримання їх неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частинив всіх доходів відповідача за місцем його роботи у ТОВ "АПК "Насташка", що в с.Насташка Рокитнянського району Київської області по вул. Петровського, 45-А і що підтверджується виданим Рокитнянським районним судом Київської області 23.02.2016 виконавчим листом (а.с. 8-9) та довідкою вказаного підприємства від 10.10.2018 № 145 (а.с. 9). З [INFO] розмір стягуваних аліментів, які продовжують стягуватися з відповідача на користь позивача на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON], був визначений по місцю роботи останнього з огляду на зміст названої довідки (а.с. 9) в розмірі 1/4 частини його доходів. Саме на вказаний розмір аліментів, які маються стягуватися з відповідача на утримання неповнолітнього сина, погоджується останній і що по суті вказує на визнання ним позову. Відповідно до положень ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до частин 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною першою статті 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006, розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Отже, суд вправі змінити розмір аліментів, визначений судом, за позовом одержувача аліментів, однак лише в разі зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я боржника або стягувача. Жодних доказів того, що у боржника (відповідача) [PERSON] змінився: матеріальний чи сімейний стан, поліпшилося здоров'я, позивачем суду не надано. Разом з тим, суд враховує загальновідому тенденцію в державі Україна до погіршення фінансово-економічного стану, що спричинено зростаючою інфляцією, а відтак впливає на зростання потреб у грошових коштах на належне утримання неповнолітнього сина сторін спору [PERSON]. Частиною першою ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.ч. 1, 3 ст. 77 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Як вбачається зі змісту позовної заяви, [PERSON] просить змінити розмір стягуваних з відповідача за судовим рішенням аліментів на утримання сина з 1/4 до 1/3 частини доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого чинним законодавством для дитини відповідного віку, до повноліття дитини. Як вбачається, після ухвалення 23.12.2015 Рокитнянським районним судом рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини мінімально визначений до стягнення на одну дитину розмір аліментів на законодавчому рівні змінився (з 30 до 50 % прожиткового мінімум для дитини відповідного віку). Так, 08.07.2017 року набув чинності Закон України України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-VІІІ від 17.05.2017. Положення ч. 2 ст. 182 СК України у передбаченій вказаним Законом редакції передбачають, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини і мінімальний розмір останніх на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказана норма передбачає гарантію, що надана державою, дитині та тому з батьків, з ким вона проживає, щодо мінімального розміру аліментів, які можуть стягуватися з їх платника. Підвищивши цей мінімальний розмір Законом № 2037-VІІІ від 17.05.2017, держава тим самим підвищила соціальні стандарти в галузі охорони прав дитини та що узгоджується із положеннями ст.3 Конвенції про права дитини в тім, що: в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною 5 ст. 183 СК України визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. З урахуванням викладеного, враховуючи зміни у чинному законодавстві щодо встановленого державою мінімального розміру аліментів на дитину, для найкращого забезпечення інтересів дитини, з метою забезпечення її прав на належне матеріальне утримання, а також з врахуванням позиції відповідача, який не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини його доходів, суд вважає можливим збільшити розмір останніх, визначивши новий розмір аліментів у розмірі 1/4 частини всіх доходів відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого чинним законодавством для дитини відповідного віку, щомісяця, до повноліття дитини з дня набрання даним рішенням законної сили. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути - 704.80 грн. судового збору. У відповідності до ст. 430 ЦПК України, суд допускає рішення в частині стягнення аліментів до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: partial