Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що у період з 03 липня 2017 по 11 листопада 2019 року він працював на посаді бетоняра будівельно-монтажного відділу ТОВ "Солар Стальконструкція". 11 листопада 2019 року позивача було звільнено з даної посади за згодою сторін та видано йому трудову книжку. У день звільнення ТОВ "Солар Стальконструкція" не виплатив [PERSON] компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки у розмірі 41 776 грн. Окрім того, за період роботи з 01.11.2019 по 11.11.2019 р. ТОВ "Солар Стальконструкція" не виплатив [PERSON] належну заробітну плату у розмірі 7 752 грн. Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 17.07.2020 року по справі №126/346/20 вказані суми були присуджені до стягнення з відповідача на користь позивача. Вказане рішення виконано відповідачем 09.12.2020 року добровільно, шляхом перерахування [PERSON] коштів на картковий рахунок. Позивач зазначає, що з 17.07.2020 (день ухвалення рішення по справі) по 09.12.2020 (дата розрахунку) рішення суду по справі №126/346/20 не виконувалося, а тому до ТОВ "Солар Стальконструкція" підлягають застосуванню санкції передбачені статтею 117 КЗпП України. З урахуванням вище викладеного позивач просить постановити судове рішення яким стягнути з ТОВ "Солар Стальконструкція" на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку з 17.07.2020 по 09.12.2020 року у розмірі 127 908 грн. та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. 03.03.2021 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона зазначає, що вимоги позивача, викладені в позовній заяві є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних причин. В поданій позовній заяві позивач зазначає про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.07.2020 р. по 09.12.2020 р. в розмірі 127 908,00 грн. Однак, вказаний позивачем спір вже був вирішений рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 17.07.2020 та постановою Вінницького Апеляційного суду від 27.10.2020. Оскільки Бершадський районний суд Вінницької області, у рішенні від 17.07.2020 по справі № 126/346/20, не вказав про необхідність відрахування податків і зборів із суми, що підлягала виплаті позивачеві, відповідач звернувся до суду, із відповідною заявою, за результатами розгляду якої суд першої інстанції 08.12.2020 року, виніс увалу по справі № 126/346/20 та роз`яснив, що виплата сум позивачеві, здійснюється після відрахування з них податків та зборів передбачених законодавством. Отримавши зазначене роз`яснення, на виконання судових рішень першої та другої інстанції, ТОВ «Солар Стальконструкція», 09.12.2020 р. перерахувало на розрахунковий рахунок [PERSON] грошові кошти в тому числі - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а отже з позивачем проведений повний розрахунок. Також, відповідач зазначив, що позивачем пропущено трьохмісячний строк, передбачений ст. 233 КЗПП України, щодо вирішення спору. З урахуванням вище викладеного представник відповідача просив у задоволенні позовної заяви про стягнення з ТОВ «Солар Стальконструкпія» на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.07.2020 р. по 09.12.2020 р. в розмірі 127 908,00 грн. відмовити в повному обсязі. 05.03.2021 позивачем надано до суду відповідь на відзив, в якому сторона зазначає, що у судовій справі №126/349/20 предметом розгляду було стягнення із ТОВ "Солар Стальконструкція" на користь [PERSON] заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, а також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дати звільнення (11.11.2019 року) по дату прийняття рішення (17.07.2020 року). Предметом розгляду даної справи є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дати рішення по справі №126/346/20 (17.07.2020року) по дату фактичного розрахунку - 09.12.2020, а тому дані позовні вимоги не досліджувалися та не могли бути досліджені судом у справі №126/346/20. У відзиві відповідач також зазначає, що виконав судове рішення у справі №126/346/20 лише після прийняття ухвали Бершадським районним судом у Вінницькій області 08.12.2020 року про роз`яснення судового рішення. Позивач відзначає, що дане твердження не заслуговує на увагу оскільки статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому-працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. [PERSON] у правовідносинах, що склалися, діяв добросовісно, не допускав затягування процесу. Щодо посилань відповідача на пропуск тримісячного строку на звернення до суду ст. 233 КЗпП передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Про своє порушене право [PERSON] дізнався 09.12.2020 року, у день, коли ТОВ "Солар Стальконструкція" здійснила повний розрахунок, а тому граничним терміном на звернення до суду з даним позовом є 09.03.2021 року. Позивач вказує, що не пропустив встановлений ст.233 КЗпП строк на звернення до суду, а відповідач не вірно трактує дану норму права. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задоволити з наведених у позовній заяві та відповіді на відзив підстав. Представник відповідача ТОВ «Солар Стальконструкція» в судовому засіданні проти задоволення заявлених позовних вимог заперечив та просив відмовити з наведених у відзиві підстав. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. Дослідивши матеріали справи та заслухавши учасників процесу суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Статтею 233 КЗпП передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що у період з 03 липня 2017 по 11 листопада 2019 року [PERSON] працював на посаді бетоняра будівельно-монтажного відділу ТОВ "Солар Стальконструкція". 11 листопада 2019 року позивача було звільнено з даної посади за згодою сторін, на що підприємством видано наказ №506 та вчинено відповідний запис у трудовій книзі. В цей же день позивачу було видану трудову книжку. У день звільнення ТОВ "Солар Стальконструкція" не виплатив [PERSON] компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки у розмірі 41 776 грн. Окрім того, за період роботи з 01.11.2019 по 11.11.2019 ТОВ "Солар Стальконструкція" не виплатив [PERSON] належну заробітну плату у розмірі 7 752 грн. Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 17.07.2020 року по справі №126/346/20 (законної сили набуло 27.10.2020) постановлено стягнути з ТОВ "Солар Стальконструкція" на користь [PERSON] 7752 гривні заробітної плати та 41 776 гривень компенсації за невикористані відпустки та стягнуто з відповідача на користь позивача 219 640 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку. Постановою Вінницького Апеляційного суду від. 27.10.2020 рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 17.07.2020 р. в частині стягнення двохсот дев`ятнадцяти тисяч шістсот сорок гривень - скасовано. Стягнуто з TОB «Солар Стальконструкція» 3437 грн. 10 коп. - середнього заробітку за час затримки розрахунку, іншій частині позовних вимог залишено без змін. Ухвалою Верховного суду України від 17.12.2020, у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами [PERSON] та ТОВ «Солар Стальконструкція» на постанову Вінницького апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року та ТОВ «Солар Стальконструкція» на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 17 липня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року у справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Солар Стальконструкція» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні відмовлено. Також, рішенням від 17.07.2020 року по справі №126/346/20 встановлено, що середньоденна заробітна плата [PERSON] за два повних місяці перед звільненням, розрахована відповідно до п.п. 5, 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» з наступними змінами, становить 1292 грн. Рішення від 17.07.2020 року по справі №126/346/20 виконано відповідачем 09.12.2020 року добровільно, шляхом перерахування [PERSON] коштів на картковий рахунок, що підтверджується випискою банку від 25.01.2021 року. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Оскільки Бершадський районний суд Вінницької області, у рішенні від 17.07.2020 по справі № 126/346/20, не вказав про необхідність відрахування податків і зборів із суми, що підлягала виплаті позивачеві, відповідач звернувся до суду, із відповідною заявою, за результатами розгляду якої суд першої інстанції 08.12.2020 року виніс увалу по справі № 126/346/20 та роз`яснив, що виплата сум позивачеві, здійснюється після відрахування з них податків та зборів передбачених законодавством. Отримавши зазначене роз`яснення, на виконання судових рішень першої та другої інстанції, ТОВ «Солар Стальконструкція» 09.12.2020 перерахувало на розрахунковий рахунок [PERSON] грошові кошти в тому числі виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а отже з позивачем проведений повний розрахунок. Надаючи правову оцінку фактам та обставинам справи суд враховує судову практику національних судів та Європейського суду з прав людини, зокрема правові позиції, викладені в Постанові Верховного суду України від 18 листопада 2019 року по справі № 0940/1532/18, від 27.06.2018 по справі № 810/1543/17 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010. Відповідно до п. п. 20, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення. Норми ст. 117 КЗпП України встановлюють, що обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. При цьому, вимоги ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати (такої ж думки дотримується Верховний суд України в постанові від 18 листопада 2019 року по справі № 0940/1532/18, в постанові від 27.06.2018 по справі № 810/1543/17). Така позиція суду узгоджується з судовою притикою Європейського суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з ч.4 ст.10 ЦПК України - суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, згідно практики Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" (заява № 377/02), Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08 квітня 2010 року визначив правову позицію, що немає обґрунтованих підстав стверджувати, що положення ст.ст.116, 117 КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. Зокрема, стаття 117 Кодексу законів про працю не може бути розтлумачена як така, що встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена позивачу за рішенням суду. Щодо посилань відповідача на пропуск тримісячного строку на звернення до суду ст. 233 КЗпП передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про падання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. ТОВ "Солар Стальконструкція" зазначає, підприємством понесено матеріальні витрати у зв`язку з розглядом справи в розмірі 4000 грн., які складаються із витрат на правову допомогу. Позивач зазначив про необґрунтованість даної суми, та відсутність у матеріалах справи належних доказів, які б давали змогу встановити реальність витрат зазначених відповідачем у відзиві. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд вважає за доцільне відмовити відповідачеві в стягненні витрат на правничу допомогу в сумі 4000 грн. виходячи з наступного. На підтвердження розміру понесених витрат ТОВ "Солар Стальконструкція" надає наступні документи: договір №1901 від 19.01.2021 року про надання правової допомоги; акт приймання-передачі послуг №1 без дати до договору про надання правової допомоги №1901 від 19.01.2021 року; звіт без номеру та дати про надану правову допомогу. Вищевказані документи не можуть вважатися належними та допустимими доказами витрат понесених відповідачем у справі №126/259/21 оскільки договір сформований 19.01.2021 року акт та звіт не містить дати, тоді як позов [PERSON] направив до суду 03.02.2021 року засобами поштового зв`язку. 10.02.2021 року Бершадський районний суд Вінницької області відкрив провадження у справі №126/259/21 та лише після цієї дати направив па адресу ТОВ "Солар Стальконструкція" позов [PERSON] . На підтвердження надання юридичних послуг можуть бути надані акти приймання-передачі послуг або інші документи, що підтверджують фактичне надання (отримання) послуг, які повинні мати всі обов`язкові реквізити первинних документів, передбачені ч.2 ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що розкривають суть та зміст господарської операції, необхідність її отримання, результати наданих послуг, їх якісні, кількісні показники та деталізовано їх зміст. Відповідно дo ч.2 ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» одним із основних реквізитів документу є дата його складання. Приписи ст. 632 ЦК України врегульовують поняття ціни в договорі. Така ціна встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена, виходячи з його умов, вона визначається, виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Разом з цим, ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» надає визначення поняттю адвокатського гонорару. Таким чином, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Зі змісту договору від 19.01.2021 №1901 про надання правової допомоги, який надано відповідачем, як один із доказів витрат на правничу допомогу, відсутній розмір та порядок обчислення адвокатського гонорару, що унеможливлює встановлення дійсності заявлених витрат. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини, а гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Ухвалою від 11.02.2019 по справі №335/9780/15-ц Касаційний цивільний суд Верховного Суду зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Судова практика свідчить, що при вирішенні питання відшкодування витрат на правову допомогу, судами застосовується тлумачення критерію розумності, викладене у рішенні Європейського суду з прав людини «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 р. де зазначено, що відшкодуванню підлягають лише такі витрати, які мають розумний розмір, а також підтверджуються необхідними документами понесення таких витрат. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed