Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-30 00:00:00

Комунальне некомерційне підприємство «Чаплинська районна лікарня» Чаплинської районної ради Херсонської області звернулася до суду з позовом про відшкодування коштів, витрачених на проходження інтернатури з відповідача [PERSON] в загальному розмірі 55169 грн. 25 коп. В обґрунтування поданого позову вказали, що 30.06.2017 року [PERSON] отримала диплом спеціаліста серії С17 № 021401 за спеціальністю лікувальна справа. 14.03.2017 [PERSON] отримала від Міністерства охорони здоров`я України направлення №194 на роботу до Чаплинської районної лікарні та Департаменту охорони здоров`я Херсонської ОДА для роботи на посаді лікар-патологоанатом. На підставі наказу Департаменту охорони здоров`я Херсонської ОДА №299-к від 14.07.2017 року [PERSON] була зарахована до Чаплинської районної лікарні на посаду лікаря-інтерна зі спеціальністю "Патологічна анатомія" з 01.08.2017 року до 30.06.2018 року з проходженням інтернатури очної та заочної форми. Наказом головного лікаря Чаплинської районної лікарні від 25.07.2017 року №106-к [PERSON] прийнято на посаду лікаря-інтерна зі спеціальністю "Патологічна анатомія" з якою укладено Трудовий Контракт №1/17 від 25.07.2017 року. За умовами вказаного контракту відповідач зобов`язувалася після закінчення інтернатури відпрацювати в Чаплинській районній лікарні не менше 3 років з укладенням трудового договору. Також сторонами було погоджено, що в разі порушення умов контракту, зокрема відмови працівника від працевлаштування в Чаплинській районній лікарні з будь-яких причин, або не відпрацювання на посаді лікаря на протязі трьох років, останній має відшкодувати всі кошти витрачені за період проходження інтернатури Чаплинській районній лікарні. 20.07.2018 року відповідачем подано заяву про переведення її після закінчення інтернатури на посаду лікаря-патологоанатома з 01.08.2018 року. На підставі наказу лікарні від 27.08.2018 року [PERSON] переведено на посаду лікаря патологоанатома Чаплинської районної лікарні, однак, відповідач відмовилася підписувати трудовий договір з Чаплинською районною лікарнею, та з раніше поданої заяви вбачається, що остання мала намір працевлаштуватися до КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім.. О.С. Лучанського». 01.08.2018 року відповідач не з`явилася на своє робоче місце та передала заяву про відкликання заяви про переведення. В період з 01.08.2018 року по 07.08.2018 року відповідач на роботу не виходила та наказом головного лікаря №123-к від 07.08.2018 року її було звільнено на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Враховуючи, що контрактом від 25.07.2017 року сторони погодили порядок та умови проходження інтернатури, а також обов`язок відповідача відпрацювати три роки після закінчення навчання в Чаплинській районній лікарні, а також наслідки порушення умов контракту, тому внаслідок відмови [PERSON] відпрацювати в Чаплинській районній лікарні трирічний термін, позивачу спричинено матеріальні збитки на суму 55169 грн. 25 коп. Посилаючись на норми ст.ст. 610, 612, 526, 626, 627, 629 ЦК України та умови контракту позивач просить стягнути з відповідача вказані збитки. У відзиві на позовну заяву, [PERSON] просила суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на його безпідставність. Свої доводи обґрунтовувала тим, що посилання позивача на вимоги постанови КМУ від 22.08.1996 «Про затвердження порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» не відповідає обставинам справи, оскільки позивач не є замовником, тому не може ставити питання про відшкодування вартості навчання. У свою чергу з позову вбачається, що позивач просить суд стягнути з неї заробітну плату, що суперечить вимогам трудового законодавства, які підлягають застосуванню в даному випадку. З тих же підстав, вважає недоцільним посилання позивача на норми Цивільного Кодексу України, за наявності спеціальних норм які регулюють дані відносини. Крім того вказує, що її переведення з посади лікаря-інтерна на посаду лікаря-патологоанатома Чаплинської районної лікарні та подальше звільнення з посади на підставі ст. 40 п.4 КЗпП України не відповідає дійсності, оскільки між сторонами не було укладено відповідного договору, а обов`язок укласти такий договір вказаний у контракті від 25.07.2017 року є нікчемний, оскільки не містив істотних умов договору. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю Зінченко А. В . повністю підтримав позовні вимоги та просив суд позов задовольнити з підстав вказаних у позові. Додатково суду пояснив, що вказані кошти відповідач отримувала в якості заробітної плати за фактично виконану роботу. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Також вказала, що дані кошти отримувала в якості заробітної плати за роботу на посаді лікаря-інтерна, тому їх стягнення не передбачено вимогами законодавства та відповідно заявлений позов є необґрунтованим. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Так судом встановлено, що [PERSON] закінчила у 2017 році Одеський національний медичний університет та отримала диплом спеціаліста С17 №021401 від 30.06.2017 року за спеціальністю лікувальна справа. На підставі направлення на роботу №194 виданого Міністерством охорони здоров`я від 14.03.2017 року [PERSON] направлено в розпорядження Чаплинської районної лікарні та Департаменту охорони здоров`я Херсонської ОДА для роботи на посаді лікаря-патологоанатома. На підставі наказу Департаменту охорони здоров`я Херсонської ОДА від 14.07.2017 року №299-к «Про зарахування до інтернатури» [PERSON] зарахована до Чаплинської районної лікарні на посаду лікаря -інтерна зі спеціальності «Патологічна анатомія» з 01.08.2017 року по 30.06.2018 року. Інтернатура проходить в два етапи, шляхом проходження очної та заочної її форми в Одеському національному університеті та Херсонській обласній клінічній лікарні відповідно. Відповідно до наказу головного лікаря Чаплинської районної лікарні від 25.07.2017 року №106-к [PERSON] прийнято на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «Патологічна анатомія» та укладено трудовий контракт №1/17 від 25.07.2017 року. Відповідно до трудової угоди від 25.07.2017 року, укладеної між позивачем та відповідачем, позивач, іменований Роботодавець, надав відповідачу Працівнику, робоче місце із зазначенням достовірних характеристик, компенсацій, пільг та зобов`язувався сплачувати заробітну плату. У свою чергу працівник зобов`язувався виконувати роботу, визначену контрактом, посадовою інструкцією, якісно проходити практичне навчання та працевлаштуватися до Чаплинської районної лікарні після закінчення інтернатури. П.2.2.3 вказаної угоди, працівник брав на себе обов`язок в разі відмови від працевлаштування з будь-яких причин відшкодувати всі кошти Чаплинській районній лікарні витрачені за період проходження інтернатури. Пунктом 2.2.4 цієї угоди строк відпрацювання становить три роки. Відповідно до п. 7.1 даного Контракту, строк його дії з 25.07.2017 по 30.06.2018 р. Пунктом 2.1, 2.4.1, 4.1 вказаного контракту передбачено, що роботодавець, тобто позивач у справі, зобов`язується виплачувати працівнику заробітну плату за проходження інтернатури в розмірі посадового окладу відповідно до штатного розпису Розділ 5 вказаного контракту також передбачав обов`язок відшкодування працівником коштів витрачених за період проходження інтернатури Чаплинській районній лікарні в разі відмови від працевлаштування в лікарні з будь-яких причин чи не відпрацювання на посаді лікаря протягом трьох років. В подальшому 25.06.2018 року [PERSON] подано до Чаплинської районної лікарні заяву про надання інформації щодо наявності робочого місця та відповідність умов праці вимогам законодавства, а також можливість вирішення питання щодо працевлаштування у КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім.. О.С. Лучанського» з відповідним листом(клопотанням) від комунального закладу. З відповіді №457 від 27.06.2018 року на заяву [PERSON] від 25.06.2018 року, Чаплинська районна лікарня повідомила [PERSON] про дотримання умов контракту від 25.07.2017 року, зокрема щодо зобов`язання позивача організувати працю працівника, забезпечити відповідні умови праці, обладнати робоче місце та ін. У свою чергу у вказаному листі було зазначено про те, що лікарня заперечує проти працевлаштування відповідача до КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім.. О.С. Лучанського» без відпрацювання трьох років в Чаплинській районній лікарні. З листа від 20.07.2018 року вбачається, що позивачем повідомлено відповідача про необхідність працевлаштування та виходу на роботу з 01 серпня 2018 року. Заявою [PERSON] від 26.07.2018 року, остання прохала перевести її після закінчення інтернатури на посаду лікаря-патологоанатома з 01.08.2018 року. Наказом від 27.07.2018 року №116-к [PERSON] переведено з посади лікаря інтерна Чаплинської районної лікарні на посаду лікаря патологоанатома Чаплинської районної лікарні. Однак як вбачається з трудового контракту №2/18 від 27.07.2018 року, [PERSON] від підпису контракту відмовилася, зазначивши про те, що роботодавцем не забезпечено робоче місце, яке обладнано належним чином. Відповідно до наказу №116 від 30.07.2018 року, Чаплинською районною лікарнею внесено зміни до штатного розпису та змінено посаду лікаря-інтерна на посаду лікаря-патологоанатома. З доповідної записки в.о. завідувача поліклініки Геби О.С. від 01.08.2018 року вбачається, що 01 серпня 2018 року комісією з перевірки відпрацювання робочого часу проведено перевірку відсутності працівника на робочому місці та встановлено факт відсутності [PERSON] , про що складено відповідний акт. У зв`язку з невиходом [PERSON] на роботу в період з 01.08.2018 по 07.08.2018 року, наказом головного лікаря Чаплинської районної лікарні №123-к від 07.08.2018 року відповідача звільнено з посади лікаря-патологоанатома за прогул без поважної причини на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до розрахунку витрат у формі нарахованої та виплаченої заробітної плати, [PERSON] згідно трудового контракту №1/17 від 25.07.2017 року, останній в період з серпня 2017 року по липень 2018 року було нарахована заробітна плата в розмірі 45220 грн. 70 коп. та сплачено нарахування 22% у розмірі 9948 грн. 55коп, а всього 55169 грн. 25 коп. Таким чином, аналізуючи надану довідку в контексті умов викладених у контракті від 25.07.2017 року, вбачається, що за час проходження інтернатури позивач сплачував відповідачу заробітну плату, що вбачається із матеріалів, долучених до позовної заяви. Інших виплат позивачем відповідачу здійснено не було, зокрема відповідних доказів щодо їх нарахування позивач суду не надав. Аналіз заявлених позовних вимог з доданими позивачем доказами на підтвердження позовних вимог фактично передбачає вимогу про повернення заробітної плати, однак передбачених законом підстав вважати виплачену лікарю - інтерну за час проходження інтернатури заробітну плату, витратами на навчання на думку суду немає. Положенням про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України 19.09.1996 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.12.1996 року за №696\\1721, передбачено, що основним завданням інтернатури є підвищення рівня практичної підготовки випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти ІІІ-IV рівнів акредитації, медичних факультетів університетів, їх професійної готовності до самостійної лікарської (провізорської) діяльності, фінансове забезпечення інтернатури, а саме заробітна плата лікарям (провізорам) - інтернам протягом всього навчання, виплачується за рахунок закладів (установ), в якій вони зараховані лікарями (провізорами) - інтернами або закладом (установою), з яким укладено трудовий договір у розмірі, встановленому чинним законодавством. Умовами оплати праці працівників закладів охорони здоров`я та установ соціального захисту населення, затверджених наказом Міністерством праці та соціальної політики України, Міністерством охорони здоров`я України за №308\\519 від 05.10.2005 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.10.2005 року за №1209\\11489, визначені схеми тарифних розрядів посад лікарів, у тому числі лікаря - інтерна. Згідно до положень ст. 94 КЗпП України, заробітна плата є винагородою, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ст. 127 КЗпП України, відрахування із заробітної плати можуть проводитися тільки у випадках, передбачених законодавством України. Враховуючи, що за встановленими судом обставини справи та відповідно до норм матеріального права заробітна плата не може бути віднесена до вартості навчання, а чинним трудовим законодавством не передбачена можливість стягнення із працівника нарахованої і виплаченої йому заробітної плати за час виконання трудових обов`язків, а позивачем не надано і судом не встановлено наявності належних та допустимих доказів, які б вказували або встановлювали витрати позивача, пов`язані з навчанням відповідача, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Разом з тим, позивач, як на підставу своїх вимог посилався на обов`язок відповідача нести відповідальність за порушення зобов`язань, порядок виконання яких регулюється ст. ст. 256, 610, 612, 526, 626, 627, 629 ЦК України та умови контракту, оскільки остання не відпрацювала у замовника не менше трьох років, до якого період навчання в інтернатурі не входить. Щодо вказаної підстави суд зазначає наступне. Відповідно до положень ч.1, ч.2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується верховенством права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 7ст.10 ЦПК України). В пункті 3статті 4 Конвенції про захист прав та людини та основоположних свобод зазначено, що для цілей цієї статті значення терміна "примусова чи обов`язкова праця" не поширюється: a) на будь-яку роботу, виконання якої зазвичай вимагається під час призначеного згідно з положеннями статті 5 цієї Конвенції тримання в умовах позбавлення свободи або під час умовного звільнення; b) на будь-яку службу військового характеру або - у випадку, коли особа відмовляється від неї з мотивів особистих переконань у країнах, де така відмова визнається, - службу, яка вимагається замість обов`язкової військової служби; c) на будь-яку службу, що вимагається у випадку надзвичайної ситуації або стихійного лиха, яке загрожує життю чи благополуччю суспільства; d) на будь-яку роботу чи службу, яка є частиною звичайних громадянських обов`язків. Конвенція про захист прав та людини та основоположних свобод, ратифікована Україною в 1997 році, як і практика Європейського Суду по правам людини є джерелом права в Україні та не містить принципово відмінних тлумачень поняття примусової праці, користуючись при цьому універсальним визначенням з Конвенції МОП від 1930 року. Конвенція Міжнародної організації праці № 29 «Про примусову чи обов`язкову працю», що набула чинності для України 10 серпня 1956 року, зобов`язує держави не допускати примусової праці. Згідно зі статтею 1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» № 105, що ратифікована Законом України від 05 жовтня 2000 року, держава зобов`язується скасувати обов`язкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як методу мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку. Згідно з ст. 8 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Стаття 53 Конституції України вказує на те, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Рішенням Конституційного Суду України від 04.03.2004 року у справі про доступність та безоплатність освіти визначено, що безоплатність вищої освіти у державних і комунальних навчальних закладах необхідно розуміти як можливість здобуття освіти у цих закладах без оплати, тобто без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги. Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державне замовлення). Відповідно до 151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. Щодо працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, то ст. 64 Закону України «Про вищу освіту» зазначається, що держава у співпраці з роботодавцями забезпечує створення умов для реалізації випускниками вищих навчальних закладів права на працю, гарантує створення рівних можливостей для вибору місця роботи, виду трудової діяльності з урахуванням здобутої вищої освіти та суспільних потреб. Зазначений закон не містить умов про обов`язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання. Посилання позивача на обов`язок випускника відпрацювати у замовника не менше трьох років, як обов`язок, передбачений п.21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України від 25.12.1997 року не відповідає дійсності, оскільки Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2017 року «Про визнання такими, що втратили чинність деяких постанов Кабінету Міністрів України» №376, вказана постанова втратила чинність. З огляду на зазначене, даний Порядок також не може застосовуватись до спірних правовідносин. Посилання позивача на ст. 52 Закону України «Про освіту» в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин» як на підставу своїх позовних вимог, суперечить ст. 5 ЦК України, оскільки в новій редакції обов`язок відпрацювати трирічний термін відсутній та вказана норма поліпшує становище відповідача, а отже вказана норма може мати зворотну дію в часі. Щодо посилання позивача на умови контракту від 25.07.2017 року, як на підставу позовних вимог, суд вважає необхідним вказати наступне. Статтею 5-1 КЗпП України встановлені гарантії забезпечення права громадян на працю, зокрема такі як надання підприємствами, установами, організаціями відповідно до їх попередньо поданих заявок роботи за фахом випускникам державних вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладів; правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Статтею 9 КЗпП України встановлено, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Відповідно до ст.. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст.. 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Пунктом 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України встановлено підстави припинення трудового договору, а саме закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Як встановлено судом, між сторонами 25.07.2017 року була укладена трудова угода, строк дії якої закінчився 30.06.2018 року. При цьому, відповідач відпрацював на посаді лікаря інтерна, за що отримував заробітну плату та не мав претензій з боку позивача. Пункт 5.4 Трудової угоди/контракту/ який встановлював обов`язок відповідача в разі відмови відпрацювати в Чаплинській районній лікарні три роки після закінчення інтернатури, відшкодувати кошти витрачені за період проходження інтернатури працівника в Чаплинській районній лікарні, суд вважає таким, що погіршує становище працівника порівняно із законодавством України. Враховуючи, що за встановленими судом обставинами справи та відповідно до норм матеріального права, заробітна плата не може бути віднесена до вартості навчання, а чинним трудовим законодавством не передбачена можливість стягнення із працівника нарахованої і виплаченої йому заробітної плати за час виконання трудових обов`язків, окрім випадків, передбачених ст. 127 КЗпП та ст. 1215 ЦК України, позивачем не надано і судом не встановлено наявності належних та допустимих доказів, які б вказували або встановлювали витрати позивача, пов`язані з навчанням відповідача, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення 55169.25 грн. витрат за навчання в інтернатурі не знайшли свого обґрунтування, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню. Оскільки в задоволенні позову відмовлено на підставі п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed