Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

30 вересня 2020 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до ДП "Волиньвугілля" про стягнення заборгованої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 07 жовтня 2014 року працював підземним V розряду на ВП «Шахта «Бужанська», що є відокремленим підрозділом Державного підприємства «Волиньвугілля». 01 квітня 2020 року був звільнений з підприємства за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства умов колективного чи трудового договору з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. У день звільнення роботодавець не виплатив заробітну плату належну йому при звільненні. Вказує, що відповідач і на даний час не провів з ним повного розрахунку і наголошує, що заборгованість, розмір якої не оспорюється відповідачем, становить 30 913,18 грн. Враховуючи, що середньоденний заробіток позивача становив 585,22 грн., просить суд стягнути з відповідача в свою користь 73 737,72 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 01 квітня 2020 року по 30 вересня 2020 року включно, 30 913,18 грн. розрахункових належних при звільненні та 1600 грн. витрат понесених ним на правничу допомогу адвоката. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, його представник [PERSON] у заяві поданій до суду 21 січня 2021 року, просила суд справу розглянути у їх відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити (а.с. 32). Представник відповідача Марчук Н.Є. подала до суду заяву, у якій просила проводити розгляд справи у відсутності представника ДП «Волиньвугілля», а при винесенні рішення врахувати відзив (а.с.25-26). У відзиві в.о. генерального директора ДП "Волиньвугілля" зазначив, що не заперечує щодо стягнення з підприємства заборгованої позивачу заробітної плати. Також вказав, що із-за різкого зменшення обсягів відвантаження вугілля на даний час підприємство знаходиться у край важкому фінансовому становищі. У зв`язку з цим працівники масово звільняються, а ДП "Волиньвугілля" несе додатковий тягар по виплаті заробітної плати працівникам. Просить врахувати правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової плати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 у справі №753/8961/17 і взяти до уваги: розмір невиплачених сум, співмірність середнього заробітку із цими сумами та з врахуванням розумності, справедливості та пропорційності просить зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того чи будуть задовільнятися вимоги про стягнення належним звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення працівника. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду відступивши від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Тобто суд, з урахуванням конкретних обставин, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, а відшкодування, яке нараховується відповідно до статті 117 КЗпП України, не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунку при звільненні. Міжнародними правовими актами, Конституцією України, законами України та підзаконними нормативними актами, рішеннями Конституційного Суду України урегульовано питання оплати праці та захисту прав найманих працівників. У міжнародних Конвенціях, які ратифіковані Україною, закріплені права найманих працівників не лише на оплату праці, але і гарантії такої оплати, її реальний, а не ефемерний, ілюзорний характер, що пов`язане з природою заробітної плати, як основного засобу існування не лише найманого працівника, але і членів його сім`ї, а відтак забезпечення нормального існування та розвитку суспільства і держави. Вимоги міжнародних Конвенцій знайшли свій розвиток і закріплення у Конституції України, яка у статті 1 проголосила Україну соціальною державою, визначила обов`язок держави щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини. Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене. Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями. Саме на деталізацію та гарантування дотримання вказаного конституційного положення і прийнято ряд законодавчих актів, якими є як КЗпП України, так і Закон № 108/95-ВР. У статті 25 цього Закону №108/95-ВР передбачено, що забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством. Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Тобто із системного аналізу як міжнародних нормативних актів, так і Конституції України, законів України, норм КЗпП України, можна зробити висновок, що на виконання своїх зобов`язань у соціальній сфері держава урегулювала питання виплати заробітної плати, а також передбачила гарантії того, що її своєчасна і у повному обсязі виплата є реальною, оскільки гарантована негативними для власника наслідками фінансового характеру у разі порушення вказаних імперативних норм. Стаття 117 КЗпП України передбачає не санкції у розумінні ЦК України за невиконання фінансового зобов`язання, а саме гарантії дотримання роботодавцем прав найманого працівника на своєчасне та у повному обсязі отримання заробітної плати. Відповідно до статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Тобто сам законодавець чітко передбачив право найманого працівника звертатися до суду про стягнення заробітної плати без обмеження будь-якими часовими межами. Згідно копії витягу з наказу №50/К від 01 квітня 2020 року від 01 квітня 2020 року, копії витягу з наказу №142-к від 08 жовтня 2014 року та копії трудової книжки (а.с.3-6), позивач [PERSON] працював прохідником підземним V розряду у ВП «Шахта «Бужанська» ДП «Волиньвугілля» і 01 квітня 2020 року був звільнений на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України (за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства, умов колективного чи трудового договору, з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, згідно ст.44 КЗпП України). Згідно довідки відповідача №880/7.2.4/01-19 від 12 серпня 2020 року (а.с. 10-11), заборгованість по заробітній платі позивача, станом на день видачі такої довідки становила 31 867,60 грн., а його середньоденна заробітна плата склала 585,22 грн. Частина коштів, як зазначає позивач, була йому виплачена до подачі позову до суду, а тому станом на 30 вересня 2020 року відповідач заборгував 30 913,18 грн. Позивач звернувся до суду 30 вересня 2020 року, тобто по сливу п`яти місяців після звільнення з роботи з ВП «Шахта «Бужанська» ДП «Волиньвугілля» і при цьому заборгованість по заробітній платі лишається непогашеною. З огляду на встановлені обставини, суд не вбачає підстав розцінити такий строк звернення невиправданим і занадто тривалим, а відтак вважає поведінку працівника такою, що відповідає належному захисту порушеного права на оплату праці. На думку суду, не працівник, а власник чи уповноважений ним орган, не здійснив певних дій та не виконав свого обов`язку з оплати виконаної найманим працівником роботи. Іншого способу спонукати роботодавця до здійснення розрахунку з найманим працівником та гарантувати останньому право на отримання заробітної плати, як встановлення суворих гарантій з негативними фінансовими наслідками для роботодавця, законодавець не визначає. Позивач в свою чергу, реалізував саме у такий спосіб, своє право на врегулювання спірних правовідносин. При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку у даній справи, суд бере до уваги відсутність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум заробітної плати на день звільнення, розмір невиплаченої заробітної плати, співмірність цієї суми із розміром заявленого позивачем середнього заробітку за час затримки розрахунку, бездіяльність відповідача, що свідчить про його небажання виконувати свої зобов`язання і обмеження колишнього найманого працівника у його правах. За наведених обставин, суд не вбачає об`єктивних підстав скористатися своїм правом щодо зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що належні позивачу. Оскільки, саме з вини підприємства належні звільненому працівникові суми у строки зазначені в ст.116 КЗпП України, залишаються на даний час не виплаченими, суд задоволює позовні вимоги про стягує з відповідача ДП «Волиньвугілля» в користь позивача [PERSON] 30 913,18 грн. заборгованої заробітної плати та 73 737,72 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2020 року по 30 вересня 2020 року включно, що відповідає розрахунку поданого позивачем. Також, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, суд задоволює вимоги позивача [PERSON] про стягнення з підприємства ДП «Волиньвугілля» в його користь 1600 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу. З урахуванням того, що позивач [PERSON] є інвалідом І групи (а.с.9), тобто при подачі позову до суду був звільнений від сплати судового збору, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 1046,50 грн. судового збору.

Outcome: approved