Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Марківської районної державної адміністрації Луганської області, в якому просила надати дозвіл малолітньому [PERSON], [INFO] на тимчасовий виїзд за межі України до Російської Федерації з метою відпочинку з обов'язковим поверненням на територію України та на в'їзд/виїзд на тимчасово неконтрольовану територію України (зону проведення АТО) строком з моменту прийняття рішення до 20 листопада 2020 року у супроводі матері [PERSON] або уповноваженої нею особи без згоди та супроводу батька дитини [PERSON]. Свої вимоги обгрунтовує тим, що з [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі по 24.01.2017р. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу вони проживають окремо, дитина залишилася разом з нею в м. Луганськ. Вона має намір поїхати до своїх родичів у м. Львів з метою відпочинку та оздоровлення дитини та в Російську Федерацію для придбання одягу та споживчих товарів, але не має можливості перетнути лінію розміжування та Державний кордон разом з сином, оскільки колишній чоловік не надає дозволу на це. Позивач в судове засідання не з'явилася, просила розглянути справу в її відсутність. Свої вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час і місце судового засідання повідомлявся - через оголошення на офіційному веб-порталі "Судова влада України" на веб-сайті Марківського районного суду в розділі "Справи Слов'яносербського районного суду Луганської області", оскільки відповідач зареєстрований на тимчасовоокупованій території України визначеній постановою Верховної рада України, куди підприємством поштового зв'язку "Укрпошта" не здійснюється доставка поштової кореспонденції. Клопотань чи заперечень суду не надано. Представник третьої особи- Служби у справах дітей Марківської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про день, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Проте, до початку судового розгляду 18.09.2017 надав суду лист в якому вказано, що [PERSON] не зверталася до них з приводу захисту прав дитини, щодо надання висновку про доцільність виїзду за кордон неповнолітнього [PERSON] [INFO] без згоди батька (а.с.33) В силу положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини., Рішенням Марківського районного суду Луганської області від 24.01.2017 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] змінила шлюбне прізвище "[PERSON]" на дошлюбне «[PERSON]» (а.с.5-7). Відповідно до копії паспорту серії [NUMBER], виданого Марківським РВ УДМС України в Луганській області 28.03.2017 [PERSON] є громадянкою України (а.с. 9) та має картку платника податків [NUMBER] (а.с.10) [PERSON] відповідно до копії паспорту серії номер [NUMBER], виданого Слов'яносербським РВ УМВС України в Луганській області 13.03.1999 також є громадянином України, зареєстрований в с. Раївка Словяносербського району Луганської області. (а.с. 11) та має картку платника податків [NUMBER] (а.с.12) Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 06.12.2004 відділом реєстрації актів цивільного стану Артемівського районного управління юстиції м. Луганськ, [PERSON] та [PERSON] вказані батьками [PERSON], [INFO]. (а.с.10). Отже суд встановив, що від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину, наразі шлюб розірвано , а між сторонами існує цивільно - правовий спір з приводу надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супровіду другого з батьків. Для вирішення спору, враховуючи визначені судом правовідносини, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів. Відповідно до ст. 33 Конституції України,кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 6 Сімейного Кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Згідно статті 141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положеньст.151СК України, вправі обирати самі. Згідно вимог ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ст. 154 СК України, надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. У преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, зазначено, що дитина, в наслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття. За ч.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписана Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно вимог частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Питання щодо оформлення документів для виготовлення та отримання паспорту для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16 - річного віку врегульовано « Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення», затвердженого постановою КМУ України №152 від 07 травня 2014 року та окремого дозволу не потрібує. Відповідно до п.22 ч.І «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18- річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16- річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 - річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, враховуючи норми ст. ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Як зазначила позивач в позовній заяві, вона має на меті вивезти дитину за межі Луганської області до м.Львів до родичів з метою відпочинку та оздоровлення дитини, та до Російської Федерації для придбання одягу та споживчих товарів дитині, оскільки на окупованій території дуже великі ціни. Проте позивач не надає жодних доказів, на підтвердження своїх доводів, що відповідач не надає їй дозвілу на вивіз дитини за межі державного кеордону України, долучені до позовної заяви роздруківки СМС повідомлень суд не визнає в якості доказів того, що це переписка саме з батьком дитини - [PERSON], оскільки вона жодним чином не ідентифікована. Також, в матеріалах справи відсутні і будь які докази відповідності та доцільності таких поїздок інтересам дитини, відомості про належні умови проживання, перебування в тій місцевості дитини . Відповідно до положень ч.4 та ч.5 ст.19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Однак надати суду необхідний висновок орган опіки та піклування не має можливості, оскільки [PERSON] не зверталася до них з приводу захисту прав дитини, щодо надання висновку про доцільність виїзду за кордон неповнолітнього [PERSON] [INFO] без згоди батька Аналізуючи зазначені законодавчі та нормативні акти, а також міжнародні документи, імплентовані у законодавство України можна зробити висновок про те, що у резолютивній частині рішення необхідно зазначати про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, а також про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, оскільки надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавить батька можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ними. Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач фактично просить дозвіл на тимчасові віїзди ( тобто не на один раз) неповнолітньої дитини без згоди і супроводу батька, на строк - з дня прийняття рішення судом і до 20 листопада 2020 року, тобто більш ніж на 3 роки, в той час коли чинним законодавством України не передбачено захист права особи, яке можливо буде порушено у майбутньому. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні про належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмови у в задоволенні позову. При цьому суд зазначає, що позивач не позбавлений повторного права на звернення до суду з цим питанням за інших обставин. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. При поданні позову позивачем було сплачено 12.06.2017 судовий збір у сумі 640,00 гривень, враховуючи що позов задоволенню не підлягає, судові витрати розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed