Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

27.08.2018 до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON], представник позивача - адвокат [PERSON], до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку. 25.09.2018 представник позивача уточнив позовні вимоги та просив стягнути з ПАТ "Українська залізниця" на користь позивача заборгованість по\~заробітній платі\~у розмірі\~14060,55\~гривень,\~заробітну плату\~за час\~вимушеного простою\~у розмірі\~18381,34\~гривень,\~грошову компенсацію\~за невикористану\~щорічну відпустку\~у розмірі\~15672,80\~гривень,\~вихідну допомогу\~у розмірі\~10543,40\~гривень,\~середній заробіток\~за час\~затримки розрахунку\~у розмірі\~112119,58\~гривень. Свої вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що [PERSON] перебувала в трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату. При звільненні відповідач не виплатив їй належні виплати(а.с.2-6, 88). Ухвалою суду від 29.08.2018 позов залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. Недоліки позивачем усунуто у зазначений строк. Ухвалою суду від 18.09.2018 провадження по справі відкрито, розпочато підготовче провадження, відповідачу наданий строк для підготовки відзиву. Ухвалою суду від 17.10.2018 закрито підготовче провадження. Справу призначено до судового розгляду. Належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи позивач [PERSON] до суду не прибула, доручила свої інтереси представляти [PERSON] Представник позивача - адвокат [PERSON] (ордер серії ДП № 1431/023) до суду не прибув, просив здійснити розгляд справи без його участі (а.с. 31-33, 95). Представник відповідача [PERSON], діючій за довіреністю строком дії до 31.12.2018(а.с.85), у судове засідання не прибув, 09.10.2018 надав відзив на позовну заяву, просив у позові відмовити у повному обсязі. Заперечення обґрунтував наступними обставинами. Заробітна плата за першу половину березня у розмірі 2090,31 грн. позивачем отримана у касі Дирекції м. Лиман, що підтверджено копією додатку № 3 до відомості на виплату грошей № 548 за березень 2017 року. З 16.03.2017 року у звязку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, відповідно до рішення [PERSON] національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 року, введеного в дію Указом Президента України від 15.03.2017 року №62/2017, нарахування заробітної плати було припинено. Відсутність звязку з виробничими підрозділами унеможливила вивезення первинних бухгалтерських та кадрових документів, які є підставою для бухгалтерського обліку. У звязку з чим здійснити нарахування заробітної плати неможливо. Вина відповідача у нездійсненні виплат відсутня, оскільки це є наслідком злочинних дій третіх осіб, що підтверджується Науково-правовим висновком [PERSON] України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2. Згідно з даним висновком відсутня вина ПАТ «Укрзалізниця» у невиконанні своїх обов'язків передбачених законодавством України про працю. Такі форс-мажорні обставини є підставами для звільнення підприємства від відповідальності (а.с.53-85). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як передбачено\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1\~ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України\~передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст.\~12,\~13,\~81 ЦПК України\~розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу\~в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2\~ст. 78 ЦПК України). Судом встановлено, що згідно записів в трудовій книжці БТ-І № 5646850 [PERSON] з 28.07.1982 працювала на різних посадах ДП «Донецька залізниця»; 05.07.2011 [PERSON] переведена на посаду заступника начальника фінансово-економічного відділу «Луганської дирекції залізничних перевезень» Державного підприємства "Донецька залізниця". Згідно з наказом № 07/ОС від 29.06.2016 "Про перепідпорядкування працівників" дію трудового договору з [PERSON] продовжено у структурному підрозділі "Луганська дирекція залізничних перевезень" РФ "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця", про що також мається запис у трудовій книжці позивача ( а.с. 11-16). Наказом в.о. начальника РФ "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця", від 15.03.2017 року № 384-ІІ було встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників, у вказаному виробничому підрозділі залізниці з 16.03.2017 року (а.с.17). Згідно з Наказом(розпорядження) про припинення трудового договору № 1896-ОС від 17.07.2017 [PERSON] звільнено 17.07.2017 з посади заступника начальника фінансово-економічного відділу СП «Луганської дирекції залізничних перевезень» за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату, про що також зроблений відповідний запис в її трудовій книжці. Зазначений наказ видано структурним підрозділом "Луганська дирекція залізничних перевезень" Регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (а.с. 18). В наказі про припинення трудового договору зазначено, що позивач [PERSON] має право на компенсацію за 36днів відпустки з виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку. Даних про оскарження вказаного наказу чи його скасування суду не надано. Позивачем надані суду в підтвердження не виплаченої заробітної плати розрахункові листи (табулеграми) за період з березня по липень 2017 року, в яких зазначені суми до виплати: березень 9337,95 грн., квітень 4041,84 грн., травень 4041,84 грн., червень 4041,84 грн., липень 23221,20 (з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 15672,80 грн. та вихідної допомоги- 10543,40 грн.) (а.с. 26-27, 121). З розрахунку\~заробітної плати\~за березень\~2017\~року вбачається,\~що сума\~до оподаткування\~складає 14479,33\~грн.,\~до якої\~входить також\~і оплата\~простоїв (код\~340)\~в сумі\~688,58\~грн.\~Згідно додатку № 3 платіжної відомості № 548, 11.07.2017 за першу половину березня 2017 року [PERSON] отримала заробітну плату у розмірі 2090,31 грн., що співпадає з сумою авансу, зазначеного в цьому рахунку (а.с. 26 зворот,66-67). Отже, з урахуванням сплаченої позивачу частини заробітної плати заборгованість з виплати заробітної плати [PERSON] за березень складає 9337,95 грн. (з урахуванням утримань). Крім того, позивачем надані копії табелів обліку використання робочого часу: за березень відпрацьовано 7 днів, за квітень, за травень, за червень, за липень «0» (а.с.51-57). Також, з наданих позивачем розрахункових листів вбачається, що відповідачем нараховано оплату за час простоїв, а саме: березень-688,58 грн., квітень 5020,92 грн., травень 5020,92 грн., червень 5020,92 грн., липень 2630,00 грн. Постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі Державного підприємства «Донецька залізниця» згідно додатку №1. Також КМУ своєю постановою від 2 вересня 2015 року за №735 затвердив Статут ПАТ\~«Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. 21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ\~Українська залізниця. «Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Факт знаходження позивача в трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в його трудовій книжці, наказом про припинення трудового договору. Трудова книжка позивача за вказаний період не містить даних щодо припинення трудового договору. Останній запис в трудовій книжці позивача зроблений відповідачем. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що ПАТ\~«Українська залізниця»\~є належним відповідачем у справі. Вирішуючи справу по суті суд виходить із того, що\~ Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 94 Кодексу законів про працю України\~передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно\~ст. 97 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до\~ст. 21 Закону України «Про оплату праці»\~працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно\~ст. 22 цього Закону\~суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до вимог\~ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «[PERSON] Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване\~Конституцією України, нормами\~КЗпП,\~Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходилася з відповідачем в трудових відносинах до 17.07.2017 року, при звільненні\~не отримаввсі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Законом України\~від 02.09.2014\~року №\~1669-VII\~"Про\~тимчасові заходи\~на період\~проведення антитерористичної\~операції" особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених\~ст. 116 КЗпП України, не передбачено. На підставі ст. 89 \~ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Пунктом 27\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року\~передбачено, що виходячи з принципу рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. У звязку з цим суд відхиляє посилання відповідача на відсутність первинної документації, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію. Згідно розрахунків заробітної плати за березень-липень 2017 року позивачу нараховувалася заробітна плата за час простою (а.с.26-27,121). Відповідачем вищезазначені дані не спростовані наданням суду належних доказів, крім того, суд зауважує, що відповідно до норм ст. ст.\~115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Згідно з вимогами ст. 110 КЗпП\~і\~ст.\~30\~Закону України\~«Про оплату\~праці» від\~24.03.95\~р.\~№ 108/95-ВР при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган\~повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати». Тобто, йдеться про безумовний\~обовязок\~роботодавця надати працівнику розрахунковий лист із відомостями про зарплату. Ухвалою суду від 09.11.2018 було витребувано з Бахмутсько-Лиманського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] за формою ОК-7 (а.с.109-110). Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу, розмір нарахованої заробітної плати позивачу(код 40150216) за березень 2017 року становить 14749,13 грн., за квітень-липень 2017 року дані відсутні (а.с.116-117). Ухвалою суду від 09.11.2018 було витребувано з ГУ ДФС у Донецькій області відомості про доходи [PERSON] за період з 01.02.2017 по 01.08.2017, з зазначенням отриманих податків та інших обов'язкових платежів(а.с.109-110). Згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб про доходи [PERSON] сума нарахованого доходу(заробітна плата) за 1 квартал 2017 року позивача становить 32073,65 гривень, сума утриманого податку- 5773,24 гривень, інформація за 2-3 квартал 2017 року- дані відсутні (а.с.118-119). Згідно розрахунку заробітної плати, наданого позивачем, розмір нарахованої заробітної плати за березень 2017 року (14749,13\~грн.,\~а.с.26\~зворот)\~ збігається з сумою заробітку, вказаною в індивідуальних відомостях про застраховану особу з Пенсійного Фонду України, а також сума нарахованого доходу(заробітна плата) за 1 квартал 2017 року позивача у розмірі 32073,65 гривень, згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб про доходи, збігається з сумою заробітку, вказаною в індивідуальних відомостях про застраховану особу з Пенсійного Фонду України, за період січень-березень 2017 року(8662,26+8662,26+14749,13 грн.)(а.с.116-119). Згідно розрахунків заробітної плати, що надані позивачем, заборгованість з виплати заробітної плати складає: березень 9337,95 грн., квітень 4041,84 грн., травень 4041,84 грн., червень 4041,84 грн., липень 23221,20 грн.(з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 15672,80 грн. та вихідної допомоги- 10543,40 грн.) (а.с. 26-27, 121), отже у суду відсутні сумніви щодо правильності розрахунків вказаних сум. Представником позивача\~суду надані:\~довідка-розрахунок\~невикористаних днів\~відпустки,\~розрахунок оплати\~компенсації за\~невикористану відпустку;\~розрахунок оплати\~вихідної допомоги;\~розрахунок оплати\~за простой;\~зведений розрахунок,\~оплати компенсації,\~довідка-розрахунок\~нарахування вимушеного\~прогулу (а.с.19-25).\~Вказані розрахунки\~суд не\~може прийняти\~як належні\~докази по\~справі,\~враховуючи те,\~що вони\~не підписані\~посадовими особами,\~не містять\~печаток,\~штампів,\~тощо.\~Окрім того,\~суд враховує,\~що внаказі про припинення трудового договору від 17.07.2017 року зазначено, що позивач [PERSON] має право на виплату компенсації за 36 днів відпустки. Даних про оскарження вказаного наказу чи його скасування суду не надано, тому підстав вважати вірним розрахунок, наданий позивачем суд не вбачає. Відповідач належними та допустимими доказами\~не спростував відомості, наведені у вказаних документах, наданих позивачем та не надав доказів, що відомості, які відображені в них є недостовірними. Щодо посилання відповідача на довідку про розрахунок оплати відпустки від 02.10.2018 розмірі 11644,20 грн. (а.с. 63), то вона судом до уваги не приймається з огляду на таке. Положеннями ч. 1\~ст. 83 КЗпП України\~передбачено обовязок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ч. 2\~ст. 21 Закону України «Про відпустки»\~порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у звязку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 2 р. ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у звязку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадяться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.\~\~ Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Абзацом першим п. 7 р. IV вказаного вище Порядку передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у звязку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. У п. 2 частини 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки» від 15.11.96 р. № 504/96 зазначено, що час, коли працівник фактично не працював, але за ним на підставі законодавства зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково, зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку. Це означає, що час простою не з вини працівника, оплачений з розрахунку не нижче 2/3 тарифної ставки встановленого працівнику розряду (окладу),\~враховується для надання йому щорічної відпустки. Разом із тим, у разі розрахунку середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали та за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду (абзац шостий п. 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.95 р. № 100). Про це саме йдеться у листі Мінпраці та соціальної політики України від 20.12.2007 р. № 929/13/84-07. Якщо під час розрахунку середньої заробітної плати для оплати компенсації за невикористані відпустки до розрахункового періоду потрапляє час простою, його слід виключити з розрахункового періоду. Як було встановлено під час розгляду справи, що не заперечувалося відповідачем, з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року позивач перебував у простої не з вини працівника. Втім у довідці від 02.10.2018 (а.с.63) зазначена кількість календарних днів у березні 2017 року 30, в той час як період простою в цьому місяці повинен був виключений з розрахункового періоду. Щодо посилання відповідача на довідку про розрахунок оплати середньомісячної зарплати від 02.10.2018 для нарахування вихідної допомоги у розмірі 7880,70 грн. (а.с.64), то вона судом до уваги теж не приймається, оскільки середня \~заробітна \~ плата\~повинна обчислюватися\~ \~ за\~ \~останні \~ два\~ \~місяці \~ фактичної\~роботи.Втім у довідці зазначений березень-квітень 2017 року, які включають час простою. Крім того, суд вважає, що позивачем безпідставно заявлено окрему позовну вимогу про стягнення одноразової допомоги у розмірі однієї середньої заробітної плати з огляду на таке. Згідно з п. 1\~ст. 40 КЗпП України\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до статті 44 КЗпП України \~при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст.\~36\~ та п. 1, 2 і 6 ст.\~40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку, Додаткові, відповідно до чинного законодавства і угод, вихідні допомоги, соціально - побутові пільги можуть бути передбачені і в колективному договорі, положення якого поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації\~\~згідно ст.\~13,18 КЗпП України. Про право [PERSON] отримати вихідну допомогу у розмірі одного середнього місячного заробітку зазначено відповідно до вказаної норми закону. Згідно розрахункового листа за липень 2017 року відповідачем нараховано вихідну допомогу (код 601) 10543,40 грн., тому суд вважає, що окремо ця позовна вимога задоволенню не підлягає. Враховуючи обставини,\~викладені вище,\~суд вважає,\~що позивачем\~підтверджено наявність\~заборгованості з\~виплати заробітної\~плати за\~березень 2017\~-\~липень 2017\~року в\~розмірі 44684,67 грн.:\~ березень\~ 9337,95 грн., квітень 4041,84 грн., травень 4041,84 грн., червень 4041,84 грн., липень 23221,20грн., а тому ці вимоги підлягають задоволенню. Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд зазначає наступне. Згідно\~ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, за положеннями\~статті 117 КЗпП України\~обовязковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Відповідно до\~статті 14-1\~Закону України\~«Про торгово-промислові\~палати в\~Україні» від 02.12.1997 року №671/97-ВР, торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення субєкта господарської діяльності. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Згідно із\~ст. 10 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»\~протягом терміну дії цього\~Закону\~єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобовязань, є сертифікат [PERSON] палати України. Відповідно до науково-правового висновку [PERSON] палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьку та м. Луганську. Господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в м. Луганськ, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення\~виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обовязків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей\~47,83,115,116 КЗпП України\~спричинено\~впливом дії форс\~мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території м. Донецька, м. Луганська тривалими перервами в роботі транспорту,\~регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату\~закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин\~при всій\~обачливості\~зобовязаної сторони за трудовим договором. Зазначений висновок є належним та допустимим доказом\~та підтверджує відсутність вини відповідача у непроведенні своєчасного розрахунку з позивачем при його звільненні, тому\~відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України\~від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15,\~від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16,\~від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах\~Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17\~ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17. Згідно з ч.4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі\~і застосуванні\~норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку не підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір»\~від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п. п.1 п.1 ч. 2ст.\~4\~Закону України\~«Про судовий\~збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір справляється в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача заборгованості з виплати заробітної плати за березень 2017 року в розмірі 14060,55 гривень, заробітну плату за час вимушеного простою у розмірі 18381,34 гривень, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 15672,80 гривень, вихідну допомогу у розмірі 10543,40 гривень, всього 58658,09 грн., при цьому судовий збір не сплачувався. Враховуючи, що судом ці вимоги задоволені частково (76%), з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 535,65 грн. Крім того, позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку, яка оплачена судовим збором в розмірі 1121,21 грн., що підтверджено наданою позивачем квитанцією (а.с.39). Враховуючи, що судом у задоволенні цих вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача, підстав для стягнення їх з відповідача немає. Також, слід наголосити, що відповідно до п. 6\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Але суд зазначає, що на підтвердження існуючої заборгованості з виплати виплати заробітної плати позивачем суду були надані розрахунки заробітної плати, в яких зазначені суми до виплати, тобто після утримання сум податків і обов'язкових платежів. Відповідно до ч.1\~ст. 430 ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial