Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

13.03.2017 року [PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом (з урахуванням уточненої позовної заяви) до ПАТ «Запорізький кабельний завод» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про стягнення компенсації втрати частини доходу та зобов`язанні вчинити певні дії. В обґрунтування позову позивач вказала, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя № 337/825/15-ц від 06.07.2015 року у справі за позов [PERSON] до ПАТ «Запорізькій кабельний завод», за участю третьої особи - [PERSON] , про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, компенсації вимушеного прогулу та відшкодування збитків, позов було задоволено частково. Суд визнав звільнення з роботи незаконним, поновив її на роботі, стягнув на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 15399,84 грн. та стягнув в рахунок відшкодування моральної шкоди - 2000 грн. В решті вимоги залишені без задоволення. В частині поновлення позивача на роботі суд допустив негайне виконання у відповідності до вимог статті 367 ЦПК України. На виконання постанови державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби м.Запоріжжя № 48055723 від 10.07.2015р. відповідачем було прийнято наказ № 140 від 05.08.2015р., яким поновлено її на посаді електромонтера станційного обладнання телефонного зв`язку у відділі інформаційних технологій з 15 січня 2015 року. У зв`язку із чим було видано відповідного наказу про прийняття її на роботу № 39 від 07.08.2015р. Після проходження медичного огляду, який передбачено наказом № 118 від 07.08.2015р. Фактично її було допущено до роботи 13.08.2015р. У серпні - вересні 2015р. вона використала відпустку та з 27.10.2015р. по 16.11.2015р. знаходилась на лікарняному. Втім, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив зазначене рішення до суду апеляційної інстанції. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 02.11.2015р. апеляційну скаргу ПАТ «Запорізький кабельний завод» було задоволено, а рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 06.07.2015р. скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено. Після рішення суду апеляційної інстанції 02.11.2015р. її було звільнено з роботи. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08.06.2016р. було частково задоволено подану нею касаційну скаргу, рішення апеляційного суду від 02.11.2015р. скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 29.09.2016р. апеляційну скаргу відповідача відхилено, а рішення суду першої інстанції від 06.07.2015р. залишено в силі. 07 жовтня 2016р. відповідачем рішення суду щодо поновлення її на роботі виконано з обов`язковою процедурою медичного огляду із збереженням заробітної плати у період з 10.10.2016р. по 17.10.2016р. Тобто фактично її було допущено до роботи 17.10.2016р. В листопаді 2016р. відповідачем їй сплачена сума в розмірі 12875 грн., до складу якої увійшло середній заробіток за час вимушеного прогулу за мінусом місячного середнього заробітку, який їй було сплачено ще в серпні 2015р., з відрахуванням податків та обов`язкових платежів, та сума моральної шкоди - 2000 грн. Враховуючи те, що при прийняті ухвали апеляційного суду Запорізької області від 29.09.2016р. не виносилось та не розглядалось в суді питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу упродовж розгляду цієї справи, тому позивач вважає за можливе ставити перед судом питання щодо стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тобто із первинного позову статус грошових коштів змінено «з компенсації за невиплату заробітної плати» на «середній заробіток за час вимушеного прогулу», оскільки період, в який позивач не працювала не зі своєї вини, дорівнюється вимушеному прогулу, справу по якому судом було розглянуто та визнано незаконним її звільнення, що в свою чергу за законом передбачає і стягнення середнього заробітку. Крім того, згідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» обчислення страхового стажу та його зарахування здійснюються за даними персоніфікованого обліку, виходячи із суми сплачених внесків. Той факт, що не з вини позивача не було відраховано із заробітної плати та сплачено відповідних внесків до Пенсійного фонду, до її страхового стражу не зараховано період її знаходження під вимушеним прогулом, а саме з 02.11.2015р. по 07.10.2016р. Як встановлено рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06.07.2015р. середньоденний заробіток [PERSON] складає 138,74 грн. Кількість робочих днів за період з 02.11.2015р. по 07.10.2916р. ( фактичне виконання рішення суду) становить 230 робочих днів без врахування святкових та релігійних свят та переносів. Загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за зазначений період складає 31910,20 (138,74 грн. х 230 робочих днів). Загальний приріст індексу споживчих цін за період починаючи з грудня 2015р. по вересень 2016р. становить = 7,7 % (1,007x1,009x1,010x1,031х,018x100 -100). Компенсація втрати її доходу, яким є заробітна плата складає 2457,08 грн. (31910,20 грн. х 7,7 / 100). Позивач також посилається на те, що із-за відсутності нарахувань, сплати та належних відрахувань із середнього заробітку за період з 02.11.2015р. та по день фактичного поновлення на роботі було порушено її право на отримання належних страхових виплат у зв`язку із втратою працездатності, тобто лікарняного з 09.11.2016р., який було оплачено у меншому розмірі, чим це передбачено постановою КМУ № 1266 від 26.09.2001р. ( в ред. від 26.06.2015 року) затвердженого Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, а саме виходячи із стажу її роботи на підприємстві відповідача починаючи з 2000 року, що повинно складати 100% цих виплат. Позивач вважає, за необхідне ставити перед судом питання щодо відновлення порушеного її права, шляхом зобов`язання здійснити перерахунок сплачених перших п`яти днів за лікарняним з 09.11.2016р. З урахуванням викладеного, позивач просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.11.2015р. по 07.10.2016р. (час фактичного поновлення на роботі) в розмірі 31910,20 грн., компенсацію за втрату доходу за період з 02.11.2015 р. по 07.10.2016р. в розмірі 2457,08 грн. Крім того, просить зобов`язати відповідача здійснити перерахунок сплачених перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за лікарняним з 09.11.2016р. за рахунок коштів підприємства, виходячи з нарахованої заробітної плати, з якої сплачуються страхові внески, що дорівнюється 100 відсоткам її окладу. Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідач надав суду відзив на позов. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до наступних висновків. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Згідно з п.п. 9 п. 1 Розділу ХІІ «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст.ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя № 337/825/15-ц від 06.07.2015 року у справі за позов [PERSON] до ПАТ «Запорізькій кабельний завод», за участю третьої особи - [PERSON] , про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу та відшкодування збитків, позов було задоволено частково. Суд визнав звільнення [PERSON] з роботи незаконним, поновив позивача на роботі, стягнув на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 15399,84 грн. та стягнув в рахунок відшкодування моральної шкоди - 2000 грн. В решті позовні вимоги залишені без задоволення. В частині поновлення позивача на роботі суд допустив негайне виконання у відповідності до вимог статті 367 ЦПК України (а.с.6-10). На виконання постанови державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя ВП № 48055723 від 10.07.2015р. за виконавчим листом № 337/825/15-ц виданого 07.07.2015р. Хортицьким районним судом м. Запоріжжя, відповідачем поновлено [PERSON] на посаді електромонтера станційного обладнання телефонного зв`язку у відділі інформаційних технологій, про що було прийнято наказ № 140 «Про виконання судового рішення» від 05.08.2015р. (а.с.45). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Позивач вважається такою, що приступила до роботи 07.08.2015р., що підтверджується табелем обліку робочого часу (а.с.47). Втім, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив зазначене рішення до суду апеляційної інстанції. Рішенням апеляційного суду Запорізької області № 337/825/15-ц від 02.11.2015р. апеляційну скаргу ПАТ «Запорізький кабельний завод» було задоволено, а рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06.07.2015р. скасовано та ухвалено нове рішення, яким [PERSON] відмовлено в задоволенні заявлених позовних вимог. 10.11.2015 р. на підставі рішення апеляційного суду Запорізької області від 02.11.2015р. [PERSON] була звільнена з роботи наказом ПАТ «Запорізький кабельний завод» № 251 «Про виконання судового рішення» (а.с.46). Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08.06.2016р. було частково задоволено подану позивачем касаційну скаргу, рішення апеляційного суду від 02.11.2015р. скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 29.09.2016р. апеляційну скаргу відповідача відхилено, а рішення суду першої інстанції від 06.07.2015р. залишено в силі (а.с.11-14). Наказом № 205 «Про виконання судового рішення» від 07.10.2016р. [PERSON] поновлено на роботі в ПАТ «Запорізький кабельний завод». Наказом № 146 від 07.10.2016р. [PERSON] було направлено на обов`язковий медичний огляд з оплатою середнього заробітку за час його проходження у період з 10.10.2016р. по 17.10.2016р. (а.с. 17). Згідно з табелем обліку робочого часу 07, 10, 11, 12, 13 жовтня 2016р. обліковані як проходження медичної комісії (а.с.51). З розрахункового листка за жовтень 2016р. вбачається, що [PERSON] оплачені 5 днів проходження медичного огляду (а.с81). Розпорядженням головного інженера ПАТ «ЗКЗ» «Про простій» від 17.10.2016р. № 12 в зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов, необхідних для виконання позивачем роботи за спеціальністю електромонтер станційного обладнання телефонного зв`язку, викликаних ліквідацією ПАТ «ЗКЗ» в 2010р. застарілої декадно-шагової УАТС-49 та переходом підприємства на використання сучасної цифрової міні АТС, електромонтеру станційного обладнання телефонного зв`язку 4 розряду відділу інформаційних технологій ПАТ «ЗКЗ» Тарасовій Л.О. з 07:30 год. 17.10.2016р. оголошено простій не з вини працівника з оплатою простою з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). З 17.10.2016р. до 02.11.2016р. [PERSON] перебувала у щорічній відпустці, що підтверджується наказом про надання відпустки від 17.10.2016р. (а.с.62). В листопаді 2016р. позивачу сплачена сума в розмірі 12875 грн., до складу якої увійшло середній заробіток за час вимушеного прогулу за мінусом місячного середнього заробітку, який їй було сплачено ще в серпні 2015р., з відрахуванням податків та обов`язкових платежів, та сума моральної шкоди - 2000 грн. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу; у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству; у затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу. Тобто вимушений прогул - час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати. Вимушений прогул працівника має місце при незаконному його звільненні. У ч. 2 ст. 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення і поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення ( виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. При цьому усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин). Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 06.07.2015р. середньоденний заробіток [PERSON] складає 138 грн.74 коп. При прийнятті ухвали апеляційного суду Запорізької області від 29.09.2016р. питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу упродовж розгляду справи не ставилось та не розглядалось, тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. Враховуючи те, що позивача було звільнено з роботи 10.11.2015р. (останній робочий день) на підставі наказу № 251 «Про виконання судового рішення» від 10.11.2015р. (а.с.46) та поновлено на роботі 07.10.2016р. (перший робочий день) на підставі наказу № 205 «Про виконання судового рішення» від 07.10.2016р. середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за період з 11.11.2015р. по 06.10.2016р. в кількості 222 робочих дні, без врахування святкових та релігійних свят та переносів. Загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за зазначений період складає 30800,28 грн. (138,74 грн. х 222 робочих дні). Вказана сума підлягає стягненню з відрахуванням суми обов`язкових платежів та зборів. Згідно ст.18 Податкового кодексу України особа, яка нараховує та виплачує доходи на користь фізичної особи називається податковим агентом, тобто відповідач є відповідальним за нарахування та сплату до бюджету податку з доходів фізичних осіб, який утримується з нарахованої виплати. Зазначене відповідає висновкам Верхового Суду, що викладені у постанові у справі № 359/10023/16-ц (касаційне провадження № 61-14794св18). Крім того, Верховний Суд вказав, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, з якої також відраховувались би податки і збори. Позивач вважає, що вказана сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає індексації. Відповідно до вимог ст.34 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно з вимогами п.2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. за №1078 (далі Порядок), індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, у тому числі: пенсії; стипендії; оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер, тощо. Відповідно до вимог п. 3 даного Порядку, до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема: виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати. В силу вимог п.2 Положення про порядок компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. за №1427, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги (далі - споживчі ціни) за цей період зріс більш як на один відсоток. Поняття "заробітна плата" та "середній заробіток за час вимушеного прогулу" не є тотожними. В силу вимог ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структура заробітної плати визначена у ст. 2 даного Закону. З аналізу вищенаведених вимог Закону вбачається, що середній заробіток [PERSON] за час вимушеного прогулу не є заробітною платою, тобто оплатою її праці, та не є виплатою, яка була їй нарахована, але не сплачена, а тому індексації не підлягає. Виплата позивачу середнього заробітку з урахуванням індексації суперечить чинному порядку проведення вказаних виплат, оскільки така проводиться тільки із виплат, які законодавчо визначені, як об`єкти виплат, що підлягають індексації. Крім того, виплати, які підлягають індексації, повинні носити, зокрема, постійний характер, що в даному випадку відсутнє. Виплата середнього заробітку позивачу за рішенням суду є юридичним фактом, що носить разовий характер. Отже, позовні вимоги про стягнення індексації середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02.11.2015р. по 07.10.2016р. у розмірі 2457,08 грн. задоволенню не підлягають. Стосовно вимог про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок сплачених перших п`яти днів тимчасової непрацездатності позивача з 09.11.2016 р. за рахунок коштів відповідача, виходячі з нарахованої заробітної плати, з якої виплачуються страхові внески, суд зазначає наступне. Обчислення середньої заробітної плати для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням (оплати часу непрацездатності працівника відповідно до лікарняного листка) проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1266 від 26.09.2001р. Пунктом 29 вказаного Порядку встановленої, що якщо протягом дванадцяти місяців перед настанням страхового випадку за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування застрахована особа має страховий стаж менше шести місяців, для розрахунку допомоги по тимчасовій непрацездатності середня заробітна плата визначається виходячи з нарахованої заробітної плати, з якої сплачуються страхові внески, але в розрахунку на місяць не вище за розмір мінімальної заробітної плати, встановлений законом у місяці настання страхового випадку. Протягом дванадцяти місяців перед настанням страхового випадку (захворювання за лікарняним листком від 09.11.2016р.) позивач мала страховий стаж менше шести місяців та не отримувала заробітної плати, з якої утримувались та перераховувались відповідні страхові внески, оплата була проведена відповідачем у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 1266 від 26.09.2001р., з розрахунку не вище розміру мінімальної заробітної плати, встановлений законом у місяці настання страхового випадку. Таким чином вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок сплачених перших п`яти днів тимчасової непрацездатності позивача з 09.11.2016 р. за рахунок коштів відповідача є безпідставними. Згідно вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Конституція України гарантує особі право на звернення до суду за захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 55 Основного Закону України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, завданням цивільного судочинства згідно ст. 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору при подачі позову, то такий на користь держави має бути стягнутий з відповідача у сумі 768,40 грн.

Outcome: partial