Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом, де зазначив, що з 01.02.2014 року по 12.08.2014 року перебував у трудових відносинах із відповідачем - ПП "[PERSON].", та працював на посаді водія. 12.08.2014 року прибувши на роботу позивач не знайшов ключів від автомобіля, після чого йому було повідомлено, що ключі у нового водія, його звільнено, а трудову книжку він може забрати після сплати 300, 00 грн. З 12.08.2014 року позивач не працює. Зазначив, що у день звільнення йому не видано копію наказу, не виплачено заборгованість по заробітній платі в розмірі 3763,84 грн., з урахуванням індексації та компенсації за невикористану відпустку. Вважає звільнення незаконним та просить поновити його на посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, заборгованість по заробітній платі з індексацією, компенсацію за невикористану відпустку, компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату, моральну шкоду 2000,00 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. При цьому не заперечував, що з 12.08.2014 року на роботу не виходив, оскільки йому в усній формі було повідомлено про його звільнення, з наказом про звільнення під підпис його ніхто не ознайомлював. Представник відповідача заперечувала щодо задоволення позову, зазначила, що наказ про звільнення позивача з займаної посади не видавався, заборгованості по заробітній платі ПП "[PERSON]." перед [PERSON] не має, тому відсутні підстави для задоволення позову. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд встановив. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. [PERSON] наказом № 7-к від 01 лютого 2014 року прийнятий на роботу до ПП "[PERSON]." на посаду водія автобуса БАЗ 22154 д.н. [NUMBER]. Статтею 139 КЗпП України встановлено, що працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивач в порушення ч. 1 ст. 60 ЦПК України будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження самої обставини щодо звільнення з займаної посади та наявності заборгованості по заробітній платі суду не надав. Натомість представник відповідача в судовому засіданні надала для огляду дублікат трудової книжки [PERSON], зі змісту якої відомості про звільнення останнього відсутні, крім того, представник відповідача зазначила, що відсутній і наказ про звільнення. Судом встановлено, що 09.08.2014 року, 10.08.2014 року, 23.08.2014 року та 24.08.2014 року працівниками ПП "[PERSON]." в складі робочої групи [PERSON], [PERSON], [PERSON] складено акти про те, що водій [PERSON] був відсутній на робочому місці на маршруті № 8 автобуса БАЗ 22154 д.н. [NUMBER] з 06 год. 40 хв. і до закінчення зміни - 13 год. 30 хв. Аналогічні за змістом складено акти від 27.08.2014 року, 28.08.2014 року, 29.08.2014 року, 30.08.2014 року, 31.08.2014 року, але у період роботи з 13 год. 30 хв. і до закінчення зміни - 21 год. 41 хв. На адресу позивача відповідачем направлявся запит від 10.11.2014 року, про надання інформації щодо систематичної неявки на роботу( а.с 16), підтвердженням направлення запиту є поштова квитанція ( а.с. 41). Проте позивач доказів про поважність причин відсутності на роботі суду не надав. Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позивач не звільнений з посади водія ПП "[PERSON]." за таких обставин, суд вважає безпідставними вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Так само суд не вбачає підстав для стягнення заробітної плати за період з 12.08.2014 р. по 21.10.2014 року, інфляційних, компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, оскільки наданими доказами підтверджено, що не заперечувалось і самим позивачем, що останній в зазначений період часу не працював. Разом з тим, суд відмовляє у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, оскільки ці вимоги є похідними від первинних.

Outcome: dismissed