Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Альянс Україна в особі «Грандфінресурс» про розірвання кредитного договору № 218272 від 05 лютого 2013 року, про стягнення одноразової комісії при підписанні договору в розмірі 500 грн., про стягнення суму щомісячних платежів у розмірі 2639 грн., з мотивів викладених в позовній заяві. [PERSON] в судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлявся належним чином, надав заяву згідно якої просив розглянути справу за його відсутності та проти заочного рішення він не заперечує. Альянс Україна в особі «Грандфінресурс» в судове засідання не з'явилось, про слухання справи повідомлялось належним чином, надало свої письмові заперечення на позов. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Стаття 213 ЦПК України вимагає від суду повно та всебічно з'ясувати обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідити всі докази в їх сукупності. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 19 Закону України "Про захист прав споживачів" заборонено нечесну підприємницьку практику, яка включає, зокрема будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, стосовно основних характеристик продукції, таких як: її наявність, специфікація та ціна або спосіб розрахунку ціни чи наявність знижок або інших цінових переваг. Згідно ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Відповідно до ч. 6 ст. 19 цього Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. При цьому, відповідач створив складну багатоступінчату, двозначну, незрозумілу для споживача схему визначення одного лише права на отримання кредиту через механізми: сплати повних внесків, цілих чистих або половинних чистих внесків, накопичення внесків, пропозиції авансових внесків. Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно п. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення такий правочин визнається судом недійсним. Згідно ч. 2 ст. 230 ЦК України, сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Абзац 3 пункту 7 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» серед іншого передбачає, що умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Якщо внаслідок застосування умов такого договору споживачеві завдано збитків, вони мають бути відшкодовані в повному обсязі. Згідно ч. 2 п. 2. ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надасться або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Так, кредитний договір (надання інформації перед укладанням його, його подальше виконання) підпадає під поняття договору, згідно з яким надається певна банківська послуга на отримання іншою стороною матеріальних благ, оскільки укладається між фізичною особою із споживчою метою з однієї сторони, і юридичною особою, яка надає подібні послуги у публічному порядку (невизначеному колу осіб) в ході здійснення нею підприємницької діяльності, з другої сторони. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Листом Національного Банку від 16.06.2007 р. N 40-117/2093-6134 Національний Банк додатково зауважив про необхідність застосування банками приписів ЗУ «Про захист прав споживачів» навіть і до видання постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Тобто цим листом НБУ зауважив банкам, що безумовне виконання ЗУ «Про захист прав споживачів» банки повинні були робити ще з 2005 року, а ця постанова має на меті лише встановлення єдиного порядку надання інформації при укладанні кредитних договорів. Тобто навіть і без її існуванні в обов'язку банків було застосування вищезазначеного закону при кредитуванні споживачів фінансових послуг. Листом від 19.01.2006 р. N 18-112/219-637 «Про застосування в банківській діяльності Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про захист прав споживачів"»НБУ також націлив банки на виконання ЗУ «Про захист прав споживачів». Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, необхідне також якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Судом встановлено, що 05 лютого 2013 року між позичальником [PERSON] і Альянс Україна в особі «Грандфінресурс» був укладений договір позики №218272 за умовами якого Альянс Україна в особі «Грандфінресурс» надав [PERSON] кредит в сумі 10000 грн. для вимушених потреб. Одночасно з укладанням договору з Альянс Україна в особі «Грандфінресурс», згідно п. 2.1.1 даного договору, [PERSON] сплатив одноразову комісію при підписанні договору в розмірі 500 грн. У відповідності до умов договору, [PERSON] в продовж місяця після підписання вказаного договору мав отримати визначені в договорі кошти. Проте дану грошову суму він так і не отримав. Дану обставину не спростовує в своїх запереченнях і відповідач. В подальшому [PERSON] у відповідності до умов укладеного договору здійснив сім платежів на загальну суму 2644 грн. 46 коп. Відповідно до ст. 1 договору, укладеного між сторонами 05 лютого 2013 року № 218272, відповідач зобов'язується вчинити від імені та за рахунок учасника - позивача певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, або суми у позику, зазначеної у Додатку № 1 до даного Договору, в тому числі: сформувати Реєстр учасників, забезпечити його адміністрування, організовувати та проводити захід по розподілу грошового фонду, здійснити оплату товару на користь учасника або надати учаснику відповідну суму у позику. З наведеного слід зробити висновок, що між сторонами укладено правочин, предметом якого є надання послуг. Статтею 4 Договору визначено, що учасник зобов'язується виконувати зобов'язання, передбачені договором про адміністрування, в порядку та строки, визначені договором. Діяльність відповідача є створення та адміністрування (обслуговування) пірамідальної схеми, відповідачем формується Реєстр Учасників Програми (ст.1 Договору) за рахунок щомісячних Загальних платежів (ст.2 Договору), сплачених Учасниками Програми, які включають Чистий внесок та Адміністративні витрати. За рахунок Чистих внесків Учасників Програми формується грошовий Фонд Реєстру Учасників Програми (ст.1 Договору). Відповідач організує та проводить Заходи по розподілу грошового Фонду Реєстру, який проводиться не менше одного разу на два місяці (ст. 4 Додатку № 2 до договору). У випадку, коли у визначений строк проведення Заходу, коштів, які утворюють Фонд Реєстру не вистачило, тоді ця сума включається до Фонду Реєстру на наступний Захід. При цьому, право участі у розподілу грошового Фонду Реєстру надається не всім Учасникам Програми, а тільки тим Учасникам Програми, які матимуть найбільшу кількість платежів. Таким чином, відповідач вводить споживача в оману, оскільки зазначений грошовий Фонд Реєстру Учасників Програми формується виключно за рахунок внесків Учасників Програми, а розподіл коштів Фонду Реєстру Учасників між членами системи являє собою реалізацію діяльності пірамідальної схеми, що порушує вимоги п.7 ч.3 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів". Тобто, отримання товару чи позики Учасником Програми "Альянс Україна" є можливим виключно за рахунок залучення інших споживачів, а споживач повинен сплачувати платежі не за одержання позики, а фактично за можливість призначення позики, яка надається відповідачем не за свій рахунок, а за рахунок залучення інших споживачів та їх коштів до Програми "Альянс Україна", а призначення позики залежить від розміру Фонду Реєстру Учасників Програми і внесення коштів іншими Учасниками Програми та власного розсуду відповідача. Згідно із п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" забороняються як такі, що вводять в оману утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Під час розгляду спору було встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, тому суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Згідно постанови Верховного Суду України від 23 травня 2012 року по цивільній справі №6-35цс12, за розглядом якої в порядку ст. 355, 360-2 - 360-7 ЦПК України визначено правову позицію такого змісту: «За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Оскільки позивачка сплачувала кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, ПАТ «Філдес Україна» без залучення власних коштів формувало групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності системи «Кар Кредит», касаційний суд помилково погодився з висновками суду апеляційний інстанції про те, що спірний договір - це досягнута між сторонами угода про посередницьку діяльність, яка не порушує права позивачки, а діяльність ПАТ «Філдес Україна» з реалізації системи «Кар Кредит» не є такою, що вводить споживача в оману». Оскільки за змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, то заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача сплачених коштів, а саме 500 грн. - сплачених як одноразової комісії та 2639 грн. суми сплачених платежів. При цьому, суд беручи до уваги ту обставину, що [PERSON] у відповідності до умов укладеного договору здійснив сім платежів на загальну суму 2644 грн. 46 коп., а в прохальній частині позову просить стягнути суму в розмірі 2639 грн., задовольняє заявлені позовні вимоги в розмірі визначеному позивачем в позовній заяві, а саме 2639 грн. Судові витрати слід покласти на відповідача.

Outcome: partial