Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

Представник Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про відібрання дітей від батька без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору комунальний заклад Маріупольський дитячий будинок «Центр опіки» Маріупольської міської ради Донецької області. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідач є батьком малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Мати дітей - [PERSON] зареєстрована [INFO], а останнім часом проживала в [INFO] кар»єр, буд. 26, однак на даний час її місцезнаходження невідомо. Рішенням колегії Жовтневої районної адміністрації від 27 лютого 2014 року № 48 малолітні діти були негайно відібрані від матері. А в подальшому на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 01 квітня 2014 року малолітніх дітей відібрано від матері [PERSON], оскільки залишення дітей у неї є небезпечним для їх життя, здоров»я, виховання та у зв»язку з важкою хворобою її співмешканця [PERSON] туберкульозу. [PERSON] перебуває на обліку в комунальному лікувально-профілактичному закладі «Міський протитуберкульозний диспансер м.Маріуполя» з приводу відкритої форми туберкульозу з 17 квітня 2012 року, однак з 23 липня 2012 року він припинив відповідне лікування і тому на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 04 грудня 2012 року його примусово госпіталізовано до протитуберкульозного диспансеру, однак рішення суду залишається невиконаним. В подальшому рішенням колегії Орджонікідзевської районної адміністрації від 28 травня 2014 року №№ 115,116 малолітнім дітям [PERSON] та [PERSON] надано статусу дітей, позбавлених батьківського піклування. 16 жовтня 2014 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання свого батьківства відносно його малолітніх дітей і на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 березня 2015 року його визнано батьком [PERSON] і [PERSON], а також зобов»язано відповідні відділи державної реєстрації актів цивільного стану внести відповідні зміни до актових записів про народження дітей у відповідних графах відомості про батька. 30 березня 2015 року відповідач [PERSON] звернувся до Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради з проханням повернути йому малолітніх дітей. На комісії з питань захисту прав дітей 08 квітня 2015 року було розглянуто питання соціального супроводу сім»ї відповідача [PERSON], де встановлено, що він послугами такого супроводу не користувався, приходив до закладу в нетверезому стані, рекомендацій спеціалістів не виконував. 09 квітня 2015 року комісією спеціалістів було обстежено умови проживання відповідача в будинку № 26 по вулиці Цегляний кар»єр в місті Маріуполі, за результатами якого встановлено, що в будинку відсутні умови проживання для дітей, відсутнє опалення, дитячий куточок, меблі, умови для приготування їжі і дотримання особистої гігієни, тому комісія зробила висновок про недоцільність повернення малолітніх дітей відповідачеві. Про це свідчить і висновок центру первинної медико-санітарної допомоги № 2 м.Маріуполя, згідно якого умови надані батьком для проживання малолітніх дітей є незадовільними. Відповідач [PERSON] за місцем проживання характеризується негативно, схильний до вчинення злочинів, перебуває на диспансерному обліку в протитуберкульозному диспансері в неактивній диспансерній категорії з 26 листопада 2014 року. На теперішній час малолітні діти перебувають в комунальному закладі Маріупольський дитячий будинок «Центр опіки» Маріупольської міської ради Донецької області. Просить суд відібрати у відповідача [PERSON] його малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] без позбавлення його батьківських прав, а також стягнути з нього аліменти на утримання малолітніх дітей на користь державного закладу у розмірі 1/3 частини усих видів його заробітку до повноліття дітей. Заперечуючи проти первісного позову відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради, комунального закладу Маріупольський дитячий будинок «Центр опіки» Маріупольської міської ради Донецької області про визнання незаконним рішень, дій та повернення дітей, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орджонікідзевська районна адміністрація Маріупольської міської ради. В обгрунтування зустрічних позовних вимог посилався на те, що Жовтнева районна адміністрація Маріупольської міської ради перешкоджає йому в поверненні його малолітніх дітей до йогож сім»ї з комунального закладу Маріупольський дитячий будинок «Центр опіки» Маріупольської міської ради Донецької області, а останній безпідставно всупереч законодавству утримує його малолітніх дітей у себе. Вказує, що рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 01 квітня 2014 року малолітніх дітей відібрано від їх матері [PERSON], на час їх відібрання вони проживали разом з ним в будинку № 26 по вулиці Цегляний кар»єр в місті Маріуполі. Рішенням колегії Орджонікідзевської районної адміністрації від 28 травня 2014 року №№ 115,116 його малолітнім дітям [PERSON] та [PERSON] надано статусу дітей, позбавлених батьківського піклування та передано їх на повне державне забезпечення до Дитячого будинку «Центр опіки». В подальшому на підставі рішення суду від 11 березня 2015 року він визнаний батьком своїх доньок, про що внесені відповідні зміни до актових записів про їх народження та йому видано нові свідоцтва про народження. Із рішенням суду про визнання батьківства та новими свідоцтвами про народження дітей він звернувся до Дитячого будинку «Центр опіки» з метою забрати доньок до себе, однак йому в цьому відмовлено з посиланням на необхідність відповідного рішення Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради. Однак цим відповідачем йому також відмовлено в поверненні дітей із вказаних вище підстав за відсутності при цьому відповідного рішення суду. Крім цього, діями відповідачів йому створюються штучні умови для майбутнього позбавлення його батьківських прав відносно своїх малолітніх доньок. Просить суд визнати незаконною відмову Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради у поверненні йому малолітніх доньок з комунального закладу Маріупольський дитячий будинок «Центр опіки» Маріупольської міської ради Донецької області; визнати незаконним висновок про відмову йому у поверненні його дітей; зобов»язати відповідачів повернути йому доньок та стягнути з відповідачів судовий збір на його користь в сумі 243,60 грн., а також допустити негайне виконання рішення суду в частині повернення дітей. При розгляді справи в суді представники позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON] повністю підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Вказали на те, що у відповідача відсутні умови для проживання дітей, відсутні спальні місця, меблі, санітарний стан будинку незадовільний, відсутнє опалення, гаряча вода, він офіційно не працює, перебуває на обліку в протитурекульозному диспансеру, хоча не становить загрози для життя і здоров»я дітей, зловживає спиртними напоями, за місцем проживання характеризується негативно. Дійсно батько має намір виховувати доньок, однак він не вживає ніяких заходів для цього. Тому підстав для повернення йому малолітніх дітей не має, а дії позивача є законними і такими, що відповідають інтересам дітей. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали і заперечували проти їх задоволення. Відповідач пояснив суду, що позивач та третя особа безпідставно утримують його дітей. На вимоги повернути відмовляються. Він регулярно відвідує дітей в дитячому будинку. На даний час покращив свої житлово-побутові умови, про що надав суду відповідні фотокартки. Працює хоча неофіційно, однак отримує певний дохід. Має намір займатися вихованням і навчанням дітей. Представник відповідача [PERSON] пояснив суду, що оскільки діти жодного дня не перебували і не проживали зі своїм батьком, тому позов про їх відібрання взагалі є безпідставним. Представники комунального закладу Маріупольський дитячий будинок «Центр опіки» Маріупольської міської ради Донецької області [PERSON] та [PERSON] просили задовольнити позов та відібрати дітей від [PERSON], так як це буде повністю відповідати їх інтересам. Вказали також на те, що діти були направлені до дошкільного закладу не одразу після їх відібрання у матері, а на підставі рішення Жовневої районної адміністрації від 19 березня 2014 року, до цього вони певний період часу проживали в прийомній родині, так як існувала загроза їх життю і здоров»ю. Відповідач має потенціал батька, періодично відвідує доньок в дитячому закладі, приносить їм гостинці, однак нажаль умов для проживання з ним дітей та їх виховання він не створив. Представник третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради, [PERSON] пояснила суду, що оскільки на підставі рішення суду відповідач [PERSON] визнаний батьком малолітніх дітей, то відмова у передачі йому їх є незаконною, тому не заперечувала проти задоволення зустрічної позовної заяви. Щодо вимог по суті первісної позовної заяви пояснень надати не має можливості, так як не має передбачених законом підстав обстежити умови проживання відповідача, витребувати та перевірити будь-яку інформацію про його особу. Прокурор при розгляді справи вважав первісний позов безпідставним та просив в його задоволенні відмовити та задовольнити зустрічний позов відповідача, так як його малолітні діти утримуються в дитячому будинку безпідставно. Допитані при розгляді справи свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що є сусідами відповідача [PERSON], він хоче виховувати своїх дітей і утримувати їх. Він має будинок, хоча маленький, з цією метою по трохи приводить свої житлово-побутові умови у відповідність. Для дітей поставив манежи, є іграшки, килимочки, є ліжко для батька, в кімнаті для дітей чисто, в будинку є електропіч для приготування їжі, він також облаштував піч для опалення кімнати, є холодильник, в кухні чисто, однак ванної кімнати не має. Звичайно таких умов недостатньо для виховання двох малолітніх дітей, однак він має бажання. Зазначили, що [PERSON] підробляє на будівельних роботах, не зловживає алкогольними напоями, однак бачили його в такому стані. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків та дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісної позовної заяви та часткове задоволення зустрічної позовної заяви з наступних підстав. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблеї ООН № 44/25 від 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 9 Конвенції проголошує, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За положеннями статті 27 Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім"ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна особа має право на проживання в сім'ї. Особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом, згідно ч. 3 ст. 4 СК України. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Так, при розгляді справи судом встановлено, що 27 лютого 2014 року колегією Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради прийнято рішення № 48, яким негайно вдібрано у [PERSON] малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] та тимчасово влаштовано їх до державного закладу (а.с.28). Згідно рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 01 квітня 2014 року малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], відібрано від їх матері [PERSON] в зв»язку з небезпекою для їх життя, здоров»я, виховання та у зв»язку з важкою хворобою її спімешканця [PERSON] туберкульоз (а.с.21-22). За цим же рішенням суду передано малолітніх дітей органу опіки та піклування Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради. Рішеннями колегії Орджонікідзевської районної адміністрації від 28 травня 2014 року за №№115,116 малолітнім дітям [PERSON] та [PERSON] було надано статус дітей-позбавлених батьківського піклування. На підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 11 березня 2015 року відповідач [PERSON] визнаний батьком малолітніх дітей - [PERSON] 07 жовтня 2011 року року народження та [PERSON], [INFO]. Цим же рішенням суду зобов»язано Іллічівський та Жовтневий відділи державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області внести відповідні зміни до актових записів про народження дітей (а.с.14-16). Як свідчить свідоцтво про народження, видане 25 березня 2015 року Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] народилася 07 жовтня 2011 року, її батьками вказані: «батько [PERSON]», «мати [PERSON]» (а.с.7). Згідно свідоцтва про народження, виданого 27 березня 2015 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] народилася 17 листопада 2012 року, її батьками вказані: «батько [PERSON]», «мати [PERSON]» (а.с.8). Будучи визнаним батьком малолітніх дітей 30 березня 2015 року [PERSON] звернувся з письмовою заявою до Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради, в якій просив повернути йому дітей [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). В поданій заяві посилався на те, що він на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 11 березня 2015 року визнаний батьком малолітніх дітей. Однак 16 квітня 2015 року органом опіки та піклування Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради зроблено висновок щодо неможливості передачі малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] їх батьку [PERSON] в зв»язку з відсутністю умов проживання для дітей, порушення санітарно-гігієнічних норм, а також загрозою життя та здоров»я дітей (а.с.33-34). Рішенням колегії Орджонікідзевської районної адміністрації від 22 квітня 2015 року №86 та № 87 визнано малолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили статус дітей, позбавлених батьківських прав в зв»язку з визнанням судом [PERSON] їх батьком (а.с.84-85). Як свідчать п.п.2 вказаних рішень, ними вважаються такими, що втратили чинність рішення колегії Орджонікідзевської районної адміністрації від 28 травня 2014 року за №№ 115,116 «Про надання малолітнім [PERSON] та [PERSON] статусу дітей, позбавлених батьківських прав» та від 25 червня 2014 року за № 147 та № 148 «Про їх влаштування на повне державне забезпечення до державного закладу». Враховуючи вищевикладене, а також той факт, що після того, як малолітні діти втратили статус дітей, позбавлених батьківського піклування, будь-яких рішень з приводу їх влаштування до дитячого будинку не приймалося, суд приходить до висновку про те, що відповідачами за зустрічним позовом - Жовтневою районною адміністрацією Маріупольської міської ради та комунальним закладом Маріупольський дитячий будинок «Центр опіки» Маріупольської міської ради Донецької області, за наявності визнаного рішенням суду батька малолітніх дітей [PERSON] без відповідних на те правових підстав малолітні діти [PERSON] та [PERSON] утримуються в дитячому будинку, тому вимоги за зустрічним позовом про визнання незаконною відмови в їх передачі батьку та повернення їх батьку суд вважає такими, що підлягають задоволенню. Разом з цим суд вважає вимоги [PERSON] за зустрічним позовом про визнання незаконним висновку органу опіки та піклування про неможливість йому передачі дітей такими, що не підлягають задоволенню, так як згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. А оскільки, висновок органу опіки і піклування Жовтневої районної адміністрації № 05-359-13 від 16 квітня 2015 року про неможливість повернення малолітніх дітей [PERSON] носить рекомендаційний характер, тому суд вважає його таким, що не порушує права відповідача та не створює правові наслідки для нього. Розглядаючи позовні вимоги Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради про відібрання у [PERSON] малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] без позбавлення його батьківських прав, а також стягнення аліментів на їх утримання та відмовляючи в їх задоволенні суд виходить з наступного. Статтею 150 Сімейного кодексу України (далі СК України) визначено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст.151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно ч.ч.1,2 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров'я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов'язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. Пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 цього Кодексу визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Як на підставу відібрання дітей від батька [PERSON] позивач в своїй позовній заяві посилається на те, що він перебуває на обліку в протитуберкульозному диспансеру м.Маріуполя з приводу відкритої форми туберкульозу і тому становить загрозу для життя та здоров»я малолітніх дітей; не має належних житлово-побутових умов для проживання дітей; послугами спеціалістів з соціального супроводу сім»ї не користується; вживає алкогольні напої та негативно характеризується за місцем проживання. [PERSON] є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, отримує пенсію по інвалідності в сумі 949 грн. (а.с.100). За повідомленням КЛПЗ «Міський протитуберкульозний диспансер м.Маріуполя» від 10 квітня 2015 року, [PERSON] перебуває на обліку в диспансері з 26 листопада 2014 року в неактивній диспансерній категорії і на даний час не представляє загрози для здоров»я дітей (а.с.17). Як свідчить інформація про вихованців дитячого будинку «Центр опіки» щодо особливостей побачень дітей - [PERSON] та [PERSON], їх батько до дітей приходить систематично, однак рекомендацій зі слів медичних працівників не виконує, зокрема, руки не миє, режим харчування дітей не дотримує, на прохання не перекормлювати дітей, не палити на території дитячого будинку, не реагує (а.с.18). За інформацією комунального закладу Маріупольський дитячий будинок «Центр опіки» Маріупольської міської ради Донецької області від 15 квітня 2015 року про стан здоров»я дітей [PERSON] та [PERSON], їх фізичний розвиток середній, вони потребують в спостереженні лікарями педіатром, неврологом, індивідуальних занять з дефектологом, проведення тубдіагностики з наступною повторною консультацією фтизіатра, раціонального харчування у відповідності до свого віку та вітамінотерапії (а.с.19). На підтвердження відсутності житлово-побутових умов для проживання дітей в будинку відповідача позивачем надано декілька актів обстеження матеріально-побутових умов сім»ї [PERSON], зокрема: акт від 03 грудня 2014 року, складений представниками КСН, за яким [PERSON] проживає без реєстрації в будинку № 26 по вулиці Цегляний кар»єр в місті Маріуполі з 1982 року і по даний час (а.с.9); акти обстеження матеріально-побутових умов сім»ї [PERSON] та [PERSON] від 10 лютого 2014 року та від 27 лютого 2014 року, з яких вбачається, що умови проживання в їх будинку № 26 по вулиці Цегляний кар»єр в місті Маріуполі незадовільні, для дітей відсутні місця для сну та розвитку, діти сплять на підлозі, батьки ухиляються від виховання малолітніх дітей (а.с.24-25) та акт від 09 квітня 2015 року, з якого вбачається, що умови проживання в їх будинку № 26 по вулиці Цегляний кар»єр в місті Маріуполі незадовільні, меблі в будинку відсутні, є тільки для дитячих ліжка (манежи), відсутнє спальне місце для батька, санітарний стан в будинку є незадовільним (а.с.27). З листа КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 м.Маріуполя» від 14 квітня 2015 року вбачається, що перевіркою житлових умов проведеною 10 квітня 2015 року завідуючою амбулаторією спільно з співробітниками служби у справах дітей, встановлено, що такі умови в будинку [PERSON] № 26 по вулиці Цегляний кар»єр в місті Маріуполі незадовільні, умови для сну дітей, їх розвитку, вживання їжі відсутні (а.с.26). Також позивачем на підтвердження цих доводів надані суду відповідні фотокартки, проте відповідач [PERSON] на підтвердження своїх доводів про те, що такі умови проживання він покращує, хоча і зі спливом певного часу надав суду свої фотокартки, з яких дійсно вбачається покращення таких умов. Враховуючи надання позивачем декількох актів обстеження умов проживання відповідача та його заперечення щодо них і посилання на покращення таких умов останнім часом, за вказівкою суду органом опіки та піклування 21 серпня 2015 року проведено обстеження житлово-побутових умов сім»ї [PERSON] по вулиці Цегляний кар»єр в місті Маріуполі, будинок № 26. Як свідчить вказаний акт будинок [PERSON] складається із двох жилих кімнат площею 10 та 68 кв.м. відповідно та кухні 12,47 кв.м., в будинку є два дитячих манежа, 1 з яких зламаний, меблі відсутні, є ліжко для батька, в кухні є груба, в інших кімнатах опалення відсутнє, є калорифер, водопостачання в будинку відсутнє, електропостачання наявне, є холодильник, але він вимкнений, при вході до будинку наявні травмонебезпечні сходи, наявний запах фарби, є антрисоль для спальної білизни, одяг батька розвішений в дитячий кімнаті. Враховуючи відсутність водопостачання в будинку, що призведе до недотримання дитячої гігієни, відсутність меблів, опалення всього будинку, комісія вважає недоцільним повертати дітей до родини батька. Той факт, що відповідач [PERSON] дійсно покращує свої умови проживання, хоча повільно, враховуючи відсутність постійного заробітку та офіційного працевлаштування, однак вважаючи цього недостатнім визнали при розгляді справи і самі представники як позивача, так і третьої особи та підтвердили свідки. За інформацією Жовтневого районного центру соціальних служб для сім»ї, дітей та молоді Маріупольської міської ради від 14 квітня 2015 року щодо [PERSON], останній перебуває на обліку в такому центрі і в рамках плану соціального обслуговування з ним було проведено відповідну роботу направлену на повернення дітей до біологічної сім»ї (а.с.29-20). З характеристики з місця проживання відповідача [PERSON] наданої на запит суду вбачається, що останній за місцем свого проживання характеризується негативно, зловживає спиртними напоями, схильний до вчинення правопорушень та злочинів. Однак суд вважає, що за відсутності конкретних доказів притягнення як до адміністративної, так і до кримінальної відповідальності відповідача та встановлених фактів зловживання ним алкогольними напоями, які не знайшли свого підтвердження при розгляді справи судом враховувати їх як підставу для відібрання дітей неможливо. Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява № 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві". При цьому визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 Конвенції. Європейським судом зазначалося, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Не встановивши випадків, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України, а також випадку загрози небезпеки для життя, здоров'я і морального виховання малолітніх дітей, враховуючи лише умови проживання відповідача та його характеристику суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісного позову. Крім цього, суд приймає до уваги доводи відповідача та його представника про те, що малолітні діти після їх відібрання від матері жодного дня не проживали зі свїм батьком та враховує той факт, що відібрання дитини від батьків є одним із крайніх заходів впливу на особу, а також те, що на орган опіки та піклування відповідно до Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМУ від 24 вересня 2008 р. № 866 покладено завдання щодо забезпечення захисту особистих, майнових та житлових прав дітей, і такий орган за наявності відповідних фактів порушення прав дитини в будь-який момент не позбавлений можливості перевірити його, вжити відповідних заходів чи звернутися за таким захистом. Враховуючи вичерпний перелік випадків, передбачених ст.367 ЦПК України в яких суд допускає негайне виконання судових рішень, суд вважає, що підстав для негайного виконання рішення по зустрічному позову [PERSON] не має. На підставі викладеного та

Outcome: partial