Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

У серпні 2016 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до Приватного підприємства «ВКіК», вказавши, що його незаконно звільнили з посади директора підприємства, просив суд ухвалити рішення, яким: 1. визнати звільнення його з посади директора ПП "ВКіК" на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за прогул незаконним; 2. визнати незаконним та скасувати наказ ПП "ВКіК" № 250к від 06 липня 2016 року в частині звільнення його з посади директора ПП "ВКіК" на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за прогул; 3. визнати формулювання причини його звільнення з посади директора за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України незаконним та змінити формулювання, вказавши причину звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням з 22 червня 2016 року та внести відповідний запис до трудової книжки. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що з травня 2014 року його було призначено на посаду директора Приватного підприємства «ВКіК». 08 червня 2016 року він написав заяву про звільнення його з посади директора за згодою сторін з 17 червня 2016 року, яку зареєстрував у відділі кадрів ПП "ВКіК". З 13 червня по 17 червня 2016 року він перебував у черговій відпустці, а з 19 червня по 27 червня 2016 року він перебував на стаціонарному лікуванні в КУ БМР "Бердянське територіальне медичне об'єднання". Не зважаючи на подану ним заяву про звільнення за згодою сторін відповідач не звільнив його 17 червня 2016 року, розрахунок не провів, не видав трудової книжки. По закінченню лікарняного 29 червня 2016 року він направив лист на адресу в.о. директора ПП "ВКіК" [PERSON] з вимогою направити на його адресу трудову книжку та розрахунок при звільненні, оскільки знаходився в іншому місті і не міг особисто з'явитися. 22 липня 2016 року засобами поштового зв'язку він отримав свою трудову книжку, де було в рядку 33 зазначено, що його звільнено із займаної посади 06 липня 2016 року за прогул на підставі наказа № 250 к. Оскільки з дня закінчення його відпустки у нього були поважні причини відсутності на робочому місці, так як він знаходився на лікуванні, тому його звільнення на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України він вважає незаконним, і просить позов задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причин неявки суду неповідомив. Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позові і зазначив, що відповідач звільнив [PERSON] за прогул незаконно, так як після відпустки [PERSON] перебував на лікуванні. Після закінченя лікування відповідач мав звільнити [PERSON] за власним бажанням. Представник Приватного підприємства «ВКіК» - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала суду письмові заперечення на позов та просила відмовити в позові [PERSON] Зазначила, що [PERSON] обіймав посаду директора підприємства, на яку був прийнятий, рішенням засновника Приватного підприємства «ВКіК» відповідно до Статуту підприємства. Позивач був матеріально-відповідальною особою, якому було передано та під звітом якого знаходилися основні засоби та матеріальні цінності на суму більше 3 млн.грн. За наказом від 07 червня 2016 року [PERSON] вийшов в чергову відпустку з 08 по 17 червня 2016 року, що підтверджується підписаним ним наказом по підприємству №121 від 07 червня 2016 року. На час своєї відпустки виконання обов'язків директора підприємства ним було покладено на заступника директора по кадрам та економічної безпеки [PERSON], одного з засновників ПП. 08 червня 2016 року позивач на ім'я виконуючого обов'язки директора [PERSON] подав заяву про звільнення його з посади директора ПП «ВКіК» з 17 червня 2016 року за згодою сторін. Вказана заява була зареєстрована в відділі кадрів підприємства, але не містила резолюції власника підприємства, отже, заява [PERSON] не була погоджена. Інспектором відділу кадрів підприємства [PERSON] позивача було попереджено про те, що заява про звільнення подана на особу, яка не має повноважень приймати рішення про його звільнення, про можливість не задоволення власниками підприємства заяви про звільнення з 17 червня 2016 року за згодою сторін, та про необхідність з'явитися йому на роботу 21 червня 2016 року. Питання про звільнення з посади директора підприємства відповідно до пункту 3.1. статуту ПП "ВКіК" відноситься виключно до компетенції засновників ПП, і не могло бути вирішено виконуючим обов'язки директора. [PERSON] обставини були відомі позивачу, оскільки він був виконавчим органом підприємства та був ознайомлений зі Статутом підприємства. Відповідно до поданої позивачем заяви про звільнення з посади він мав з'явитися на підприємство 17 червня 2016 року для з'ясування рішення власників, та в разі задоволення його заяви отримати трудову книжку та повний розрахунок відповідно до ст.47 та ст.116 КЗпП України. Однак, ні 17 червня 2016 року, ні пізніше, [PERSON] на підприємство не з'явився. Керівництву підприємства стало відомо, що позивач виїхав за межі Світловодська і повертатися не має наміру. Позивач не був впевнений, що його заява про звільнення буде задоволена, незважаючи на це, залишаючись директором ПП [PERSON] виїхав в невідомому напрямку, на зв'язок з власниками підприємства не виходив. Після відпустки [PERSON] мав вийти на роботу 21 червня 2016 року, але на роботу не вийшов, у зв'язку з чим підприємством на відому адресу місця реєстрації позивача 22 червня 2016 року було направлено лист, в якому позивача було повідомлено про порушення ним правил подачі заяви про звільнення, що свідчило про те, що питання про його звільнення не вирішено по суті, та направлена вимога про надання позивачем пояснення з причини відсутності на робочому місці 21 та 22 червня 2016 року. Одночасно з вказаним листом виконуючим обов'язки директора підприємства [PERSON] на ім'я управителя корпоративними правами ПП "ВКіК" [PERSON] подано службову записку щодо обставин подання заяви про звільнення позивача та по факту відсутності позивача на робочому місці 21 та 22 червня 2016 року, було запропоновано вирішити питання звільнення позивача з посади директора підприємства. Управителем корпоративними правами ПП "ВКіК" [PERSON] було прийнято рішення про повторне направлення запиту для з'ясування причини відсутності позивача на робочому місці, про що свідчить відповідна резолюція на службовій записці. 04 липня 2016 року на відому Підприємству адресу місця реєстрації позивача направлено телеграму. Позивачу було запропоновано надати пояснення причини відсутності на робочому місці з 21 червня 2016 року та повідомлено, що в разі ненадання пояснення його відсутність на робочому місці буде кваліфіковано як прогул без поважних причин і його буде звільнено відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Але, підприємством так і не було отримано від [PERSON] жодного пояснення про причини відсутності на робочому місці, лист від 22 червня 2016 року повернувся на підприємство в зв'язку з закінченням терміну зберігання, телеграма позивачем отримана не була в зв'язку з відсутністю адресата за адресою, вказаною в телеграмі. З 21 червня по 06 липня 2016 року на підприємстві складалися акти про відсутність [PERSON] на робочому місці, також в табелі обліку використання робочого часу відносно позивача зазначено неявка по невідомим причинам. У зв'язку з вказаними обставинами, власниками підприємства прийнято рішення про звільнення позивача з посади директора ПП "ВКіК" з 06 липня 2016 року за прогули без поважних причин, про що 06 липня 2016 року управителем корпоративними правами ПП "ВКіК" [PERSON] видано відповідний наказ по підприємству за № 250-к. 06 липня 2016 року на адресу позивача направлено лист за №323, в якому позивачу в зв'язку з звільненням запропоновано з'явитися на підприємство для отримання трудової книжки та розрахунку. 07 липня 2016 року на адресу ПП "ВКіК" надійшла заява від позивача, яка датована 29 червня 2016 року і відповідно до якої позивач вважав, що мав бути звільнений з посади директора підприємства з 21 червня 2016 року, просив надіслати трудову книжку на адресу уповноваженої особи [PERSON] та перерахувати повний розрахунок по заробітній платі на банківську карту. Трудова книжка була надіслана на адресу, вказану позивачем в заяві, повний розрахунок по заробітній платі перераховано на банківську карту. Враховуючи вищевикладене, представник відповідача зазначав, що рішення керівництва ПП "ВКіК" про звільнення позивача з займаної посади на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за прогули без поважної причини є правомірним, а виданий наказ від 06 липня 2016 року за № 250-к є законним та таким, що відповідає нормам чинного законодавства, а вимоги позивача про визнання незаконним звільнення його з посади директора ПП "ВКіК" за прогул та визнання незаконним і скасування наказу від 06 липня 2016 року за № 250-к є необгрунтованим та безпідставним. Формулювання причини звільнення [PERSON] з посади директора ПП "ВКіК" за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України є законним, оскільки позивач був відсутній на робочому місці з 21 червня 2016 року по 06 липня 2016 року без поважних причин, і причини відсутності роботодавцю не повідомив. У підтвердження законності звільнення позивача з роботи за прогул відповідачем надано до матеріалів справи такі документи: копію договору управління корпоративними правами від 08 грудня 2015 року; копію наказу № 250-к від 06 липня 2016 року про звільнення [PERSON]; копію Статуту ПП "ВКіК зі змінами; копію наказу № 143-к від 05 травня 2014 року; копію наказу № 121 від 07 червня 2016 року; копію заяви позивача від 08 червня 2016 року; копію листа № 286 від 22 червня 2016 року; копію службової записки від 22 червня 2016 року; копію наказу № 138 від 21 червня 2016 року; копію телеграми від 04 липня 2016 року; копії актів про відсутність [PERSON] на робочому місці з 21 червня по 06 липня 2016 року; копію табелю обліку використання робочого часу; копію наказу № 250-к від 06 липня 2016 року; копію листа № 323 від 06 липня 2016 року з описом вкладення, копії актів прийому-передачі [PERSON] основних засобівта МБП на суму 2\~704663 грн., та 372039 грн. відповідно. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки позивача відділом кадрів ПП було попереджено про те, що його заява від 08 червня 2016 року про його звільнення з роботи за угодою сторін подана на особу, яка не має повноважень приймати рішення про звільнення, та про можливість не задоволення власниками підприємства такої заяви про звільнення з 17 червня 2016 року за згодою сторін, оскільки питання про звільнення з посади директора підприємства відноситься виключно до компетенції власників, і не могло бути вирішено виконуючим обов'язки директора. Відповідно до поданої позивачем заяви про звільнення з посади за угодою сторін він мав з'явитися на підприємство 17 червня 2016 року для з'ясування рішення власників, але 17 червня 2016 року позивач на підприємство не з'явився. Після завершення відпустки [PERSON] повинен був вийти на роботу 21 червня 2016 року, але на роботу так і не вийшов. Позивач був відсутній на робочому місці з 21 червня 2016 року по 06 липня 2016 року, про що відповідачем складалися акти про відсутність позивача на робочому місці, також в табелі обліку використання робочого часу відносно позивача зазначено неявка по невідомим причинам. На неодноразові запити ПП "ВКіК" до [PERSON] з проханням надати пояснення причини відсутності на робочому місці з 21 червня 2016 року, позивач нічого не повідомив і підприємством так і не було отримано від позивача жодного пояснення про поважність причини відсутності на робочому місці з 21 червня 2016 року. У зв'язку з безпричинною відсутністю директора ПП [PERSON] з 21 червня 2016 року на роботі тривалий час, власниками підприємства прийнято рішення про звільнення позивача з посади директора ПП "ВКіК" з 06 липня 2016 року за прогули без поважних причин. Допитана в судовому засідані свідок [PERSON] пояснила, що працює інспектором відділу кадрів ПП "ВКіК". 08 червня 2016 року директор ПП [PERSON] на ім'я виконуючого обов'язки директора ПП [PERSON] написав заяву про звільнення з посади директора ПП «ВКіК» з 17 червня 2016 року за згодою сторін. Вона попередила [PERSON] про те, що його заява про звільнення подана на особу, яка не має повноважень приймати рішення про звільнення, та про можливість не задоволення власниками підприємства заяви про звільнення з 17 червня 2016 року за згодою сторін, та пояснила про необхідність з'явитися йому на роботу 21 червня 2016 року. [PERSON] 21 червня 2016 року на роботу не з'явився та по телефону повідомив, що не приїде та інших заяв писати не буде. 22 червня 2016 року [PERSON] листом повідомлено про порушення правил подачі заяви про звільнення, з проханням надати пояснення з причини відсутності на робочому місці 21 та 22 червня 2016 року, але відповіді не було отримано. 06 липня 2016 року [PERSON] було звільнено з посади директора підприємства за прогули без поважних причин. 07 липня 2016 року ПП «ВКіК» отримало листа від [PERSON] з проханням направити трудову книжку, оскільки він не може особисто з'явитись, до листа була прикладена довідка, що він лікувався з 19 по 27 червня 2016 року. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та представника третьої особи, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, виходячи з встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити з таких підстав. Так, на підставі досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що відповідно до Статуту приватного підприємтсва «ВКіК» (зі змінами) засновниками підприємства, на час виникнення спірних правовідносин, є [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які, як власники підприємства є вищим органом управління підприємством, та призначають виконавчий орган ПП «ВКіК» - директора. [PERSON] прийнятий на посаду директора Приватного підприємства «ВКіК» згідно наказу засновника №143-к від 05 травня 2014 року. Згідно копії договору управління корпоративними правами від 08 грудня 2015 року, Установник управління [PERSON] передав Управителеві - [PERSON] право управляти корпоративними правами, в тому числі і ПП «ВКіК», який відповідно до умов цього договору зобов'язаний здійснювати управління корпоративними правами, які передані в управління, виключно в інтересах Установника управління. Згідно копії наказу директора ПП "ВКіК" [PERSON] №121 від 07 червня 2016 року, заступника директора по кадрам та економічній безпеці [PERSON] призначено виконуючим обов'язки директора на час щорічної відпустки директора [PERSON] з 08 червня по 17 червня 2016 року. Згідно копії заяви від 08 червня 2016 року видно, що директор [PERSON] на ім»я в.о. директора підприємства написав заяву про його звільнення за згодою сторін з 17 червня 2016 року, яка зареєстрована у відділі кадрів ПП "ВКіК". Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, а також яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись з позовом до суду [PERSON] зазначав, що на підставі його заяви від 08 червня 2016 року про звільнення його з роботи за угодою сторін відповідач повинен був його звільнити за угодою сторін з 17 червня 2016 року. Проте, суд не може погодитися з вказаними доводами позивача з таких підстав. Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Отже, за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору з цієї підстави. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП). Статтею 38 КЗпП України визначено, що звільнення за власним бажанням це є розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника. Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Судом встановлено, що [PERSON], обіймаючи посаду директора в ПП «ВКіК», та перебуваючи у відпустці з 08 червня 2016 року, подав 08 червня 2016 року до відділу кадрів підприємтсва заяву про звільнення його за угодою сторін. Його заява адресована неуповноваженій на вирішення питання щодо його звільнення особі в.о. директора ПП «ВКіК». Вказане доводить, що [PERSON] особисто не домовлявся, отже не погодив з власниками ПП «ВКіК» питання щодо припинення його трудового договору з 17 червня 2016 року з підстави, передбаченої п.1 ст.36 КЗпП України. В судовому засіданні достовірно встановлено, що між працівником [PERSON] та власником ПП «ВКіК», або уповноваженим ним органом, не була досягнута домовленість про припинення трудового договору з 17 червня 2016 року, і таке питання сторонами договору не вирішувалося. Про це позивачу було достовірно відомо, в тому числі, з повідомлення інспектора відділу кадрів ПП "[PERSON], і протилежного ним не доведено. Крім цього встановлено, що власником ПП «ВКіК», або уповноваженим ним органом, не розглядалася заява [PERSON] про його звільнення за власним бажанням, оскільки [PERSON] заяви про його звільнення за власним бажанням відповідачу не подавав, не попереджував про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні, тому відповідач не міг надати згоди [PERSON] про розірвання трудового договору та його звільнення з ініціативи працівника з вказаних підстав, у встановленому законом порядку. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що у відповідача були відсутні правові підстави для припинення з 17 червня 2016 року трудового договору з [PERSON] за угодою сторін. Вирішуючи позовні вимоги про визнання звільнення [PERSON] з посади директора за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України незаконним та про зміну формулювання причини звільнення на ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням з 22 червня 2016 року та внесення відповідного запису до трудової книжки, суд приходить до таких висновків. Так, згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, - трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», зі змінами, розяснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Встановлено, що [PERSON], обіймаючи в ПП «ВКіК» посаду директора, та будучи у відпустці з 08 червня 2016 року подав 08 червня 2016 року заяву про звільнення з 17 червня 2016 року за угодою сторін неуповноваженій на вирішення питання щодо його звільнення особі. Оскільки, питання про звільнення [PERSON] за угодою сторін не вирішувалося, домовленості між [PERSON] та власниками ПП «ВКіК» про припинення трудового договору з 17 червня 2016 року досягнуто не було, тому рішення про звільнення позивача з 17 червня 2016 року відповідачем не приймалося. Враховуючи викладене [PERSON] після закінчення його відпустки повинен був виїти та приступити до роботи 21 червня 2016 року. В судовому засіданні представник позивача пояснив, що [PERSON] по телефону цікавився про наявність наказу про його звільнення з 17 червня 2016 року, та знав, що його не звільнили. [PERSON] після закінчення лікарняного не бажав з»являтися на ПП «ВКіК», листок непрацездатності не брав так як не бажав продовжувати трудові відносини з відповідачем, та вважав, що його повинні були звільнити 17 червня 2016 року. Судом встановлено, що [PERSON] 21 червня 2016 року на роботу не прибув, до роботи не приступив. В обгрунтування поважності причини відсутності на роботі позивач [PERSON] у позовній заяві зазначив, що з 19 по 27 червня 2016 року він перебував на стаціонарному лікуванні в КУ БМР "Бердянське територіальне медичне об'єднання", що підтверджував копією довідки б/н від 27 червня 2016 року з якої видно, що [PERSON] з 19 червня 2016 року по 27 червня 2016 року перебував на стаціонарному лікуванні в КУ БМР "Бердянське територіальне медичне об'єднання". Довідка завірена печаткою для листів непрацездатності. Проте, суд не може погодитися з посиланнями позивача на поважність причини відсутності його на роботі з 21 червня 2016 року, з таких підстав. Оскільки станом на 17 червня 2016 року [PERSON] не було звільнено з роботи, позивач у підтвердження поважної причини відсутності на роботі повинен був надати відповідачу листок непрацездатності з медичної установи, проте вказаного не зробив. Для перевірки факту перебування [PERSON] на лікарняному та видачі працівнику [PERSON] листка непрацездатності судом було направлено запит в КУ БМР "Бердянське територіальне медичне об'єднання". З відповіді директора Комунальної установи Бердянської міської ради "Бердянське територіальне медичне об'єднання» [PERSON] №2915 від 03 листопада 2016 року на запит суду від 27 жовтня 2016 року № 11874, випливає, що згідно даних занесених до журналів відділень з яких здійснюється розподіл хворих по відділенням [PERSON], [INFO], з 19 червня 2016 року по 27 червня 2016 року за медичною допомогою до відділень стаціонару та поліклініки КУ БМР "Бердянське ТМО" не звертався. Згідно журналу реєстрації видачі листків непрацездатності лікарями поліклініки, листок непрацездатності [PERSON] у період з 19 по 27 червня 2016 року не видавався. Оскільки в судовому засіданні було спростовано достовірність наданої [PERSON] копії довідки б/н від 27 червня 2016 року про його перебування з 19 по 27 червня 2016 року на стаціонарному лікуванні в КУ БМР "Бердянське територіальне медичне об'єднання", суд визнає, що [PERSON] не перебував на лікарняному у вказаному медичному закладі, щод доводить, що з 21 червня 2016 року він без поважних причин не прибув на підприємтсво та не вийшов на роботу, чим порушив свої трудові обов"язки. Відповідно до ст.139 КЗпП України працівники зобовязані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ч.2 ст.140 КЗпП України у трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни. За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано один з таких видів дисциплінарного стягнення: догана або звільнення (ст.147 КЗпП). Згідно копії наказу ПП "ВКіК" № 138 від 21 червня 2016 року, заступника директора по кадрам та економічній безпеці [PERSON] призначено виконуючим обов'язки директора на час відсутності директора підприємства з 21 червня 2016 року. Згідно копії листа ПП "ВКіК" № 286 від 22 червня 2016 року, [PERSON] повідомлено про порушення правил подачі заяви про звільнення, в результаті чого питання про звільнення не вирішено по суті, та направлена вимога про надання пояснення з причини відсутності на робочому місці 21 та 22 червня 2016 року. Згідно копії службової записки в.о. директора ПП "ВКіК" [PERSON] до управителя корпоративними правами [PERSON] від 22 червня 2016 року, враховуючи факт відсутності [PERSON] на робочому місці 21 та 22 червня 2016 року, запропоновано вирішити питання щодо його звільнення з посади директора підприємства. Згідно копії листа ПП "ВКіК" № 307 від 04 липня 2016 року з копією квитанцією про відправлення телеграми, [PERSON] було запропоновано надати пояснення причини відсутності на робочому місці з 21 червня 2016 року та повідомлено, що в разі ненадання пояснення його відсутність на робочому місці буде кваліфіковано як прогул без поважних причин і він буде звільнений відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно копій актів про відсутність працівника на робочому місці від 21 червня 2016 року, 22 червня 2016 року, 23 червня 2016 року, 24 червня 2016 року, 29 червня 2016 року, 30 червня 2016 року, 01 липня 2016 року, 04 липня 2016 року, 05 липня 2016 року, 06 липня 2016 року, директор ПП "ВКіК" [PERSON] відсутній на робочому місці без поважних причин. Згідно копії табеля обліку використання робочого часу, відносно [PERSON] зазначено неявка по невідомим причинам з 21 червня по 06 липня 2016 року. З копії заяви від 29 червня 2016 року з копією квитанції про відправлення, вбачається, що [PERSON] направив лист на адресу в.о. директора ПП "ВКіК" [PERSON] з вимогою направити на його адресу трудову книжку та розрахунок при звільненні, оскільки знаходиться в іншому місті і не може особисто з'явитися. Згідно копії листа ПП "ВКіК" № 323 від 06 липня 2016 року з описом вкладення, [PERSON] запропоновано з'явитися на підприємство для отримання трудової книжки та розрахункових коштів. Згідно копій актів №11 та №13 від 05 травня 2014 року директору [PERSON] передано основні засоби та МБТ ПП «ВКіК» на суму 2704663 грн. та 372039 грн. відповідно. Згідно копії рішення № 21 від 06 липня 2016 року, [PERSON], який діє на підставі договору управління корпоративними правами від 08 грудня 2015 року, діє від імені власника (засновника) ПП "ВКіК" [PERSON] та власник (засновник) ПП "ВКіК" [PERSON] на підставі пункту 3.1 Статуту ПП "ВКіК" (в новій редакції з відповідними змінами та доповненнями) затвердженого власниками 27 липня 2011 року виконавчим комітетом Світловодської міської ради, вирішили [PERSON] звільнити з посади директора підприємства з 06 липня 2016 року за прогули без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП України; [PERSON] з 07 липня 2016 року призначити на посаду директора підприємства на умовах контракту. Згідно копії наказу ПП "ВКіК" № 252-к від 06 липня 2016 року, [PERSON] з 07 липня 2016 року призначено директором підприємства на умовах контракту. При розгляді таких спорів судам необхідно зясувати чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Строк і порядок застосування дисциплінарного стягнення передбачено ст.ст. 148, 149 КЗпП України. Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Аналіз вказаних норм трудового законодавства дає підстави для висновку, що дисциплінарні стягнення застосовуються у разі порушення саме трудової дисципліни, тобто невиконання або неналежне виконання працівником трудових обовязків. Відповідач в судовому засіданні підтвердив достовірними доказами факти відсутності працівника [PERSON] на роботі в період з 21 червня по 06 липня 2016 року, а саме, в робочі дні: 21 червня 2016 року, 22 червня 2016 року, 23 червня 2016 року, 24 червня 2016 року, 29 червня 2016 року, 30 червня 2016 року, 01 липня 2016 року, 04 липня 2016 року, 05 липня 2016 року та 06 липня 2016 року. Позивач та його представник в судовому засіданні не спростували вказані факти. Враховуючи викладене, суд визнає, що відповідачем доведено факт відсутності директора підприємства [PERSON] на роботі без поважних причин з 21 червня 2016 року по 06 липня 2016 року, а тому його відсутність на роботі у вказаний період суд розцінює як прогул без поважної причини, який з врахуванням його характеру, ступеню, часу, тривалості, умов вчинення, та наслідків є грубим порушенням трудової дисципліни, яке тягне за собою дисциплінарну відповідальність у виді звільнення відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України. Відповідно наказу ПП "ВКіК" № 250-к від 06 липня 2016 року, директора підприємства [PERSON] 06 липня 2016 року за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України - звільнено. З копії трудової книжки [PERSON] видно, що в трудовій книжці зроблено запис №33 від 06 липня 2016 року про звільнення за прогули без поважних причин, за п.4 ст.40 КЗпП України, на підставі наказу № 250-к від 06 липня 2016 року. На підставі викладеного суд визнає, що підстави та формулювання причини звільнення позивача за прогул відповідає вимогам закону. Вчинення працівником прогулу є порушенням трудової дисципліни за яке згідно ст. 147 КЗпП України застосовується стягнення у формі догани чи звільнення. За ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. Виявлення проступку означає не лише виявлення факту (події), а й визначення самого порушення, його характеру, шкідливих наслідків, вини працівника. Це дає змогу власнику для продовження терміну, протягом якого він може застосувати стягнення. Виходячи зі змісту наказу ПП "ВКіК" № 250-к від 06 липня 2016 року до позивача, відповідно до ст. 147 КЗпП, застосовано стягнення у формі звільнення. Наказ про звільнення відповідно ст. 147-1 КЗпП видано уповноваженою особою підприємства на підставі рішення власника підприємтсва, якому надано право прийняття на роботу та звільнення. Стягнення було накладено безпосередньо за виявленням проступку з врахуванням місячного строку з дня виявлення, що відповідає ст. 148 КЗпП. До застосування дисциплінарного стягнення, відповідно до ст.149 КЗпП, керівництвом було вжито заходів для одержання від позивачаа обґрунтованих пояснень, який проігнорував таку пропозицію, а отже відмовився від захисту своїх прав до часу свого звільнення, що свідчить про відсутність на той час будь-яких обставин які б виправдовували допущене ним порушення трудової дисципліни. Порушення трудової дисципліни та своїх обовязків директором ПП «ВКіК» [PERSON] роботодавцем вірно кваліфіковано як дисциплінарне правопорушення, відповідальність за яке передбачено п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, що і обґрунтовує причину видання наказу ПП "ВКіК" № 250-к від 06 липня 2016 року. З матеріалів справи видно, що [PERSON] не є членом первинної профспілкової організації, а тому адміністрацією дозвіл на звільнення [PERSON] не запитувався. Відповідно до ст.235 КЗпП України, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу. З досліджених доказів суд вбачає, що звільнення позивача відбулося на законних підставах, у встановленому законом порядку, та відповідає характеру та ступеню вчиненого [PERSON] порушення трудової дисципліни, а тому його позовні вимоги є безпідставними. На підставі викладеного вимоги позивача про зміну формулювання причини його звільнення на ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням з 22 червня 2016 року та внесення відповідного запису до трудової книжки також не підлягають задоволенню, в тому числі і через те, що позивачем не наведено та не доведено підстав для припинення трудового договору з підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Позивач за подання до суду позовної заяви судовий збір не сплатив, тому судові витрати відповідно до вимог статті 88 ЦПК України, слід покласти на позивача.

Outcome: approved