Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору № DNUHGB0000000003. В обґрунтування заявленого позову зазначає, що 03.04.2008 року між ним (та Закритим акціонерним товариством комерційний банк „Приватбанк" (тепер - Публічне акціонерне товариство комерційний банк „Приватбанк") було укладено кредитний договір № DNUHGB0000000003 (далі - Договір), у п. 8.1 якого передбачалось, що: „Банк зобов'язується надати „Позичальникові" кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 03-04-2008 р. по 03-04-2028 р. включно, у вигляді не поновлюваної лінії (далі - «Кредит») у розмірі 74545,00 долл. США (Сімдесят чотири тисячі п 'ятсот сорок п'ять доларів США 00 центів) на наступні цілі: у розмірі 61390,00 долл. США (Шістдесят одна тисяча триста дев'яносто доларів США 00 центів, а також: у розмірі 13155,00 долл. США (тридцять тисяч сто п'ятдесят п'ять доларів США 00 центів) на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,04% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансовюго інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця. В період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,96% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 8.2. даного Договору". Невід'ємними частинами Договору були Додаток № 1 „Загальна вартість кредиту" й Додаток № 2 „Графік погашення кредиту". На підставі Договору Позивач отримав від Банку 61 390,00 доларів США, а станом на 13.01.2015 року - передав останньому вказану суму, щомісячно вносячи готівку через касу Банку. Оспорюваний кредитний договір є договором споживчого кредиту, оскільки кошти надавались у споживчих цілях, що вбачається з його умов. Дане твердження обґрунтовується таким. У додаткові №1 до Договору сторони погодили, що „Мета кредиту - купівля житла/споживчий кредит". Умовами розділу 1 Договору передбачено,, що Позичальник повинен повернути кредит, сплатити відсотки і винагороди у передбачені Договором строки. Розділом 8 Договору встановлено обов'язок Позичальника щомісячно погашати кредит рівними частинами по 746,81 цоларів США протягом всього періоду користування кредитом з 03.04.08 по 03.04.28. Положеннями ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ (далі - Закон 1023-ХІІ) передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Вважає, що зміст оспорюваного кредитного договору суперечить Цивільному кодексу України, іншим законам України, а також містить несправедливі умові, що є підставами для визнання такого договору недійсним. Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року у п. 1, 2 своєї постанови № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснює, що цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються, зокрема, Цивільним кодексом України (далі - ЦК), Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ „Про захист прав споживачів" (в редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161-IV); судам необхідно враховувати, що згідно із, статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК. Статтею 18 Закону 1023-XII встановлено окрему підставу визнання договорів недійсними - несправедливість умов відповідного договору: умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У ч. 2 ст. 11 Закону 1023-ХІІ перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може б;ути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно із ч. 4 цієї ж статті у кредитному договорі повинно зазначатися: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством. Аналогічна за змістом вимога міститься й у п. 2.1 „Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затверджених Постановою Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі -Правила). У п. 3.2 Правил йдеться про те, що кредитний договір повинен містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Така інформація не має бути поверхова, спотворена, викривлена або містити очевидні невідповідності. Всупереч наведеним правовим нормам, інформація, яка відображена у Договорі, не відповідає приведеним критеріям з огляду на таке;. Так, у першій строчці графіку погашення кредиту (додаток № 2 до Договору) вказано, що залишок по кредиту й, в той же час, зарезервовані ресурси, становлять 61 491,19 доларів США. Це при тому, що Позичальник отримав за Договором кредит у сумі 61 390,00 доларів сша. Згідно з Договором до 21.01.15 Позивач повинен був сплатити 60 491,61 доларів США, здійснивши 81 платіж по 746,81 доларів США (60 491,61 = 81 х 746,81), а залишок по кредиту склав би 55 192,91 доларів США, про що вказано у додатку № 2 до Договору. У довідці Банку № 150121/075 від 21.01.1.5 вказано, що заборгованість Позивача перед Відповідачем становить 58 218,34 доларів США. Станом на 21.01.15 за Договором Позивач; сплатив через касу Банку готівкою 61 390,00 доларів США (перелік реквізитів касових документів приведено у відповідному переліку від 16.01.15, копія якого додається до позову). Станом на 21.01.15 при внесенні понад обумовлені платежі за Договором на 898,39 доларів США (898,39 = 61 390,00 - 60 491,61), залишок заборгованості по кредиту був більший на 3 025,43 доларів США, ніж погоджувалось сторонами при укладанні Договору (3 025,43 = 58 218,34 - 55 192,91), що свідчить про поверховість та очевидну викривленість розрахунків. У додаткові № 1 до Договору вказано, що сума процентів та винагород (потрібно розуміти, що йдеться про винагороду за резервування) становить 117 844,40, тоді як згідно з додатком № 2 до Договору така сума вже - 119 837,59. Добуток кількості місяців періоду кредитування (240) на розмір щомісячного платежу (746,81), дає суму 179 234,40, хоча у додаткові № 2 до Договору вказано, що така сума -181 227,50. Згідно з п. 8.1, додатком № 1 до Договору кредит погашається рівними, щомісячними платежами по 746,81 доларів США. Але у додаткові № 2 „Графік погашення кредиту", останній платіж від 03.04.28 вказано у сумі 2 740,00 доларів США, з яких основну частину (2 714,46 з 2 740,00) направлено на погашення залишку кредиту (тіла кредиту). Таким чином, обгрунтованим є висновок про те, що проценти за користування кредитом й винагорода за резервування нараховані у більшому розмірі, ніж визначалось Договором й відповідало волі Позичальника, так як нараховувались на більшу суму, ніж обумовлено: 61 491,19, а не 61 390,00; через застосування Банком збільшених процентних ставок, не передбачених Договором; оскільки неправильно визначено розмір ануїтетного платежу, що, враховуючи черговість виконання грошових зобов'язань за Договором, призвело до повільнішого зменшення бази їх нарахування (залишку кредиту), ніж це повинно було б відбуватись за Договором. Як приклад, з виписки по рахунку [NUMBER], довідок № 26642 від 01.04.11, № 109055 від 31.10.11 вбачається, що внаслідок непропорційного розподілення сум, кредитне зобов'язання майже не зменшувалось (у графі „Усього" сума кредиту за 7 місяців зменшилась лише на 514 доларів США, в той час як було внесено 5 227,67 доларів США). При цьому, Позивач зазначає, що платежі сплачувались в належних сумах та в узгоджені строки, проте тіло кредиту не погашалось. Це свідчить про дисбаланс зарахування процентів, винагород та тіла кредиту, що вказує на тяжке, несправедливе становище Позивача у договірних зобов'язаннях. Враховуючи вказане, у цьому контексті договірних відносин, слід звернути увагу на умови пункту 8.2 Договору, відповідно до якого всі суми, які мав сплачувати Позивач, зараховувались на один рахунок - [NUMBER], але напрямки розподілення коштів визначались тільки Відповідачем на власний розсуд. Це є також несправедливим по відношенню до Позивача, як споживача, оскільки Банк отримав право проводити зарахування коштів на власний розсуд, без врахування вимог щодо справедливості, добросовісності, пропорційності та розумності. Додатково до цього, слід вказати, що Договір містить цілу низку умов, які є несправедливими у розумінні ч. З ст. 18 Закону 1023-ХІІ. Так, у п.п. 5.3, 6.4, 8.4 Договору встановлено відповідальність Позичальника за порушення грошових зобов'язань. Якщо припустити, що відбулось прострочення грошового зобов'язання на 1 місяць, в якому 30 днів, то Позичальник повинен сплатити Банку неустойку: штраф 250 грн. плюс 5% від суми позову та пеню у розмірі 4,5% (4,5% = 0,15% х 30 день). Очевидним є те, що величина тільки пені буде в рази перевищувати вартість продукції, тобто плату за користування грошима на рівні 1,04% у місяць (4,3 = 4,5% / 1,04%). В той же час, відповідальність Банку за невиконання обов'язку з видачі кредитних коштів обмежена пенею у розмірі 0,1% від несвоєчасно виданої суми, сплата якої зумовлена з настанням ряду обставин, не пов'язаних із самим фактом порушення, що дозволяє Банку виключити таку відповідальність, навіть при явному порушенні своїх договірних зобов'язань. Умови п.п. 2.3.3, 6.3 Договору дозволяють Банку розірвати договір на власний розсуд, тоді як Позичальник, як споживач кредитних послуг, такого права позбавлений. Наведене потрібно вважати порушенням п. 6 ч. З ст. 18 Зажону № 1023-ХІІ, а умови п. 6.3 Договору -такими, що суперечать чинному законодавству. Положеннями п. 8.1 Договору з посиланням на п. 8.2 Договору передбачено сплату за рахунок Позивача на користь Відповідача винагороди за проведення додаткового моніторингу (окрім ще й фінансового моніторінгу). Проте, у Договорі відсутнє як описання та порядок надання такої послуги, так і її вартість, порядок, строки оплати тощо. Таким чином, Банк встановив обов'язкові для Позичальника умови, з якими останній не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням Договору, що порушує вимоги п. 10 ч. 3 ст. 18 Закону № 1023-XII Під час укладення Договору, порушено вимоги п.п. 11, 13 ч. 3 ст. 18 Закону № 1023-ХІІ, тому що Банк отримав право в односторонньому порядку змінювати умови договору. Так, збільшення процентної ставки за користування кредитом залежить від зміни ринкової ситуації, кон'юнктури ринку, ставки Національного банку, інших факторів (п. 2.3.1). В той же час, у п. 2.3.2 Договору зазначено, що зменшувати процентну ставку Банк вправі на власний розсуд. Таким чином, збільшувати процентну ставку Банк може за змістовним переліком факторів, які впливають на збільшення ціни Договору, тоді як задеклароване зменшення такої ставки залежить тільки від волі Банку, має оцінючний характер й абсолютно не залежать від волі Позичальника або його життєвих обставин. Окрім цього, умова про зменшення розміру процентної ставки, позаяк, була передбачена Договором, не була реалізована Банком, незважаючи на наявні обставини, в тому числі й дострокове погашення кредиту. Отже, дані умови Договору не виконувались Відповідачем, що потрібно вважати недобросовісним виконання договірних зобов'язань та несправедливим по відношенню до Позивача. Аналогічно, виходячи з положень п. 3.1 Договору, такий Договір містить змінні та незмінні частини, що суперечить, по-перше, умовам його п. 6.2 (зміни до Договору вносяться за погодженням сторін), та вимогам законодавства про захист прав споживачів і цивільному законодавству. Приписами п. 12 ч. 3 ст. 18 Закону № 1023-XII забороняється в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору. У даному випадку такими характеристиками потрібно вважати розмір кредитних коштів та плату за їх використання (проценти), тому у п.п. 2.3.1, 2.3.6, 2.3.11, 2.3.12, 2.4.3 неправомірно зафіксовано відповідне право Банку (в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки; відмовити у видачі кредиту; зупинити подальшу видачу кредиту; відмовитися: від надання кредиту). Крім того, умови п. 2.3.11 Договору суперечать приписам ст.ст. 525, 625 ЦК щодо виконання договірного грошового зобов'язання. Виходячи зі змісту Договору, винагороду за резервування ресурсів у розмірі 0,96% потрібно вважати платежем, відмінним від плати за користування грошовими коштами (процентів). Але, у п. 7.3 Договору стверджується, що всі види платежів (за винятком кредиту, винагороди за проведення додаткового моніториингу, неустойки), що вносяться Позичальником за даним Договором є відсотками у розумінні ЦК (з „відсотками" ототожнюються проценти, які й у згадуються у ЦК). Таким чином, має місце подвійне стягнення процентів за користування одними й тими ж кредитними коштами. Позивач також вважає, що певні умови Договору суперечить іншим положенням Закону № 1023-XII (в редакції чинній на момент виникнення відносин): · п. 4 ч. 11 ст. 11 даного Закону, сумою, стягнення якої заборонено законом, як такої, що не зазначена у договорі про надання споживчого кредиту, потрібно вважати винагороду за проведення фінансового моніторингу (окрім, як зауважувалось вище, ще й додаткового). Також, винагорода за проведення фінансового моніторингу не відображена у графіку платежів за Договором, хоча вона повинна відноситись ,до вартості супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань Позивача, як це передбачено у п. 3.6 Правил. · п. 5 ч. 11 ст. 11 даного Закону. Не відповідають вимогам закону і умови, передбачені п.п. 2.2.12, 2.3.4, 2.3.9, 2.3.14 Договору, згідно з якими Банку надається право звертатися без згоди Позичальника (споживача) за інформацією про його фінансовий стан до третіх осіб, які пов'язані зі споживачем родинними, особистими, діловими, професійними або іншими стосунками у соціальному бутті Позичальника, як споживача. Далі, з огляду на положення п. 3.6 Правил обгрунтовано говорити, що окремо плата за додатковий фінансовий моніторинг, окремо плати за надання фінансового інструменту, окремо плата за резервування ресурсів вимагаються умовіами п.п. 8.1, 7.2, 7.3, 4.1 Договору додатково, понад і без врахування розміру процентів (відсотків) за користування кредитом, оскільки банк, до числа яких відноситься й Відповідач, не має права встановлювати платежі, які споживач, яким вважається Позивач, має сплатити на користь банку за дії, які останній здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договюру тощо). Крім того, заслуговує на увагу, і те що, при відсутності прострочених платежів, грошові кошти, достроково внесені Позивачемі за Договором, Відповідач спрямовував на свою користь, тобто в першу чергу зараховував такі кошти на погашення винагород та відсотків, а вже в потім - на погашення тіла ісредиту. Це підтверджується отриманими від Банку довідками та виписками, копії яких додаються до позову. Отже, Позивач вважає, що до спірного договору, як договору про споживчий кредит, включено положення, які відповідно до ст.ст. 11, 18 Закону № 1023-XII є несправедливими, так як містять неповні та непропорційні умови щодо витрат. Крім того, плата за користування кредитними коштами безпідставно збільшена, враховуючи незрозумілі за правовою природою додаткові, подвійні нарахування. Відтак, умови спірного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності та пропорційності, а тому створюють істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду Позивача. В порушення вимог статті 11, 18 Засадну № 1023-ХІІ та Правил, Відповідач не надав Позивачу, як споживачу фінансових мослуг в галузі споживчого кредитування, повної інформації про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту, а тому допустив дискримінацію кредитних умов та ставок, чим порушив вимоги чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити даному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Положення ч. 5 ст.ст. 11, 18 Закону України. „Про захист прав споживачів" визначають, що до договорів укладених із споживачами про жадання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, якими, зокрема, вважаються положення, про зміни в будь-яких витратах ш договором. Банк не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо полюження договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення мюже бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону № 1023-ХІІ, права споживача вважаються порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Отже, Позивач стверджує про несправедливість умов Договору щодо сплати винагороди за резервування ресурсів, плати за моніторинг, а також - про викривлення декларованих Договором ставок процентів та винагород. Звертає увагу суду, що позовні вимоги висуваються із дотриманням позовної давності, враховуючи положення ч. 5 ст. 261 ЦК за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, останньою датою якого за Договором встановлено 03.04.2028 року. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали повністю та просять їх задовольнити. Одночасно ними подано проект мирової угоди у відповідності з якою позивач бере на себе зобов'язання погасити борг відповідно до поданого графіку виплат протягом 30 календарних місяців в сумі 192375, 58 грн. Представники відповідача проти укладення мирової угоди та затвердження її судом заперечували за безпідставністю і в судовому засіданні підстав позову не визнали, підтримавши подані ними письмові заперечення, в яких зазначено, що позивач в обґрунтування своїх вимог надав суду Висновок експертного дослідження документів кредитного договору № DNUHGB0000000003 від 03.04.2008 року. При аналізі дослідження експерта договору № DNUHGB0000000003 від 03.04.2008 року, укладеному з [PERSON] було встановлено наступне: Запитання 1. За якими відсотковими ставками розраховані суми винагороди за резервування зесурсів та відсотків за користування кредитом згідно Додатку № 2 до кредитного договору № DNUHGB0000000003 від 03.04.2008 року «Графік погашення до кредитного договору № DNUHGB0000000003 від 03.04.2008 року »? Проаналізувавши розрахунок експерта, було встановлено, що експерт не враховує наступне: Відсотки нараховуються щомісяця, за період з першої дати попереднього Періоду сплати по поточну дату, тобто в нашому випадку розрахунок відсотків буде проводитись з 10 по 10 включно наступного періоду. Як спостерігаємо з експертного розрахунку, нарахування -походять 17 числом а не 10, а отже, проводиться невірний розрахунок уже починаючи з першого періоду з дати видачі кредиту 03.04.2008 року по 10.05.2008 року - 37 днів. Виходячи з вищезазначеного, та враховуючи застосовування методу розрахунку «факт/360», згідно Ведення обліку доходів і витрат банків, такий порядок регламентується «Правилами бухгалтерського обліку доходів та витрат банків України», затвердженими постановою Правління НБУ від 18 червня 2003р. №255. У банківській практиці можуть використовуватися три методи визначення кількості днів. Згідно Кредитного договору Кредитор і позичальник дійшли згоди в використанні при н:зрахунк.у відсотків «2) метод «факт/360» - при розрахунку виходять з фактичної кількості днів у місяці, а кількість днів у році беруть умовно за 360;» ,а саме "Відсотки нараховуються на фактичний залишок заборгованості за кожен календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування Кредитом у 360 днів у році." При цьому нараховуються щомісяця, за період з першої дати попереднього Періоду сплати по дату, що передує першій даті поточного періоду сплати включно. Надаємо підтвердження коректності розрахунку Додатку № 2 «Графік погашення» відсотків по ставці 12,48% та комісіії за резервування 0,96% , чим акцентуємо увагу на некоректності розрахунків експерта: сумма % за перший період відповідає вказаній сумі в графіку 787.43 та сума комісії за резервування за цей же період 60.57. Також надаємо алгоритм розрахунку щомісячного платежу, що підтверджує коректність даних наданих Банком в Додатку № 2 «Графік погашення до кредитного договору № DNUHGB0000000003 від 03.04.2008 року »: Спосіб визначення ануїтетного платежа: dim srok, stavka, sumcred, anuitet srok=12 stavka sumcred privstav=stavka/12/100 anuitet=sumcred*privstav*365/360(1-(1+privstav*365/360)^(-srok)) Виходячи з вищезазначеного, можемо зробити висновок, що платіж розрахований згідно виданої суми корректно та правильно, а отже відсоткова ставка по кредиту та розмір щомісячної комісії врахований при розрахунку щомісячного платежу відповідає Кредитному договору підписаному клієнтом. Щодо твердження експерта, про те, що сукупна вартість кредиту (загальна ціна договору) складає 195 698,09 дол. США, у т.ч. абсолютне значення подорожчання кредиту 134308,09 дол. США, реальна процентна ставка - 14,25%, що відрізняється від умов договору Розрахунок реальної процентної ставки проводиться згідно постанови НБУ № 168 , формула розрахунку вказана на сайті та підтверджує вказану процентну ставку в Додатку № 1 - 13,55%. По п'ятому питанню вищевказана формула розрахунку ануїтетного платежу відповідає даним зазначеним в Додатку № 2, що спростовує розрахунок експерта в некорректності розрахунку щомісячного платежу та подальших висновках. Представники відповідача додатково пояснили, що експерт, який проводив дослідження, позивач та його представник провели помилково розрахунки з кількості днів у році з 365, а не з 360, як це зазначено в п. 7.1 Договору, а тому такі розрахунки є невірними. Підписуючи Кредитний договір, Додаток № 1 до Договору (загальна вартість кредиту), Додаток № 2 (графік погашення кредиту) позивач достовірно знав про всі істотні умови договору, добросовісно він їх виконував з моменту його укладення в 2008 році по час звернення до суду і жодних претензій не висловлював. Одночасно ними подану заяву про застосування строків позовної давності, так як його сплив є підставою для відмови в позові. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом вставнолено, і це не заперечується сторонами, що 03.04.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено Кредитний договір відповідно до якого позивач отримав від банку 61390 доларів США на споживчі цілі. Невідємними частинами Договору були Додаток № 1 (загальна вартісіть кредиту) та Додаток № 2 (графік погашення кредиту). В Додатку № 1 зазначена сума кредиту 61390 доларів США, а також визначені відсотки страхування майна, особисті страхування, витрати продавця та покупця по оформленню договору купівлі-продажу у нотаріуса, держмито, відрахування в Пенсійний фонд, витрати покупця по оформленню договору іпотеки в нотаріуса, держмито, а також зазначено, що кредит погашається щомісячно рівними платежами в сумі 746,81 долар США із зазначенням суми процентів та винагород у доларах США, а також визначена реальна процентна ставка 13,55. Додатком № 2 (графік погашення кредиту за Договором) визначені строки сплати кредиту з 17.05.2008 року по 03.04.2028 року. В цьому ж графіку зазначена сума винагороди за резервування, проценти, кредит, щомісячний платіж та розрахунок залишку кредиту. Зазначені вище документи підписані сторонами у справі. Отже, на переконання суду між сторонами у визначеному Законом порядку було укладено кредитний договір з якого вбачається, що сторонами досягнуто згоду з усіх істотних умов Договору. Кредитний договір укладений в письмовій формі, сторони Кредитного договору на момент його укладення мали необхідний обсяг цивільної правосуб'єктності та мали вільне волевиявлення, яке відповідало їх внутрішній волі. Під час підписання Кредитного договору позивач був ознайомлений з його умовами, висловив свою згоду щодо умов договору та волевиявлення, підписуючи зазначений договір у зв'язку з чим, суд вважає посилання позивача і його представника на несправедливість та дискримінаційність умов кредитного договору такими, що не заслуговують на увагу. Виходячи зі змісту Цивільного законодавства України сторони мають право укласти будь-який договір, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства свої відносини, які неврегульовані цими актами, при цьому сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ст. 6 ЦК України). Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Суд вважає, що після укладення договору між сторонами виникли кредитні правовідносини, регулювання яких передбачено положеннями Цивільного кодеску України та спеціальним законодавством у системі кредитування. У відповідності до ст. 629 ЦК України, укладений договір є обов'язковий для виконання сторонами. Судом встановлено, що такі зобов'язання позивач виконував до початку 2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства а також моральним засадам суспільства. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його стороною (сторонами) вимог які встановлені ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Аналізуючи матеріали справи наявність жодної з цих підстав для визнання недійсності Кредитного договору позивач та його представник суду не довели та їх судом не встановлено. Покликання позивача та його представника на несправедливість договору не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, так як відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» для кваліфікації умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: - по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); - по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договріних прав та обов'язків сторін; - по-третє, умови договру завдають шкоди споживачеві; Покликання позивача на непропорційність розподілення сум платежів і зокрема на погашення тіла кредиту не відповідає умовам договору і порядку розрахунків, які викладені в п. 3.2 і відповідно до яких кошти отримані від Позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляється для відшкодування витрат/збитків банку згідно п.п. 2.2.9, 2.3.8 Договору, далі - пені згідно розділу 5 цього Договору, далі - простроченої комісії, далі - простроченої винагороди, далі - прострочених відсотків, далі - прострочених заборгованостей за кредитом, частина суми, що залищалася (в тому числі сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу), направляється на погашення заборгованості за кредитом. Поряд з цим визначено, що сума остаточного погашення заборгованості може відрізнятися від суми щомісячного платежу. При цьому при несплаті винагороди, комісії (у випадку її щомісячної сплати згідно п. 8.1. Договору), відсотків або частини кредиту до останнього дня періоду сплати платежі вважаються простроченими. Суд вважає підставною вимогу представника відповідача про застосування строку позовної давності до вказаних правовідносин. Ваідповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст 267 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). При цьому, початок перебігу позовної давності пов'язується не тільки зі строком дії припинення договору, а й з його певними моментами (фактами), які свідчать про порушення права особи (ст. 261 ЦК України). У даній справі позивачем ставиться вимога про недійсність договору, який було укладено в квітні 2008 року. Проте, матеріалами справи доведено, що починаючи з вказаного терміну по 13.01.2015 року позивач виконував умови укладеного договору та не ставив питання про визнання такого договору недійсним з підстав викладених вище. В зв'язку з наведеним, суд вважає підставною вимогу представника відповідача про застосування позовної давності до вимоги про визнання Кредитного договору недійсним. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed