Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «ES Полімер» (надалі ТОВ НВП «ES Полімер») про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, в якому зазначила, що вона, відповідно наказу № 37 від 01 червня 2006 року, була прийнята на роботу на підприємство відповідача на посаду інженера економіста. З 28 липня 2011 року була призначена начальником планово-економічного відділу підприємства. Наказом № 109 від 24 грудня 2014 року позивач була звільнена за п.6 ст.36 КЗпП України, у зв'язку з відмовою робітника від переводу на роботу в іншу місцевість, а також відповідно з відмовою продовжувати роботу у зв'язку з зміною істотних умов праці. В день звільнення вона отримала трудову книжку, але заробітну плату, компенсацію за відпуску, вихідну допомогу та інші кошти їй не виплатили. У позові просила суд стягнути з відповідача на її користь всі належні виплати та моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн. В подальшому позивач уточнила позовні вимоги (а.с.20-22) та просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки з моменту звільнення по день фактичної виплати (відповідно до наданого розрахунку з 25 грудня 2014 року по 27 березня 2015 року), зобов'язати здійснити перерахування внесків на загальнообов'язкове державне страхування, стягнути недораховані відпускні у сумі 152 грн. 32 коп., стягнути недораховану компенсацію за невикористану відпуску в розмірі 710 грн. 98 коп., стягнути невиплачену заробітну плату за вересень 2014 року в розміри 100,00 грн., стягнути компенсацію за несвоєчасну виплату зарплати у серпні-жовтні 2014 року в розмірі 202 грн. 51 коп., зобов'язати дорахувати та виплатити заробітну плату за грудень 2014 року в розмірі 779 грн. 24 коп., зобов'язати здійснити перерахунок утримань при звільненні, виключивши суму вихідної допомоги в розмірі 1750 грн. 45 коп. Просила також стягнути на її користь моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 червня 2015 року заявлені позовні вимоги задоволено частково. З ТОВ НВП «ES Полімер» на користь [PERSON] стягнуто загальну суму заборгованості в розмірі 8 704 грн. 96 коп., а саме: 8 348 грн. 30 коп. - середній заробіток за час затримки розрахунку; 24 грн. 48 коп. - доплата суми відпускних; 76 грн. 11 коп. - сума донарахованої компенсації за невикористану відпустку; 202 грн. 51 коп. - сума компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати за період з серпня по жовтень 2014 року; 53 грн.56 коп. помилково утримана сума ЄСВ з вихідної допомоги та моральну шкоду в розмірі 500 грн., в іншій частині позову відмовлено. На вказане рішення ТОВ НВП «ES Полімер» подало апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення в частині встановлення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з суми 8 348 грн. 30 коп. на 2 019 грн. 75 коп. та відмовити в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди, через те, що судом першої інстанції не повно з?ясовані усі фактичні обставини справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення. Апелянт звернув увагу на те, що в частині визначення середнього заробітку позивача за весь час затримки не був прийнятий до уваги наказ від 05 листопада 2014 року про переведення робітників підприємства з 05 січня 2015 року на неповний робочий тиждень 1 день на тиждень. З цим наказом позивач була ознайомлена під розпис 05 листопада 2014 року. Окрім того, в грудні підприємство працювало 3 дні на тиждень. В зв?язку з цим наказом середній заробіток з моменту фактичного звільнення мав бути обрахований за графіком роботи підприємства. Також суд приймаючи рішення в частині стягнення моральної шкоди на користь позивача в розмірі 500 грн. не прийняв до уваги, що затримка виплат була не з вини відповідача, а з об?єктивних причин, пов?язаних з тяжким фінансовим станом підприємства, а також арештом рахунку підприємства, через не сплату ЄСВ. В іншій частині рішення не оскаржувалося. Вислухавши суддю-доповідача, представника апелянта [PERSON], який наполягав на апеляційній скарзі, позивачку [PERSON], яка проти скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, представника Артемівського міського центру зайнятості [PERSON], який просив розглянути справу на розсуд суду, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду змінити з наступних підстав. Судом першої інстанції установлено, що позивач [PERSON] працювала на підприємстві ТОВ НВП "ЕS Полімер" з 01 червня 2006 року, звідки була звільнена 24 грудня 2014 року відповідно до наказу № 109 за п.6 ст. 36 КЗпП України. Згідно довідки ТОВ НВП "ЕS Полімер" від 04 травня 2015 року сума заробітної плати [PERSON] за жовтень - листопад 2014 року складала 3366 грн. 37 коп., середньоденна заробітна плата при відпрацьованих 25 робочі дні становить 134 грн. 65 коп.(а.с. 39) При звільненні позивача ТОВ НВП "ЕS Полімер" не провело остаточного розрахунку з працівником. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Згідно з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині розміру задоволених вимог про стягнення з підприємства на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. Згідно з ст. 56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. На просьбу вагітної жінки, жінки, яка має дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, в тому числі таку, що знаходиться під її опікуванням або здійснює догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний встановлювати їй неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників. Факт того, що позивачу було відомо про встановлення одного робочого дня в неділю підтверджується наказом від 5 листопада 2014 року № 91, з яким позивачка ознайомлена під розпис (а.с. 79,80). Відповідно до п. 2 цього наказу з 5 січня 2015 року для всіх працівників ТОВ НВП "ЕS Полімер" встановлено неповну робочу неділю з графіком роботи один день в неділю до скасування цього наказу. При цьому позивачем вимоги про визнання дій відповідача щодо встановлення неповної робочої неділя з оплатою пропорційно відпрацьованого часу починаючи 5 січня 2015 року не заявлялися та відповідно судом незаконними не визнавались. Таким чином колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що на підприємстві з січня 2015 року по березень 2015 року включно була встановлена неповна робоча неділя з оплатою праці пропорційно відпрацьованого часу, про що було відомо позивачу. На момент звільнення позивачки у грудні 2014 року підприємство також працювало в режимі скороченого робочого тижня ( три дні в неділю). Виходячи з того, що розмір середньоденної заробітної плати позивача на час звільнення складав 134 грн. 65 коп., то за весь час затримки розрахунку, за період з 24 грудня 2014 року по 27 березня 2015 року, зазначена сума складає : 134,65 х 15 робочих дні = 2019 грн. 75 коп. Рішення суду першої інстанції в наведеній частині не відповідає нормам процесуального і матеріального права, що відповідно до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України є підставою для його зміни. Щодо доводу апеляційної скарги про скасування рішення в частині задоволення позову про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд відзначає, що у пункті 13 Постанови Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. При розгляді справи встановлено, що мало місце порушення передбачених законом прав працівника, що само по собі вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя та призвело до моральних страждань і що відповідно до ст. 237? КЗпП України, є підставою для відшкодування власником або уповноважений ним органом працівнику моральної шкоди. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про наявність у позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди. При визначенні суми відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції обґрунтовано керувався принципами розумності і справедливості, взяв до уваги ступінь порушень життєвих стосунків і характер додаткових зусиль для організації життя позивача, характер та тривалість моральних страждань позивача в звязку з затримкою виплати заробітної плати, з огляду на що рішення про стягнення грошової компенсації за завдану моральну шкоду у сумі 500 грн. слід залишити без змін. -

Outcome: partial