Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій зазначив, що є власником житлового будинку [ADDRESS] , площею 174 кв. м, та земельної ділянки, кадастровий номер 1822083200:06:001:0158, площею 0,117 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, які знаходяться по [ADDRESS] . Позивач вказав, що на належне йому майно приватний нотаріус Доброльожа В. В. видав свідоцтво про право власності [PERSON] та здійснив реєстрацію його права власності, що є неправомірним, оскільки ці дії вчинені під час наявності арешту на цьому майні. У зв`язку з наведеним, позивач просить суд: визнати недійсним свідоцтво від 11 червня 2020 року, на право власності на житловий будинок [ADDRESS] , площею 174 кв. м, термоблок та земельну ділянку, кадастровий номер 1822083200:06:001:0158, площею 0,117 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, які знаходяться по [ADDRESS] , зареєстроване в реєстрі за № 813, видане приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожею В. В. [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 52617739 від 11.06.2020 року, вчинене приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожею В. В. [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, у зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позову (а.с. 51-55). Приватний нотаріус Доброльожа В. В. також подав відзив, яким просить відмовити в задоволенні позову у зв`язку з безпідставністю, необґрунтованістю та недоведеністю (58-61). У засідання з`явилися позивач [PERSON] та її представник [PERSON] , які підтримали позов, а також відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] , які просили відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 11 червня 2020 року приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожа В. В. на підставі акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки старшого державного виконавця Юрчук Ю. В. видав [PERSON] свідоцтво на право власності на житловий будинок [ADDRESS] , площею 174 кв. м, термоблок та земельну ділянку, кадастровий номер 1822083200:06:001:0158, площею 0,117 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, які знаходяться по [ADDRESS] , зареєстроване в реєстрі за № 813 (а.с. 11). На підставі вказаного свідоцтва 11 червня 2020 року приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожа В. В. здійснив державну реєстрацію права власності за [PERSON] на спірне майно (а.с. 12-14). Під час прийняття приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожею В. В. рішення про здійснення державної реєстрації на спірне майно був накладений арешт на підставі ухвали Житомирського районного суду Житомирської області від 08 червня 2018 року у справі № 296/4345/18, постанови ЖРВ ДВС ГТУЮ у Житомирській області від 12 червня 2018 року, № 56597634, та постанови ВДВС Житомирського РУЮ від 26 серпня 2010 року № 21027192 (а.с. 12-14). Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). З аналізу статей 13, 15, 16 Цивільного кодексу України слідує, що право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. У даному спорі правовою підставою для звернення до суду позивач вважає порушення його законного права та інтересу прийняттям рішення про державну реєстрацію речових прав та видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, здійсненими після реалізації майна шляхом електронних торгів. Відповідно до ч. 1 ст. 72 Закону України "Про нотаріат" придбання арештованого нерухомого майна з прилюдних торгів (аукціонів) оформлюється нотаріусом за місцезнаходженням такого майна шляхом видачі набувачу відповідного свідоцтва на підставі документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження". З аналізу змісту частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Отже, ураховуючи, що відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, такий правочин може визнаватися недійсним в судовому порядку з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК. Однак, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, та не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється. Тобто, оскаржуване позивачем свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. У цьому випадку договір, який став підставою для видачі відповідачу оскаржуваного свідоцтва про право власності та реєстрації речових прав на нерухоме майно, не скасований та є чинним. Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання недійсним свідоцтва про право власності та рішення про здійснення державної реєстрації, не забезпечує захисту його права. Також суд зазначає про відсутність підстав у нотаріуса відмовляти у видачі свідоцтва. Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України "Про нотаріат" нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; 8-1) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників; 9) в інших випадках, передбачених законом. Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії (ч. 3 ст. 49 Закону України "Про нотаріат"). Отже, враховуючи, що нотаріус видав відповідачу оскаржуване свідоцтво про право власності на підставі чинного договору за відсутності передбачених законом підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії, останній діяв правомірно. Пунктом 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що право власності підлягає державній реєстрації. Суть державної реєстрації прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами. Також суд зауважує, що відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, обтяжень речових прав на передане в іпотеку майно, у тому числі внесення після державної реєстрації іпотеки іпотекодавця до Єдиного реєстру боржників, не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Більш того, за змістом п. 6 ч. 1, п. 3 ч. 4 ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відмова в державній реєстрації прав за наявності зареєстрованого обтяження речових прав на нерухоме майно не застосовується у разі державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що набувається у результаті його примусової реалізації відповідно до закону. Таким чином, оскаржуване рішення приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожи В. В. про здійснення державної реєстрації є правомірним. За наведених вище обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed