Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

У серпні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він з 04 вересня 2018 року і по теперішній час працює водієм тролейбуса першого класу в філії КП «Київпастранс» в особі філії "Тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо №2". 10 грудня 2018 року він відправився в рейс з депо№2 в напрямку пр. Свободи. На зупинці пр. Свободи опустив струмоприймачі і пропустив прямуючий позаду тролейбус, та, обходячи свій тролейбус позаду, підсковзнувся на неприбраному снігу і вдарився правою ногою об бордюр, через що відчув гострий біль. З забоєм ноги та гострим болем у стопі, він доїхав до станції метро Нивки і зателефонував диспетчеру в Депо№2, який дав йому розпорядження скерувати тролейбус до депо. Він заїхав в депо, здав тролейбус, закрив шляховий лист, повідомив про подію начальника маршруту і начальника відділу експлуатації, зафіксував травму ноги у чергового фельдшера-нарколога депо, яка внесла відповідний запис до шляхового листа. Через отриману травму він знаходився на лікарняному з 10 грудня 2018 року по 26 грудня 2018 року, тому йому повинна була призначатись допомога з тимчасової непрацездатності в розмірі 100% за 17 днів. Натомість, відповідач здійснив розрахунок по лікарняному як при звичайній хворобі, не пов`язаній з виконанням трудових обов`язків. Тому він тривалий час вимушений був здійснювати дії по відновленню порушених прав. У зв`язку з неправомірними діями відповідача по безпідставному невизнанню нещасного випадку таким, що стався з ним в процесі виробництва, він отримав із затримкою в шість місяців належну йому допомогу в розмірі 10 661,07 грн. Вказав, що такими неправомірними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, яка виразилась в душевних хвилюваннях, стражданнях через порушення гарантованих прав, порушення звичайного режиму життя, необхідність докладати зусиль для відновлення порушених прав Всі переживання посилювались через неправомірне порушення відповідачем його прав. Через всі переживання загострились його хронічні захворювання, часто почав хворіти: двічі перебував на лікарняному, переніс оперативне втручання через загострення грижі міжхребетного диску. Через недоотримані грошові кошти він вимушений був економити, коштів не вистачало на оплату комунальних послуг, вирушення просити кошти в борг у знайомих. Враховуючи приписи ст..1167 ЦК України, ст..237-1 КЗпП, Закону України «Про загальнообов`язкове соціальне страхування» просив суд стягнути з КП "Київпастранс" в особі філії "Тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо №2" на його користь завдану моральну шкоду в розмірі 10661,07 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 вересня 2019 року відкрито провадження по справі та справу до розгляду призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 28 жовтня 2019 року до суду надійшов відзив КП "Київпастранс" в особі філії "Тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо №2", який долучений судом до матеріалів справи. Вказали, що позивач обґрунтував заподіяну моральну шкоду виключно словами, що містяться в позові, не надавши належних та допустимих доказів в її обґрунтуванні її наявності та розміру, тому дана вимога не може бути задоволена судом. Також зазначили, що позивач до свого позову не надав суду будь-яких належних розрахунків понесених витрат на правову допомогу. При вирішенні питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд має виходити з поданих доказів, конкретних обставин справи та фінансового стану двох сторін. Вважали вимоги необґрунтованими та незаконними, просили відмовити в задоволенні позову. Докази направлення позивачу 24 жовтня 2019 року відзиву долучені до справи. Станом на 02 грудня 2019 року відповідь на відзив позивач суду не надав. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що з 04 вересня 2018 року [PERSON] працює водієм тролейбуса першого класу в філії Комунального підприємства "Київпастранс" "Тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо №2", що підтверджується довідкою №44 від 11.04.2019 р. 10 грудня 2018 року позивач працював водієм пасажирського тролейбуса на маршруті №26 в м. Києві, що підтверджується шляховим листом серії ААС №012903 від 10.12.2019 р. Об 05 год 15 хв. позивач відправився в рейс з Депо №2 в напрямку пр-ту Свободи. Приблизно о 05 год. 53 хв. на зупинці пр-т Свободи опустив струмоприймачі і пропустив прямуючий позаду тролейбус, та, обходячи свій тролейбус з-заду, підсковзнувся на не придбаному снігу і вдарився правою ногою об бордюр, через що відчув гостру біль. З забоєм ноги та гострим болем у стопі, позивач доїхав до ст. метро Нивки і зателефонував диспетчеру Депо №2, який дав йому розпорядження скерувати тролейбус до депо. Позивач заїхав в депо о 07 год. 10 хв., здав тролейбус, закрив шляховий лист, повідомив про подію начальника маршруту і начальника відділу експлуатації, та зафіксував травму ноги у чергового фельдшера-нарколога депо, яка внесла відповідний запис до шляхового листа. Такі ж дані були зазначені позивачем в пояснювальній записці від 10.12.2018 р., адресованій на ім`я керівника відповідача. Того ж дня, позивач звернувся до травмпункту КМКЛ №7, та після огляду лікарем і виконання рентгенографії був встановлений діагноз у зв`язку з отриманням виробничої травми: «забій правої стопи», та призначене лікування під наглядом травматолога в поліклініці за місцем проживання, що підтверджується Довідкою №16870 від 10.12.2018 р. Позивач перебував на лікарняному з 10 грудня 2018 року по 26 грудня 2018 року, що підтверджується листком непрацездатності серії АДТ №285600, в якому зазначено причину непрацездатності - «нещасний випадок на виробництві та його наслідки» (код - 4), а також вказано необхідність призначення допомоги з тимчасової непрацездатності в розмірі 100% за 17 днів. У відповідності до розрахункового листка по виплаті заробітної плати за лютий 2019 р., позивачеві було виплачено за рахунок підприємства 2 079,27 грн. лікарняних, нарахованих за період з 10 по 26 грудня 2018 р., а також підлягає виплаті страхова сума в розмірі 1 181,51 грн. за рахунок Фонду соціального страхування України. Не погоджуючись з таким нарахуванням, [PERSON] звернувся до відповідача із заявою від 13.03.2019 р., в якій просив розібратися в ситуації та здійснити перерахунок лікарняних, виходячи з того, що непрацездатність виникла у зв`язку з нещасним випадком на виробництві. Листом від 04.04.2019 р. за вих. № 531, відповідач повідомив позивача про те, що він не вбачає жодних підстав для проведення розслідування нещасного випадку через відсутність доказів, що могли б підтвердити настання нещасного випадку на виробництві. Відповідно до Протоколу №2 засідання комісії із соціального страхування КП «Київпастранс» ТРЕД №2 від 01.02.2019 р.: комісія визнає нещасний випадок, що трапився з позивачем 10.12.2018 р. таким, що не пов`язаний з виробництвом, у зв`язку з чим складається акт по формі НТ. Відповідно до Акту №112 від 05.02.2019 р. по формі НТ, затвердженого керівником ТРЕД №2, подія, що мала місце з позивачем 10.12.2018 р. була визнана як «травма, яку отримав [PERSON] , що виникла в побуті із-за власної необережності», і що даний нещасний випадок мав місце 10.12.2018 р. о 05-53 год. коли позивач йшов додому з роботи. Не погодившись із висновками відповідача, [PERSON] звернувся за захистом своїх прав до Управління Держпраці у Київській області із відповідними заявами (скаргами) від 06.05.2019 р. та від 10.05.2019 р., в яких він просив призначити повторну комісію по розслідуванню нещасного випадку. Листом №5.6-4-2136-2792 від 12.06.2019 р. Головне управління Держпраці у Київській області повідомило позивачу, що за результатами розгляду його звернень стосовно нещасного випадку, уповноваженій особі КП «Київпастранс» ТРЕД №2 було видано припис за формою Н-9 від 25.05.2019 р. №5.6/10-2019 р., і на виконання даного припису було створено комісію щодо проведення повторного розслідування нещасного випадку, за результатами якого нещасний випадок від 10.12.2018 р. було визнано таким, що пов`язаний з виробництвом, і складені акти за формою Н-5 та Н- 1. Відповідно до Акту проведення розслідування нещасного випадку за формою Н-5 від 07.06.2019 р., та Акт№15 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом за формою Н-1, якими було підтверджено, що нещасний випадок стався з позивачем 10.12.2018 р. в робочий час та в процесі виконання трудових обов`язків, та визнається таким, що пов`язаний з виробництвом. У відповідності до розрахункового листка по виплаті заробітної плати за червень 2019 р., [PERSON] було виплачено за рахунок підприємства 8 877,40 грн. (2 611,00 грн.+б 266,40 грн.) в якості лікарняних, нарахованих за період з 10 по 26 грудня 2018 р., а також підлягає доплата страхової суми в розмірі 3 862,94 грн. за рахунок Фонду соціального страхування України. Таким чином, загальний розмір допомоги по тимчасовій втраті працездатності позивача становить - 12 740,34 грн. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Встановлено, що з грудня 2017 року по червень 2018 року між сторонами фактично тривав спір щодо визнання нещасного випадку на виробництві під час виконання трудових відносин. Незважаючи на подані позивачем докази, відповідач відмовляв у визнанні такого факту та як наслідок не виплачували допомогу у необхідному розмірі. Причому нових доказів позивач не подавав або нових обставин комісією відповідача не встановлювались. На підставі поданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, про незаконне тривале порушення прав позивача на отримання допомоги у встановленому законом розмірі, порушення гарантованих прав працівника. У своєму відзиві відповідач не обґрунтував причин такого тривалого визнання нещасного випадку таким, що стався під час виконання трудових обов`язків, та неможливість встановлення і виплати допомоги у гарантованому працівникові розмірі. Права працівника на оплату праці зафіксовані у ст. 21 Закону України «Про оплету праці». Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Гарантії дотримання прав щодо оплати праці встановлені ст. 22 Закону України «Про оплату праці». Так, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Зважаючи на встановлені судом обставини, подані сторонами докази, суд приходить до висновку, що відповідач неправомірно відмовляв тривалий час у визнанні нещасного випадку таким, що стався під час виконання трудових обов`язків та як наслідок не виплачував позивачу допомогу в гарантованому розмірі. Посилання відповідача, що позивач не надав доказів на підтвердження своїх вимог, суд до уваги не бере, оскільки обов`язок доведення покладається на сторін, в тому числі й на відповідача у разі заперечення проти позову. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пунктом 9 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної( немайнової) шкоди" передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Також позивачу спричинені й моральні страждання, а саме внаслідок тривалих суперечок позивач пережив моральні страждання та хвилювання, змушений був витрачати час та кошти на відновлення порушених прав, зазнав змін упорядкованого життєвого ритму. При встановленні розміру відшкодування моральної шкоди суд також враховує обставини справи та докази в їх сукупності, характер і тривалість страждань, стан здоров`я позивача, тяжкість завданої травми та наслідки. Тому до стягненню з відповідача підлягає моральна шкода в розмірі 6000 грн. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 1762грн., та витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн., що підтверджено копіює укладеного договору, акту про надану правничу допомогу, квитанцією про оплату витрат в розмірі 1000 грн. №0875004 від 21 серпня 2019 року.

Outcome: approved