Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], в особі матері [PERSON], з вимогами визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. На обґрунтування позовної заяви [PERSON] зазначив, що йому на підставі договору дарування від 20.10.2007, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Сапком М. Г., на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] є його дітьми, [PERSON] є його онуком, сином дочки. Відповідачі з 2009 року не проживають в його житловому будинку. В 2009 році відповідачі змінили місце проживання, остаточно виселилися з його будинку, але знятися з реєстрації, яка надає відповідачам право на проживання в його будинку, відповідачі не бажають, сплачувати комунальні послуги також не бажають. Реєстрація відповідачів у належному йому будинку порушує його права як власника, змушує його сплачувати зайві комунальні платежі. Зазначені обставини стали підставою для звернення з цим позовом до суду. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 24.10.2018 провадження у зазначеній справі відкрито та призначено підготовче засідання на 05 грудня 2018 року. 05.12.2018 в зв'язку з першою неявкою відповідачів відкладено підготовче засідання. Відповідач [PERSON] через засоби електронного зв'язку, подала заяву, в якій позов визнала, та просила розглянути справу за її відсутності. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 16.01.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.02.2019. 22.02.2019 судове засідання відкладено в зв'язку з перебуванням судді у відрядженні. 06.03.2019 в зв'язку з першою неявкою відповідачів відкладено судовий розгляд. 05.04.2019 належним чином повідомлені учасники судового процесу в судове засідання не з'явилися. 06.03.2019 представник позивача Оберкович Г. В. подала заяву, в якій просила розглянути справу за відсутності позивача та за її відсутності, підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, не заперечувала проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач [PERSON], який повідомлявся рекомендованими листами, направленими йому судом (а. с. 28, 52, 58, 65), та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а. с. 16, 50, 63), не повідомив про причини повторного нез'явлення в судове засідання, заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подавав. Відповідач [PERSON], яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина [PERSON], яка повідомлялися рекомендованими листами (а. с. 29, 30, 51, 53, 56, 57, 66, 67), та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а. с. 16, 50, 63), на судове засідання не з'явилася, нових заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подавала. Представник належним чином повідомленої третьої особи повторно не прибув на судове засідання, що не перешкоджає проведенню судового розгляду. З урахуванням заяв представника позивача Оберкович Г. В., відповідача [PERSON], яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина [PERSON], а також повторного нез'явлення без повідомлення причин відповідача [PERSON] та представника третьої особи, судовий розгляд справи проведено за відсутності учасників справи та їх представників. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Відповідно до частин 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Спірним є право користування житловим приміщенням у виді будинку [ADDRESS], власником якого є [PERSON] на підставі договору дарування від 20.10.2007, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Сапком М. Г. і зареєстрованого в реєстрі за № 2921 та зареєстрованого 27.11.2007 у КП "Зміївське бюро технічної інвентаризації" (а. с. 5, 6). З довідки КЗОЗ "Зміївська центральна районна лікарня" від 15.03.2018 вбачається, що [PERSON] перебуває на "Д" обліку в лікаря онколога (а. с. 9). За відомостями, що надані Лиманською сільською радою Зміївського району Харківської області у довідках № 819 від 28.08.2018 та № 02-19/906 від 02.10.2018, в буд. [ADDRESS] зареєстровані: власник - [PERSON], дружина - [PERSON], син - [PERSON], дочка [PERSON], онук [PERSON] (а. с. 7, 14). З акта обстеження № 97, складеного 28.08.2018 депутатом Лиманської сільської ради Зміївського району Харківської області [PERSON], в присутності свідків [PERSON], [PERSON], вбачається, що в буд. [ADDRESS], власником якого є [PERSON], зареєстровані, але фактично не проживають з 2009 року: син - [PERSON], [INFO], дочка - [PERSON], [INFO], онук - [PERSON], [INFO] (а. с. 8). Статтею 47 Конституції України кожному гарантовано право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом вказаних норм, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Частиною 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Відповідно до ст. 1 та ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право разом з матір'ю. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Позивачем надано докази, якими підтверджується, що у належному йому будинку за адресою: [ADDRESS], відповідачі не мешкають з 2009 року. Наміру проживати у вказаному будинку відповідачі не мають, перешкод у користуванні будинком позивач не чинить. Відсутні будь-які відомості щодо існування домовленості між власником житла та відповідачами щодо збереження за ними права користування цим житловим приміщенням. Крім того, відповідач [PERSON] у заяві від 04.12.2018 не заперечувала проти ухвалення рішення про визнання її разом з сином [PERSON] такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. З огляду на те, що неповнолітній [PERSON] у спірному будинку не мешкає, а мати надала згоду на зняття його з реєстраційного обліку, залишення неповнолітнього зареєстрованим в спірному будинку суперечило б ст. 9 Конвенції про права дитини та ст. 160 Сімейного кодексу України. Відповідач [PERSON] не надав будь-яких заперечень проти позову чи доказів на спростування доводів позовної заяви. За таких обставин, позовна заява [PERSON] є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Оскільки позивач у позовній заяві не вимагав відшкодування за рахунок відповідачів судових витрат, понесених ним по сплаті судового збору, питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України не вирішувалося.

Outcome: approved