Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом відповідно до якого просив суд визнати за нею право власності на нежитлове приміщення площею 32,7 кв.м. розташоване у будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що працюючи двірником виробничої дільниці № 8 КП «ЖКС «Порто-Франківський», не маючи житла (у тому числі службового), [PERSON] влітку 2007 року зайняла для проживання нежитлове приміщення площею 32,7 кв. м., розташоване у будинку [ADDRESS] , тому як вказане приміщення знаходилося у напівзруйнованому стані, без вікон та дверей, були відсутні комунікації, світло, газ, та зі слів мешканців будинку вказане приміщення безхазяйне. Позивач вказує, що користується зазначеним приміщенням з літку 2007 року по теперішній час, провела там деякі комунікації, світло, встановила вікна та двері, виконала певні будівельні роботи для можливого проживання, що підтверджується технічним висновком. Для зручності при розрахунках за сплату користування електроенергією, тощо, було надано номер приміщенню, як квартира [ADDRESS] , яка була списана з балансу житлового фонду у 1985 році, що підтверджується доданими відповідними документами. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2020 року відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. 01.02.2021 року від позивача надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої позивач просила суд визнати за позивачем право на користування житловою площею, а саме квартирою [ADDRESS] . 04.03.2021 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позов не визнає, та просить відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини, просила задовольнити позов. У судове засідання відповідач не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача, свідків [PERSON] , та [PERSON] , проаналізувавши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно довідки №Т1-155566-ф/л від 26.09.2019 року про реєстрацію місця проживання/перебування фізичної особи на території м. Одеси встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки (виписка з домової книги про склад сім`ї та реєстрації) [PERSON] прописана у [ADDRESS] без права проживання. Відповідно до довідки виданій КП «Міське агентство по приватизації житла» від 03.09.2020 № 895/03-03/18 [PERSON] участі в приватизації державного житла в м Одесі в період реєстрації с 29.02.2008 року по теперішній час не приймала. Відповідно до Акту обстеження від 10.06.2020 року встановлено, що кв. [ADDRESS] на 1 поверсі одно поверхневого фасадного флігеля загальною площею 32,2 кв.м. Квартира № 3 знята з балансу житлового фонду. Відповідно до довідки № 2671 від 08.10.2019 року по [ADDRESS] [PERSON] проживає без реєстрації з 2013 року, квартира списана з житлового фонду та надана двірнику [PERSON] 1959 р.н. для тимчасового проживання на період роботи. Відповідно до наданих позивачем квитанцій встановлено, що [PERSON] здійснює оплату за електропостачання за адресою: [ADDRESS] Крім того, з наданих позивачем товарних чеків, суд приходить до висновку, що позивачем були здійсненні ремонтні роботи у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Проведення ремонтних робіт підтверджується також Технічним висновком № 127 про визначення технічного стану конструкцій квартири [NUMBER] після виконаного в ній ремонту с метою зняття її з аварійності в жилому домі [ADDRESS] . Зазначені вище обставини в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] , допитані в судовому засіданні. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.. 9 ЖК України Громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст.. 311 ЦК України житло фізичної особи є недоторканним, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст.. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до ст.. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Позицією Верховного Суду викладеною, зокрема, у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, яка відзначена в Огляді судової практики Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду за І півріччя 2020 року, зроблено висновок, що тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року (справа №569/4373/16-ц), де також Верховний Суд по суті відступив від правого висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року (справа №6-158цс14), у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 752/16688/17). Суд вважає, що зазначені правові позиції можуть бути застосовані до спірних правовідносин в контексті вирішення даного спору, оскільки відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права. Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Слід зазначити, що право на житло - одне з основних соціально-економічних прав людини. Відповідно до Загальної декларації прав людини кожен має право на такий життєвий рівень, включаючи житло, який є необхідним для підтримання його здоров`я і добробуту його самого та його сім`ї. Виходячи з практики Суду, право на повагу, забезпечене статтею 8 Конвенції, включає, по-перше, невтручання держави в особисту сферу життя людини (держава не повинна втручатися у цю сферу більше, ніж це необхідно з огляду на її обов`язок забезпечувати загальні інтереси особи) - негативний обов`язок держави; по-друге, захист цієї сфери з боку держави - позитивний її обов`язок. Житлом як місцем проживання є не тільки будинок чи квартира, що є власністю певної особи, а також орендоване приміщення, яке особа займає з року в рік протягом значного проміжку часу,офісне приміщення або інші приміщення ділового призначення, транспортні засоби, пристосовані дляпроживання тощо. Таким чином, для надання певному об`єкту статусу житла Суд обирає критерій його застосування особою для проживання (суб`єктивний критерій). При цьому не має значення, чи пристосований цей об`єкт заздалегідь для таких цілей, чи є особа його законним володільцем або користувачем. З наданих матеріалів справи судом встановлено, що позивач проживає в зазначеній квартирі протягом тривалого часу. Крім того, як встановлено матеріалами справи, дана квартира є єдиним житлом позивача. Позивач сприймає дану квартиру як своє житло, так нею здійснено ремонт зазначеної квартири для повноцінного проживання. Крім того, необхідно зазначити, що враховуючи попередній стан даної квартири, дії особи на приведення квартири до придатного для проживання стану, суд приходить до висновку що втручання держави у право позивача на користування зазначеним приміщенням не відповідає нагальній суспільній необхідності, а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved