Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивував тим, що згідно договору про поділ спільного майна подружжя від 13 серпня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В. В., зареєстрованого в реєстрі за №3172, між ним та відповідачем як подружжям був здійснений поділ спільного сумісного майна, набутого під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Зокрема сторони домовилися про поділ квартири [ADDRESS] навпіл у рівних частках. Разом із тим 13 серпня 2018 року згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В. В., зареєстрованого в реєстрі за №3181, відповідач передала безоплатно у власність позивача дарунок Ѕ частки у праві власності на зазначену квартиру. Таким чином позивач, наразі, є одноосібним власником зазначеної квартири у м. Вінниці. 06 вересня 2018 року позивач та [PERSON] розірвали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , актовий запис №531. За даними довідки МКП «УК «Господар Люкс» від 23 жовтня 2019 року №05-21/4411 у належній позивачу квартирі окрім нього зареєстровані колишня дружина відповідач [PERSON] та її донька [PERSON] . Однак з серпня 2018 року, після розірвання шлюбу, сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, відповідач та її донька, зібравши усі особисті речі вибули із квартири. Актами про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої у житловому приміщенні, від 27 березня 2019 року, від 05 червня 2019 року, від 23 жовтня 2019 року, складених жителями квартир [ADDRESS] , підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] з серпня 2018 року у квартирі [ADDRESS] не проживають. При цьому із [PERSON] позивач дійшов згоди, що остання самостійно зніметься із реєстраційного обліку. В той же час відповідач договір про порядок проживання та утримання квартири не укладала, вибула із квартири за власним волевиявленням, наміру вселитися не має, комунальні платежі не сплачує, але самостійно знятися із реєстрації місця проживання не бажає. Перешкоди в її вселення відсутні. За наведених обставин, позивач вважає своє право власності щодо користування та розпорядження належним йому житлом порушеним, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом. Правом подання відзиву відповідач не скористалася. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2019 року позовна заява прийнята до розгляду у загальному позовному провадженні. Позивач у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив його задовольнити, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце судового засідання, зокрема шляхом оголошення на веб-порталі Судової влади, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки суд не повідомила, відзиву не надала, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа із занесенням ухвали до протоколу судового засідання) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК УРСР в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності. Судом встановлено, що договором про поділ спільного майна подружжя від 13 серпня 2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В. В., зареєстрованим у реєстрі за №3172, [PERSON] та [PERSON] домовилися про поділ квартири [ADDRESS] , набутої ними у спільну сумісну власність за час перебування у зареєстрованому шлюбі, навпіл у рівних частках, по Ѕ частки кожному. 13 серпня 2018 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального коругу Рудик В. В., зареєстрований у реєстрі за №3181, згідно умов якого відповідач передала безоплатно у власність (подарувала) належну їй Ѕ частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] . Право власності позивача зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13 серпня 2018 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 жовтня 2019 року, довідка №186031442. 06 вересня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 06 вересня 2018 року, актовий запис №531. Відповідач зареєстрована у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою МКП «Управляюча компанія «Господар Люкс» від 23 жовтня 2019 №05-21/4411, довідкою Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 12 листопада 2019 року №67925. З серпня 2018 року відповідач у квартирі не проживає, нею не цікавиться, участі в її утриманні не бере, особисті речі та речі повсякденного використання [PERSON] у квартирі відсутні, будь-яких перешкод у користуванні квартирою їй ніхто не чинить. Факт її не проживання підтверджується актами від 27 березня 2019 року, 05 червня 2019 року, 23 жовтня 2019 року, які суд бере до уваги. Суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання відповідача таким, що втратила право користування житловою площею в належному позивачу на праві приватної власності помешканні. Право власності позивача на квартиру згідно ст.ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Право позивача порушено і підлягає судовому захисту. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім`ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім`ї, укладеного при вселенні останнього. Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім`ї власника (у тому числі колишнім членом сім`ї власника) права на користування житлом власника, а саме відсутність члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Враховуючи, що судом не встановлено чинення перешкод відповідачу в користуванні квартирою, а також, те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації її постійного проживання уже тривалий час без поважних причин (протилежного судом не встановлено), суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову та визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою. Крім того, суд дійшов висновку, що задоволення позову в цій частині не порушують права відповідача на житло. Відповідно до\~ст.47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з\~ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу\~ст. 9 Конституції України\~Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42). Отже, в даній ситуації визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо Суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції. Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47). Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами\~ЦК України\~та\~ЖК УРСР. Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі\~ст.391 ЦК України,\~ст.163 ЖК УРСР, тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у її права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Щодо то, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що спірна квартира має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється\~главою 6 ЖК УРСР\~та відповідними нормами\~ЦК України, відповідач тривалий час у спірній квартирі не проживала, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що вона проживає в спірній квартирі, користується нею та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в квартирі. При цьому, її тривала відсутність свідчить про те, що вона має інше місце проживання, відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату нею житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». Суд звертає увагу, що наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила права користування житлом, що набрало законної сили, є підставою для зняття такої особи з реєстрації. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved