Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Заявленими вимогами на вирішення суду поставлено питання про визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням належним позивачам у зв`язку із тривалим не проживанням там такої особи. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників (без проведення судового засідання) і, відповідно, без фіксації його перебігу та підстав для зміни такого порядку сторонами не наведено та судом не встановлено. Відповідач заперечував задоволення позову посилаючись на те, що попередні власники квартири є його родичами - мамою та сестрою, які протиправно позбавили його спадщини у вигляді частки на таке майно після смерті батька. В подальшому квартиру продали позивачам у даній справі, які і заявили до нього дані вимоги. Проаналізував позицію сторін та надані ними матеріали, судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідно ним правовідносини. Позивачі є громадянами України, отримували код платника податків, мають зареєстроване місце проживання та при зверненні до суду сплатили судовий збір. 12 лютого 2021 року позивачі набули за договором купівлі - продажу права власності на квартиру [ADDRESS] в 1\\2 частині кожний. Відповідач також є громадянином України, отримував код платника податків та має зареєстроване місце проживання у згадуваній квартирі та не проживає там з 2015 року. Рішенням суду у справі № 278/3196/20 відмовлено у позові [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. Рішення суду містить встановлені судами фактичні обставини справи про те, що позивач прийняв спадщину після смерті батька. Дана спадщина складалась з 1\\2 частини квартири [ADDRESS] . Однак, у зв`язку із незалученням до участі у справі актуальних власників (позивачів у даній справі) спосіб захисту порушених прав є неефективним і з цих підстав у позові відмовлено. Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1, ст. ст. 15-16 ЦК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності. За такими принципами: кожна сторонами повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Мало того, тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які не проживають разом з ним в будинку (квартири), що йому належить, користується жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Позицією Верховного Суду викладеною, зокрема, у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, зроблено висновок, що тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року (справа №569/4373/16-ц), де також Верховний Суд по суті відступив від правого висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року (справа №6-158цс14), у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 752/16688/17). Суд вважає, що зазначені правові позиції можуть бути застосовані до спірних правовідносин в контексті вирішення житлового спору, оскільки відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права. Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Суд не вважає відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням квартири власниками якої наразі є позивачи. Так, судом встановлено, що відповідач є спадкоємцем майна свого батька [PERSON] . Останній був власником квартири [ADDRESS] . Спадщину після смерті згадуваного спадкодавця прийняли разом з відповідачем ще й [PERSON] та [PERSON] . Однак, свідоцтво про право на спадщину видано було лише на ім`я останніх, які і продали квартиру теперішнім власникам та позивачам у даній справі. Такий перебіг подій, суд вважає, не свідчить про відсутність відповідача у згадуваній квартирі, по перше, без поважних причин. По друге. Відповідач має право на спадкування частки даної квартири, якої був протиправно позбавлений. Мало того, враховуючи наведені правові позиції, можна дійти висновку, що проживання тривалий час [PERSON] у спірній квартирі є достатньою підставою для того, щоб вважати цю квартиру його житлом в розумінні статті 8 Конвенції. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач має інше житло, окрім спірного, позивачами не надано, хоча це відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України є їх процесуальним обов`язком. Так само, позивачами не доведено порушення їх прав на квартиру тим, що там зареєстрований, але не проживає відповідач. За таких обставин суд не вважає позов обґрунтованим, та таким, який підлягає до задоволення. Результати вирішення спору не дають підстав для стягнення витрат позивачів. Витрати відповідача не декларувались. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed