Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначила, що відповідно до ордеру її сім'я із трьох осіб заселилась в одну кімнату в [ADDRESS], із особовим рахунком № 2723. Інші дві ізольовані кімнати в даній квартирі, із особовим рахунком № [NUMBER] були надані родині Зарбеєєвих, які в подальшому знялися з реєстрації та виїхали на постійне проживання до Російської Федерації. Так, у 1989 році між нею та [PERSON] був укладений договір піднайму житлового приміщення, який у 1991 році був переукладений на новий термін та в подальшому розірваний не був. Також зазначила, що вона перебуває на квартирному обліку з метою поліпшення житлових умов і тому у зв'язку із звільненнями двох кімнат у квартирі, вона зверталась, в тому числі і до Приморської райадміністрації з питання надання двох кімнат їй та її сім'ї. Та оскільки діяв строк охоронного свідоцтва на вказані кімнати, тому таке питання вирішено бути не могло. Також, з наданої їй відповіді Маріупольської міської ради їй стало відомо, що [PERSON] вселили у ці дві кімнати тимчасових жильців, а саме [PERSON] та [PERSON] із надання тимчасової реєстрації з 14.02.2008 року. Вважає, що з часу тимчасової реєстрації відповідачі мали право на вселення в квартиру та проживання в ній протягом шести місяців, проте вони не вселилися, свої речі до квартири не завозили, до суду не зверталися, із наймачем цих кімнат не проживали. І тому не вселення у квартиру у визначений законом строк без поважних на те причин є підставою для визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] особами, які втратили право користування житловим приміщенням в [ADDRESS]. Крім того, рішенням Приморської райадміністрації № 30 від 25.02.2015 року ККП "КК "Приморська" дозволено переоформлення договору найма житлового приміщення, яке складається з двох кімнат в [ADDRESS] на племінницю [PERSON], складом сім'ї із чотирьох осіб, у зв'язку із смертю головного квартиронаймача її тітки [PERSON], яке не відповідає вимогам ст. 106 ЖК України та ст. 19 Конституції України, а тому просила визнати рішення незаконним та скасувати. Позивач [PERSON] в судовому засідання підтримала доводи позовної заяви та просила задовольнити у повному обсязі, вказала, що літом 1988 року вона уклала договір оренди із [PERSON] на дві кімнати в [ADDRESS] в письмовому вигляді через ЖКП в Приморському районі, в подальшому у 1991 році продовжили дію договору оренду, оскільки [PERSON] разом із своєю родиною виїхала до Російської Федерації. В подальшому у 1993 році їй видали ордер на кімнату в цій же квартирі, у зв'язку із чим вона повернула ключі [PERSON] та вивільнила дві кімнати. У 1997 році [PERSON] разом із сином знялася з реєстрації з цієї квартири, і з цього моменту ніякі родичі цієї сім'ї не приходили, не вселялися. Так у 2010 році їй стало відомо, що в цих кімнатах тимчасово зареєстровані особи на час дії броні, проте ніхто не вселявся в кімнати та не приходив, і тому жодним чином її права не порушувалися. В липні 2016 року прийшла відповідач [PERSON] із своїми родичами з метою огляду цих двох кімнат для подальшого проживання в них. На даний час у двох кімнатах у квартирі ніхто не мешкає, вони нікому не належать, а позивач мешкає разом з донькою та онукою у своїй кімнаті. Вхід до квартири один, ключі є в наявності у неї та у [PERSON], доступ до квартири відритий, жодних перешкод до доступу немає. З боку позивача порушено її право на отримання вказаних кімнат, оскільки вона має першочергове право на поліпшення житлових умов і може претендувати на вказане житло. Просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування саме на підставі ст. 71 ЖК України. Представник позивача [PERSON] в судовому засідання обґрунтувала позовні вимоги стосовно визнання особи такою, що втратила право користування відповідно до ст.ст.64, 65, 71 ЖК України, оскільки зареєструвавшись у спірній квартирі [PERSON] не вселилася, не мешкала та не вела спільне господарство із наймачем цього житла. А тому, починаючи з 14.02.2008 року, з часу реєстрації в частині спірної квартири [PERSON] могла реалізувати своє право на вселення та проживання у спірній квартирі лише протягом шести місяців, а оскільки таке право не реалізовано нею, то вона його втратила. До того ж в липні 2016 року відповідач [PERSON] хотіла реалізувати своє право, проте позивач [PERSON] не допустила її до квартири, у зв'язку із чим виклалась співробітники поліції, проте порушень кримінального закону зі сторони [PERSON] встановлено не було, і тільки після цього відповідач [PERSON] звернулась до суду із позовом, яке перебуває у провадженні судді Сараєва І.А., про вселення до вказаної спірної квартири. Стосовно рішення Приморської райадміністрації № 30 то в обґрунтування цієї позовної вимоги пояснила, що підставою для прийняття цього рішення є особиста заява [PERSON], та дві нотаріальні заяви [PERSON], [PERSON], які не були легалізовані на території України належним чином, а також довідка про проживання відповідача разом із своїм сином [PERSON] в спірній квартирі, при тому, що вони в ній не проживали та факт проживання представником ККП "КК "Приморська" не перевірявся, а тому не було законних підстав у Приморської райадміністрації надавати дозвіл на переоформлення особового рахунку. Доводи відповідача [PERSON] про оплату комунальних послуг жодним чином не підтверджені, щодо не можливості вселення через перешкоди [PERSON] то такі доводи є також не обґрунтованими. До того ж [PERSON] не тільки не входить до кола родичів [PERSON], а також і не могла набути право у зв'язку із спільним проживання, оскільки на момент проживання [PERSON] відповідач була неповнолітньою особою та мешкала відповідно у своїй родині. Зазначила, що продовження броні за сім'єю [PERSON] на вказану спірну квартиру не свідчить про те, що [PERSON] набула права користування вказаним жилим приміщенням. Стосовно порушення прав позивача, то отримавши відповідні роз'яснення про реєстрацію тимчасового мешканця, позивач не вважала, що її права порушуються, при цьому з літа 2016 року коли позивач хотіла потрапити до квартири, то [PERSON] вважає, що саме з цього часу її права порушуються. Вважає, що правові підстави та доказова база для підтвердження доводів позову мається, а тому просила позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позовні вимог не визнає. Так в обґрунтування своїх заперечень посилалась на те, що у 1985 році [PERSON] та його сім'ї була надано дві кімнати у [ADDRESS], які в подальшому виїхали до Російської Федерації. У зв'язку із виїздом [PERSON], яка на той момент була квартиронаймачем вказаного жила уповноважила представляти її інтереси [PERSON] Так, [PERSON] укладала із позивачем [PERSON] договір піднайму житла. В подальшому з 14.02.2008 року за згодою квартиронаймача житла та її членів, вона разом із своїм сином [PERSON] зареєструвалися за вказаною адресою, проте проживати в квартирі не могли, оскільки позивач чинив перешкоди в їх заселення. Тому в 2015 році після смерті квартиронаймача [PERSON] та на підставі рішення Приморської райадміністрації № 30 від 25.02.2015 року вона переоформила на себе особовий рахунок на дві кімнати у вищезазначеній квартирі. Та в подальшому позивач все одно чинила перешкоди, не допускала до приміщення, у зв'язку із чим вона надсилала лист на адресу позивача з проханням впустити її до житла, а після чого в грудні 2016 року звернулась до суду із позовом про вселення, який на даний час ще не розглянуто по суті. Ордеру на вказані дві кімнати в неї немає у зв'язку із втратою, а також в неї немає документів, які б підтверджували родинні відносини із [PERSON] Також зазначила, що в певний період часу вона мешкала разом із своєю тіткою [PERSON] у вказаних кімнатах в квартирі, проте документально цього підтвердити не може. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги сторона відповідача не визнає та просив відмовити у задоволенні позову. Посилався на те, що [PERSON] письмово надала згоду на оформлення документів на дві кімнати у квартирі [PERSON], а тому вона та її син [PERSON] мають всі підстави проживати та користуватися вказаним житловим приміщенням, проте позивач чинить перешкоди в цьому. Також вважає, що позивачем порушено строк звернення до суду із позовом, оскільки про реєстрацію відповідача вона дізналася у 2010 році. А крім того позивач має ордер на [ADDRESS], а не на квартиру № 3, а тому і підстав для звернення із вказаним позовом вона взагалі немає. Відповідач ККП КК «Приморська» свого представника не направив, просив розглянути справу без їх участі, відзиву не надав. Відповідач Приморська районна адміністрація Маріупольської міської ради повідомлена належним чином, надав заяву про неможливість направлення свого представника, відзиву не надав. Представник третьої особи - Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Зазначила, що в період часу з 2008 року по 2016 рік відповідач намагалась вселитися у вказане житлове приміщення, проте позивач [PERSON] чинила перешкоди, а оскільки іншого будь-якого житла відповідач не має, тому просила у задоволенні позову відмовити, оскільки визнання втратившим право користування порушить право неповнолітньої дитини. Свідок [PERSON] суду показала, що є сусідкою позивача [PERSON]. Відповідача [PERSON] ніколи не бачила в будинку та не знає її особисто, вона ніколи не проживала в квартирі № 3 у сім'ї [PERSON]. Також вона не бачила, щоб в період часу з 2008 року по 2016 рік хтось приходив вселятися в [ADDRESS]. У 2008 році разом із [PERSON] проживали також її діти. Вхідні двері у вказану квартиру мають замок. Свідок [PERSON] суду вказала, що не розуміє державної мови на якій здійснюється судочинство (української), стороною позивача за клопотанням якого викликано свідка не забезпечено свідка перекладачем, у зв'язку із чим за відсутності можливості виконання вимог ч.5 ст.230 ЦПК України, допит свідка припинено. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши наявні в справі письмові докази приходить до висновку про таке. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1-ч.3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Що стосується правової підстави позовних вимог про визнання відповідача та її дитини такими, що втратили користування жилим приміщенням на підставі ст.71 ЖК України. Ст.72 ЖК України визначає можливість визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Згідно ч.1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Отже з огляду на вимоги закону вбачається, що необхідною умовою для визнання особи такою, що втратила користування житлом є набуття згідно закону права користування цим житлом. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 102435266 від 02.11. 2017 року, право власності на [ADDRESS] ні за ким не зареєстровано. (а.с.44-45) З паспорту [PERSON] вбачається, що місце її проживання зареєстровано за адресом [ADDRESS] з 29.06.1993р.. (а.с.6-8) З паспорту [PERSON] вбачається, що місце її проживання зареєстровано за адресом [ADDRESS] з 14.02.2008р. (а.с.79) З особового рахунку [NUMBER] від 17.08.2016р. вбачається, що квартиронаймач однієї житлової кімнати, площею 16,7 кв.м. в [ADDRESS] є [PERSON], та із нею зареєстровані донька [PERSON], онука [PERSON] (а.с.13) З особового рахунку [NUMBER] від 09.02.2015р. вбачається, що квартиронаймач двох житлових кімнат, площею 36,85 кв.м. в [ADDRESS] є [PERSON], та із нею раніше були зареєстровані та зняті з обліку чоловік [PERSON], донька [PERSON], син [PERSON], а також племінниця [PERSON] та син племінниці [PERSON], які є зареєстрованими у вказаному приміщенні. (а.с.74) Як вбачається з Свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO]. (а.с.80) В заяві від 09.02.2015р. [PERSON] просить ККП «КК Приморська» у зв'язку із смертю [PERSON] переоформити договір найму квартири на неї, прийнято уповноваженою особою 09.02.2015р. (а.с. 77). Таким чином з наведених доказів вбачається що позивач та відповідач і його неповнолітня дитина є наймачами (користувачами) квартири, що розділена на окремі особові рахунки та проживають згідно самостійного предмету найму. В судовому засіданні позивач вказала, що витрати за своє проживання в квартирі сплачує тільки за своїм особовим рахунком і не займає інших двох кімнат на які виписаний окремий особовий рахунок [NUMBER]. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, з огляду наданих сторонами доказів суд приходе до висновку, що наявність або втрата права користування житлом [PERSON] та її неповнолітньої дитини [PERSON] за особовим рахунком [NUMBER] не порушують прав, свобод чи законних інтересів позивача [PERSON], яка користується житлом за окремим особовим рахунком [NUMBER] тому позовні вимоги в цій частині не підлягають судовому захисту. Що стосується вимог про визнання незаконним та скасування рішення №30 колегії Приморської райадміністрації від 25.02.2015р. слід зазначити про таке. Відповідно до ст. 30 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів міських рад належать зокрема розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності. Рішенням №30 колегії Приморської райадміністрації Маріупольської міської ради від 25.02.2015р. дозволено ККП «Керуюча компанія «Приморська» переоформити договір найму житлового приміщення на [ADDRESS], яка складається з двох кімнат загальною площею 36,85 м.2 на племінницю - [PERSON] у зв'язку зі смертю квартиронаймача [PERSON] (а.с.14). Вищезазначене рішення було прийнято, в тому числі і на підставі, нотаріальних заяв [PERSON] та [PERSON], які не заперечували проти переоформлення договору найму [ADDRESS], а також заяви [PERSON], яка просила переоформити договір найму та особовий рахунок. (а.с.75,76) Згідно охоронного свідоцтва (броня) № 1 від 24.04. 2013 року за [PERSON] у зв'язку із виїздом в район Крайньої Півночі заброньована 2 кімнати в окремій квартирі [ADDRESS]. (а.с.78) Таким чином, з досліджених доказів у суду відсутні підстави вважати, що колегія Приморської райадміністрації Маріупольської міської ради діяла поза межами наданих їй діючим законодавством повноважень. Відповідно до ст.31 ЖК України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю. З листа Міського голови від 11.09.2010р. на ім'я позивача вбачається, що позивач звертався до міського голови з проханням поліпшити житлові умови, і її сім'я перебуває на квартирному обліку з 28.01.1987р. з правом першочергового надання житла. Номер в черзі в загальноміському списку - 298. Крім того, роз'яснено, право стати на соціальний квартирний облік для отримання соціального житла.(а.с.10). Отже з наведених доказів не вбачається, що внаслідок прийняття відповідачем оскаржуємого рішення якимось чином порушуються, невизнаються або оспорюються цивільні права позивача чи його свободи та законні інтереси. Таким чином вимоги позивача в цій частині не гуртуються на ст.15 ЦК України та в сенсі ч.1 ст.4 ЦПК України не підлягають задоволенню. Показання свідків, та інші письмові документи, що містяться в матеріалах справи не спростовують висновків суду та не доводять обставин, щодо встановлення підстав визначених ч.1 ст.4 ЦПК України, щодо судового захисту позивачем своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем не відшкодовуються. Судових витрат іншими учасниками процесу не заявлено. Позивачем заявлено дві окремі позовні вимоги немайнового характеру. Проте за квитанцією (а.с.1) сплачено судовий збір тільки за одну вимогу в сумі 640 грн. Відповідно до абз.2 ч.3 ст.6 ЗУ "Про судовий збір" у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. При таких обставинах за другу вимогу немайнового характеру судовий збір підлягає стягненню з позивача за ставкою на час звернення до суду в сумі 640 грн.

Outcome: approved