Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

В квітні 2017 року [PERSON], [PERSON], [PERSON](надалі по тексту - позивачі) звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до відповідачів - Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «УНН» (надалі по тексту - відповідач 1), Приватного акціонерного товариства «Бліц-Інформ» (надалі по тексту - відповідач 2), в якому просили суд визнати недостовірною інформацію, поширену щодо позивачів в мережі «Інтернет» на веб-сайті відповідача 1 за адресою: -[INFO] за змістом «[INFO]. В частности, [PERSON], [PERSON], [PERSON] и [PERSON] получили сообщения о подозрении. В дальнейшем они признали свою вину и были привлечены к ответственности приговором Подольского районного суда Киева" ...ориентировочная сумма причиненных подозреваемыми убытков составляет более 1,5 млрд гривен» та за адресою: -[INFO]- Ргоуіпи за змістом: «[INFO]". Они были осужденные Подольским райсудом. [INFO]. В частности, [PERSON], [PERSON], [PERSON] и [PERSON] получили сообщения о подозрении. В дальнейшем они признали свою вину и были привлечены к ответственности приговором Подольского районного суда Киева»; -зобов»язати Товариство з обмеженою відповідальністю « Інформаційне агентство «УНН» спростувати зазначену поширену ним недостовірну та таку, що порушує немайнові права [PERSON], [PERSON], [PERSON] на повагу до честі та гідності, а також недоторканість ділової репутації інформацію шляхом опублікування в мережі «Інтернет» на веб-сайті Інформаційного агентства «УНН» («http://www.unn.com.ua») в розділі «Новости» резолютивної частини судового рішення протягом 10 днів з дня набрання рішенням суду законної сили. -визнати недостовірною та такою, що порушує немайнові права [PERSON], [PERSON], [PERSON] на повагу до честі та гідності, а також недоторканість ділової репутації наступну інформацію , яка поширена [INFO] року в мережі «Інтернет» на веб-сайті газети «Бізнес» («https://www.business.ua») за змістом: «Тоді прокуратурою Харківської області були встановлені декілька осіб, причетних до рейдерського захоплення «Агрейну». Зокрема, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] отримали повідомлення про підозру. У подальшому вони визнали свою вину і були притягнуті до відповідальності вироком Подільського районного суду м.Києва. Додамо, що сума заподіяних підозрюваними збитків складає більше - 1,5 млрд.грн.» -забов»язати відповідача 2 спростувати зазначену поширену ним недостовірну та таку, що порушує немайнові права [PERSON], [PERSON], [PERSON] на повагу до честі та гідності, а також недоторканість ділової репутації інформацію шляхом опублікування в мережі «Інтернет» на веб-сайті газети «Бізнес» в розділі «Новости» резолютивної частини судового рішення протягом 10 днів з дня набрання рішенням суду законної сили. Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що в мережі «Інтернет» на веб-сайтах відповідачів у розділі «Новини» було поширено вказану інформації щодо позивачів, яка не відповідає дійсності, порушує їх права на повагу до честі та гідності, а також недоторканість ділової репутації. Між тим, жодним вироком не було встановлено і не доведено причетність позивачів до рейдерського захоплення підприємства «Агрейн» та заподіяння внаслідок цих дій будь-кому матеріальних збитків. Зазначена інформація є фактичним твердженням про скоєння злочину по рейдерському захопленню підприємства та заподіяння шкоди такими діями. Між тим, такого злочину позивачі не вчиняли. Відтак, вказана інформація є недостовірною та порушує немайнові права позивачів, що є наслідком звернення до суду із цим позовом за захистом їх порушеного права. В матеріалах справи містяться заперечення проти позову відповідача 1 - ТОВ «Інформаційне агентство «УНН», де представник останнього зазначив про безпідставність позовних вимог, зважаючи на встановлення винуватості позивачів у підробці протоколів загальних зборів підприємств та їх статутних документів з метою подальшої зміни способу контролю над ними, що вбачається з вироку Подільського районного суду м.Києва від 16.01.2015 року. Вільне трактування дій позивачів є правом відповідача як доведення своєї точки зору до аудиторії читачів, оскільки у діючому законодавстві України поняття «рейдерства» не міститься та таке слово розуміється як процес поглинання підприємств, що не злочином. Вказане висловлювання відповідача є оціночним судженням, оскільки вони не містять у собі точну юридичну оцінку фактів, що висвітлюються, а характер формування своєї думки може не відображати чітких та юридично грамотних висловлювань. Згідно відзиву на позов відповідача 2 - ПАТ «Бліц-Інформ» вбачається, що зазначена позивачами у позові інформація не міститься за наведеною ним адресою, а газета «Бізнес» Інтернет ресурсу було продано ТОВ «Український бізнес ХАБ» за договором між відповідачем 2 та вказаним товариством, а тому всі права перейшли до нового власника. В судовому засіданні представник позивачів позов підтримав, пояснивши, що вищезазначена інформація є недостовірною та носить негативне значення для позивачів, а тому таке порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку. Представники відповідачів в судове засідання не з»явились, хоча про дату і час розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суд не повідомили. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. На підставі зазначено, враховуючи те, що відповідачів було належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання, та вони надали відзиви на позов, а також те, що це не перша її неявка, суд ухвалив розглянути справу у відсутності відповідачів. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. від 27.04.2017 року було відкрито провадження у справі. В подальшому після проведення повторного автоматичного розподілу 22.11.2017 року справу було передано в провадження судді Осаулова А.А., який ухвалою від 23.11.2017 року призначив її до судового розгляду за участю сторін. Як відомо, з 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В свою чергу, як передбачено ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Згідно ухвали суду від 08.02.2018 року судом було призначено підготовче судове засідання, яке було проведено та закрито за ухвалою суду від 11.04.2018 року та призначено судовий розгляд по суті. Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Під поняттям «ділова репутація», як особистого немайнового блага, слід розуміти усталену оцінку фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні чи негативні суспільно значимі діяння (поведінку), як правило в певній сфері (професійній, підприємницькій, службовій, тощо), що відома оточуючим, і в силу цього відображена в суспільній свідомості, як думка про особу з точки зору моралі даного суспільства чи соціальній групи. Згідно з положень частин 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За умовами до частин 1-2 ст.299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За змістом частини 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено та не заперечується сторонами, що на зазначених у позові Інтернет-сайтах відповідачів було розповсюджено зазначену до спростування у позові інформацію про позивачів із відповідним змістом «Тоді прокуратурою Харківської області були встановлені декілька осіб, причетних до рейдерського захоплення «Агрейну». Зокрема, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] отримали повідомлення про підозру. У подальшому вони визнали свою вину і були притягнуті до відповідальності вироком Подільського районного суду м.Києва. Додамо, що сума заподіяних підозрюваними збитків складає більше - 1,5 млрд.грн.» Як вбачається за змістом позовних вимог, то позивачі вважають вказану інформацію недостовірно та такою, що насправді порушує права позивачів на повагу до честі та гідності, а також недоторканість ділової репутації. Між тим, жодним вироком не було встановлено і не доведено причетність позивачів до рейдерського захоплення підприємства «Агрейн» та заподіяння внаслідок цих їх дій будь-кому матеріальних збитків. В той же час, згідно вироку Подільського районного суду м.Києва від 16.01.2015 року було затверджено угоду від 17.12.2014 року про визнання винуватості між прокурором та позивачами, як підозрюваними у кримінальному провадженні №12014100000000967. За змістом вказаного вироку, що набув законної сили вбачається про обставини вчинення кримінального правопорушення кожним з позивачів за наступних обставин. Так, [PERSON], [PERSON], [PERSON] 28.03.2013 у офісному приміщенні в місті Києві по вулиці Хорива. 41-6, діючи як представник компанії Агрейн Оверсаиз Лімітед. порушуючи п. 4 Політики, не попередивши Раду директорів компанії-нерезидента про заплановані загальні збори ГОВ «Сервіс Грейн», ГОВ АГІФ «Дніпро». ТОВ «Елеватор Агро», ТОВ «Агропрайм Холдинг». ТОВ «Агрікор Холдинг, ТОВ «Прилуцьке племпідприємство» та про їх порядок денний, без погодження питань, які будуть розглядатися на загальних зборах склав та підписав неправдивий протокол загальних зборів учасників вказаних українських підприємств, які фактично не відбулись, щодо створення Наглядової ради та внесення змін до Статуту з приводу способу контролю за українськими підприємствами - виробниками сільгосппродукції, а саме: протокол загальних зборів учасників ТОВ «Сервіс Грейн» №5/2013 від 28.03.2013: протокол загальних зборів учасників ТОВ «Елеватор Агро» №4/2013 від 28.03.2013; протокол загальних зборів учасників ТОВ «Агропрайм Холдинг» №4/2013 від 28.03.2013; протокол загальних зборів учасників ТОВ «Агрікор Холдинг» №5/2013 від 28.03.2013; протокол загальних зборів учасників ТОВ «Прилуцьке племпідприємство» №1/2013 від 28.03.2013; протокол загальних зборів учасників ТОВ АПФ «Дніпро» №1/2013 від'28.03.2013. В подальшому, вказані особи з метою внесення змін до статутних документів українських підприємств - виробників сільгосппродукції надав вищевказані протоколи до Реєстраційних служб міськрайонних управлінь юстиції за місцем реєстраціє вищевказаних українських підприємств. У відповідності до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відтак, за вказаним вироком встановлено вчинення позивачами злочинів за ч.1 ст.366 КК України за наведених у ньому обставин і саме за ним вбачається про вчинення злочинів відносно підприємства Агрейн. Верховний суд України у пункті 18 постанови Пленуму від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Кваліфікація поданої в тексті негативної інформації як фактологічної (ствердної) або суб'єктивно-оцінної (суб'єктивна думка, припущення, оцінне судження) має значення для з'ясування підстав юридизації спірного тексту, наявність або відсутність його елементів у площині правового регулювання. Відсутність у висловлюваннях маркерів суб'єктивної модальності, оцінних слів, конструкцій та інших показників, що виражають невпевненість, сумніви автора щодо вірогідності висловлюваного (гіперболи, алегорії, сатира, риторичні питання), а також спеціальних вставних конструкцій та прислівників, що виражають оцінність, невпевненість, підкреслюють вірогідність повідомлюваного, і вказують на те, що висловлюване є суб'єктивною думкою та поглядом автора на подію, його суб'єктивною оцінкою того, що відбувається, а отже відбивають його особисту точку зору та ставлення до описуваної події і не можуть бути перевірені на предмет відповідності дійсним фактам. Із урахуванням наведеного в контексті поданої відповідачами широкому загалу читачів інформації про позивачів суд вважає, що така інформація не є твердженням про вчинення злочину саме ними, а є вільним трактуванням дій певних осіб як то у першому реченні «Тоді прокуратурою Харківської області були встановлені декілька осіб, причетних до рейдерського захоплення «Агрейну», яке з огляду на орфографічні знаки не містить твердження саме про позивачів. Більше того, висловлювання своєї позиція з таких обставин є суб»активною думкою і поглядом автора на подію і є по суті правом відповідача як на доведення своєї точки зору до аудиторії читачів, оскільки у діючому законодавстві України поняття «рейдерства» не міститься та таке слово розуміється як процес поглинання підприємств, що не злочином. Вказане висловлювання відповідача є оціночним судженням, оскільки вони не містять у собі точну юридичну оцінку фактів, що висвітлюються, а характер формування своєї думки може не відображати чітких та юридично грамотних висловлювань в контексті кримінально-правових категорій про вчинення злочину позивачами. У пункті 19 Постанови Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи положення статті 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria). Як питання загального принципу, "необхідність" будь-якого обмеження свободи вираження поглядів має бути переконливо встановлено. Звичайно, передусім національні органи влади мають оцінювати, чи є "нагальна соціальна потреба" обмеження. У справах стосовно преси національна можливість відхилення від виконання вимог Конвенції окреслюється інтересами демократичного суспільства у забезпеченні й підтриманні вільної преси. Аналогічно ці інтереси матимуть основну вагу при визначенні, чи це обмеження було пропорційним переслідуваній законній меті, відповідно до пункту 2 статті 10 рішення "Тома проти Люксембургу" (Thoma v. Luxembourg), N 38432/97, від 29 березня 2001 року, п. 48). Також, слід зазначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Тома проти Люксембургу» заява N 38432/97 від 29 березня 2001 року суд зазначив, що для обмеження поширення інформації, що вже була оприлюднена та широко обговорюється, повинні існувати переконливі підстави; покарання журналіста за те, що він допомагав поширювати твердження, зроблені іншою особою, .. серйозно перешкоджатиме участі преси у обговоренні проблем, які становлять громадський інтерес, і його не слід передбачати, хіба що за наявності особливо переконливих підстав для того, що це зробити (п.58 рішення) Свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Європейської Конвенції з прав людини застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе демократичне суспільство. Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (рішення від 23.09.1994 у справі Jersild v. Denmark, рішення у справі Janowski v. Poland, рішення від 25.11.1999 у справі Nilsen &aua; Johnsen v. Norway, рішення від 29.02.2000 у справі Fuentes Bobo v. Spain, рішення від 10.08.2006 у справі Ляшко проти України). Відтак, журналістами було використано оціночні судження з використанням матеріалів інших джерел ЗМІ з матеріалу, що становить суспільний резонанс та набули статусу загальновідомого, а відтак вказані висловлювання спростуванню не підлягають. Більше того, позивачем у відповідності до п.п.а,б п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1 не доведено усього юридичного складу правопорушення оспорювані висловлювання хоч і стосуються позивачів, але наведені висловлювання з інших джерел відомих журналістам в обсязі, отриманому від спеціально визначеного державною для розслідування злочинів органу (даних прокуратури Харківської області), достовірність яких не повинна ставитись під сумнів і якому не довіряти журналісти були не вправі. Крім того, в контексті виловлювань журналістів «рейдерське захоплення підприємства Агрейн» із урахуванням відсутності законодавчо визначення в Україні про «Рейдерство» як злочин, тому такі висловлювання не можуть вважатись твердженням вчинення ними протиправних діянь, а відтак не можуть вважатись твердженнями, які порушують їх особисті немайнові права як законослухняного громадянина та не завдають шкоди відповідним особистим його немайновим благам, чи перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, відтак спростуванню в розумінні вимог ст..ст.277, 278 ЦК України не підлягає. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За умовами п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1, згідно з положеннями ст..277 ЦК і ст.ст.12, 81 ЦПК України позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. На думку суду, позивачами в судовому засіданні не доведено, що уся поширена відповідачами у викладеному ними тексті у позові у наведеному контексті в цілому порушує особисті немайнові права позивачів або завдала шкоди їх особистим немайновим благам або вказує на недовіру людей чи змінило в бік погіршення відношення до них, а оціночні судження спростуванню не підлягають. Відтак, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов»язання відповідачів опублікувати спростування вказаної вище інформації щодо позивачів, оскільки підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання інформації неправомірною суд не вбачає. Крім того, у відповідності до вимог п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1 відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: dismissed