Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що [PERSON] , була одружена із покійним [PERSON] (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] . Факт наявності зареєстрованого шлюбу підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] . Також рішенням від 25.06.2018 р. у справі №369/4106/18 про встановлення юридичного факту встановлено, що [PERSON] , який помер [INFO] , був чоловіком [PERSON] , [INFO] [PERSON] , фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка шляхом вступу у володіння та користування спадковим майном. Після смерті чоловіка позивач також подала заяву про прийняття спадщини і отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Нотаріус аргументувала постанову тим, що відсутні документи про право власності [PERSON] на будинок [ADDRESS] . Таким чином до складу спадщини не було включено майно, яке фактична належало чоловіку Позивача. [PERSON] , - фактично володів будинком [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджується рішенням Виконавчого комітет Києво-Святошинської районної ради народних депутатів Київської області від 31.05.1988 р. №142/1 «Про затвердження акту Державної комісії по прийманню в експлуатацію закінчених будівництвом восьми одноквартирних житлових будинків для переселенців радгоспу «Бузівський» по [ADDRESS] та «[ADDRESS] », будинковою книгою, і довідкою із погосподарського обліку. За час свого життя [PERSON] почав процес приватизації земельної ділянки під будинком, з метою в подальшому оформити право власності на будинок, однак помер [INFO] до того, як закінчив процес приватизації. В зв`язку з чим позивач просила суд, визнати право власності [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ( на будинок [ADDRESS] загальною площею 99,1 м2 і житлової площею 38,0 м2, 1981 року побудови. Позивач в судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце слухання справи. Позивачем подана до суду заява про слухання справи без його участі. Позов підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За відсутності заперечень позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 3 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] , була одружена із покійним [PERSON] (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] . Факт наявності зареєстрованого шлюбу підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] . Також рішенням від 25.06.2018 р. у справі №369/4106/18 про встановлення юридичного факту встановлено, що [PERSON] , який помер [INFO] , був чоловіком [PERSON] , [INFO] [PERSON] , фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка шляхом вступу у володіння та користування спадковим майном. Після смерті чоловіка позивач також подала заяву про прийняття спадщини і отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Нотаріус аргументувала постанову тим, що відсутні документи про право власності [PERSON] на будинок [ADDRESS] . Таким чином до складу спадщини не було включено майно, яке фактична належало чоловіку Позивача. [PERSON] , - фактично володів будинком [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджується рішенням Виконавчого комітет Києво-Святошинської районної ради народних депутатів Київської області від 31.05.1988 р. №142/1 «Про затвердження акту Державної комісії по прийманню в експлуатацію закінчених будівництвом восьми одноквартирних житлових будинків для переселенців радгоспу «Бузівський» по [ADDRESS] та «[ADDRESS] », будинковою книгою, і довідкою із погосподарського обліку. За час свого життя [PERSON] почав процес приватизації земельної ділянки під будинком, з метою в подальшому оформити право власності на будинок, однак помер [INFO] до того, як закінчив процес приватизації. В п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляд цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» детально роз`яснено, що «право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке прав оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляд цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільна справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р.: «При розгляд справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтві про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацій права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення праве власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує і виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийнятті спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідне із ч. З ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за. свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК).» Відповідно до ч. І ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" Обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам. Відповідно до п.5 ч. І ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі наведених вище положень законодавства [PERSON] може реалізувати своє право власності на спадкове майно зареєструвавши право власності на нього в порядку визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на підставі рішення суду про визнання права власності на нерухоме майно. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218Цивільного кодексуУкраїни передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 5 статті 1268 Цивільного кодексу України, передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 1 статті 16цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. У випадках, встановленими актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду (частина 5 статті 11 Цивільного кодексу України). Частиною 1 статті 5 Цивільно-процесуального кодексу України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved