Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив поновити його на посаді заступника начальника управління - начальника відділу нормативно-правової роботи управління юридичного забезпечення Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" (далі - ДП "Укрспирт", Підприємство) з 29 листопада 2016 року, стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 50000 грн. В обґрунтування позову зазначав, що з 09 червня 2015 року наказом № 131-к його прийнято на роботу до ДП "Укрспирт" на посаду провідного юрисконсульта відділу організації претензійно-позовної роботи управління юридичного забезпечення. Наказом № 198-к від 10 серпня 2015 року його переведено на посаду заступника начальника управління юридичного забезпечення ДП "Укрспирт". Наказом № 247-к від 15 вересня 2015 року він переведений на посаду заступника начальника управління - начальника відділу нормативно-правової роботи управління юридичного забезпечення Підприємства. Наказом відповідача ДП "Укрспирт" № 374-к від 29 листопада 2016 року його звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників. Позивач вважає, що з роботи його звільнено безпідставно та незаконно, з порушенням вимог ст. ст. 21, 40, 42, 43, 492 КЗпП України, вказуючи на те, що з моменту прийняття відповідачем рішення про скорочення штату працівників і до моменту введення в дію штатного розпису в новій редакції, на роботу в ДП "Укрспирт" прийнято близько 35 нових працівників, у тому числі провідних юрисконсультів управління юридичного забезпечення, що стало в подальшому причиною скорочення штату та звільнення окремих працівників Підприємства, зокрема і його. Затвердження штатного розпису в новій редакції не змінило основних завдань та функцій структурного підрозділу, у якому він працював, а виразилося лише у формальній зміні назви цього підрозділу. Затвердження та введення в дію штатного розпису ДП "Укрспирт" в новій редакції проведено з метою усунення із займаних посад певних працівників. Також зазначав, що посада "заступника начальника управління - начальника відділу", на якій він працював, взагалі не була скорочена, тому його звільнення є незаконним. Крім того, при звільненні його з роботи у зв'язку зі скороченням штату, відповідач не врахував його (позивача) переважне право на залишення на роботі, чим порушив гарантії, встановлені ст. ст. 42 і 492 КЗпП України. Йому не було запропоновано всі вакантні посади в ДП "Укрспирт", чим порушено вимоги ст. 492 КЗпП України. Звільнення його з роботи відбулося незважаючи на відмову первинної профспілкової організації апарату управління ДП "Укрспирт". Звільнення його з роботи мало негативний вплив на стан його здоров'я, що призвело до необхідності тривалого лікування. Незаконним звільненням з роботи принижено його честь та гідність, ділову репутацію серед колег та в очах оточуючих його людей, чим йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 50000 грн. Позивач [PERSON] у суді позов підтримав, надав пояснення аналогічні викладеному, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представники відповідача ДП "Укрспирт" у судовому засіданні позов не визнали, просили суд у задоволенні позовним вимог відмовити, з підстав, викладених у запереченнях проти позову. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Наказом ДП "Укрспирт" № 131-к від 09 червня 2015 року позивача [PERSON] було прийнято на роботу до ДП "Укрспирт" на посаду провідного юрисконсульта відділу організації претензійно-позовної роботи управління юридичного забезпечення (т. 1 а. с. 17). Наказом ДП "Укрспирт" № 198-к від 10 серпня 2015 року [PERSON] переведено на посаду заступника начальника управління юридичного забезпечення ДП "Укрспирт", а наказом № 247-к від 15 вересня 2015 року - на посаду заступника начальника управління - начальника відділу нормативно-правової роботи управління юридичного забезпечення (т. 1 а. с. 18, 19). 27 липня 2016 року наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 112-п виконання обов'язків директора ДП "Укрспирт" покладено тимчасово на заступника цього підприємства [PERSON] (т. 1 а. с. 40). 02 серпня 2016 року в. о директора [PERSON] направив голові профспілкового комітету апарату управління ДП "Укрспирт" [PERSON] повідомлення про скорочення посад на Підприємстві та звільнення працівників ДП "Укрспирт" (т. 1 а. с. 92). 25 серпня 2016 року наказом ДП "Укрспирт" № 426 "Про скорочення штату працівників і внесення змін до штатного розпису" затверджено нову редакцію штатного розпису апарату управління ДП "Укрспирт", який вводився в дію з 01 вересня 2016 року (т. 1 а. с. 102). Зазначеним штатним розписом у новій редакції замість управління юридичного забезпечення, у якому працював позивач [PERSON], введено юридичне управління. 25 серпня 2016 року наказом ДП "Укрспирт" № 427 "Про створення комісії по здійсненню організаційних заходів зі скорочення штату апарату управління ДП "Укрспирт" затверджено склад відповідної комісії, яку зобов'язано розробити план організаційних заходів зі скорочення. Крім того, зазначеним наказом керівників структурних підрозділів зобов'язано надати комісії матеріали щодо працівників, посади яких підлягають скороченню (т. 1 а. с. 41). 26 серпня 2016 року [PERSON] звернувся до керівника ДП "Укрспирт" із заявою про переведення його на посаду заступника начальника управління - начальника відділу нормативно-правової роботи юридичного управління з 01 вересня 2016 року (т. 2 а. с. 132). 01 вересня 2016 року наказами ДП "Укрспирт" № 216-к, № 217-к та № 218-к провідних юрисконсультів відділу нормативно-правової роботи управління юридичного забезпечення ДП "Укрспирт" [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було переведено на посади начальника юридичного управління Підприємства та заступників начальника управління - начальників відділів юридичного управління відповідно (т. 1 а. с. 170, 171, 173). 07 вересня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до в. о. директора ДП "Укрспирт" [PERSON] із заявою про переведення його на посаду провідного юрисконсульта юридичного управління (т. 2 а. с. 131). 09 вересня 2016 року наказом ДП "Укрспирт" № 307-к провідних юрисконсультів управління юридичного забезпечення [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було переведено на посади провідних юрисконсультів юридичного управління ДП "Укрспирт" (т. 1 а. с. 174). 26 вересня 2016 року [PERSON] вручено повідомлення за № 2-1/134 від 19 вересня 2016 року про його майбутнє вивільнення у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників ДП "Укрспирт" та надано для ознайомлення перелік вакантних посад на місцях провадження діяльності ДП "Укрспирт" (т. 1 а. с. 26-28). Посад в апараті управління Підприємства позивачу [PERSON] запропоновано не було. 28 листопада 2016 року ДП "Укрспирт" направило до профспілкового комітету підприємства подання за № 01-1-2/1875 про надання згоди на звільнення [PERSON] з роботи (т. 1 а. с. 42). Листом за № 1-1/353 від 11 листопада 2016 року профспілковий комітет ДП "Укрспирт" у наданні згоди на звільнення [PERSON] з роботи відмовив, до листа додано протокол № 419 від 11 листопада 2016 року (т. 1 а. с. 43-45). 29 листопада 2016 року наказом ДП "Укрспирт" № 374-к [PERSON] звільнено з посади заступника начальника управління - начальника відділу нормативно-правової роботи управління юридичного забезпечення у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а. с. 20). З матеріалів справи вбачається, що трудовий договір між позивачем [PERSON] та відповідачем ДП "Укрспирт" був укладений на невизначений строк. Судом встановлено, що позивач [PERSON] має вищу юридичну та економічну, а також військову освіти, свідоцтво на право на заняття адвокатською діяльністю, документи щодо постійного підвищення ним кваліфікації та документи, які підтверджують знання позивачем іноземної (англійської) мови. Позивач одружений, на його утриманні знаходиться дружина [PERSON], яка тимчасово не працює, він є єдиним годувальником у сім'ї (т. 1 а. с. 46-59). Крім того, суд встановив, що протягом усього періоду роботи з моменту прийняття на роботу та до моменту звільнення позивач [PERSON] дисциплінарних стягнень не мав, зауважень щодо його роботи з боку керівництва Підприємства не було. Ці обставини відповідачем у судовому засіданні не заперечувалися. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Із матеріалів справи вбачається, що 27 липня 2016 року наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 112-п тимчасове виконання обов'язків директора ДП "Укрспирт" покладено на заступника цього підприємства [PERSON] 02 серпня 2016 року ДП "Укрспирт" прийнято рішення про необхідність скорочення штату працівників Підприємства, про що свідчить лист № 02-8-2/1287 від 02 серпня 2016 року (т. 1 а. с. 92). Однак, уже після прийняття рішення про необхідність проведення скорочення штату працівників, 12 серпня 2016 року на роботу до ДП "Укрспирт" на посади провідних юрисконсультів управління юридичного забезпечення прийнято трьох осіб: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], про що свідчить табель обліку робочого часу управління юридичного забезпечення ДП "Укрспирт" за серпень 2016 року (т. 1 а. с. 183). 25 серпня 2016 року відповідачем ДП "Укрспирт" прийнято наказ за № 426 "Про скорочення штату працівників і внесення змін до штатного розпису", яким затверджено нову редакцію штатного розпису апарату управління ДП "Укрспирт", що вводився в дію з 01 вересня 2016 року. 01 вересня 2016 року наказами Підприємства № 216-к, № 217-к та № 218-к провідних юрисконсультів відділу нормативно-правової роботи управління юридичного забезпечення ДП "Укрспирт" [PERSON], [PERSON] та [PERSON] переведено на посади начальника юридичного управління і посади заступника начальника управління - начальників відділу організації претензійно-позовної роботи та заступника начальника управління - начальника відділу нормативно-правової роботи юридичного управління відповідно. 09 вересня 2016 року наказом ДП "Укрспирт" № 307-к провідних юрисконсультів управління юридичного забезпечення [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] переведено на посади провідних юрисконсультів новоствореного юридичного управління ДП "Укрспирт". При цьому, заяви позивача [PERSON] від 29 серпня та 07 вересня 2016 року про переведення його на відповідні посади до юридичного управління ДП "Укрспирт" з боку адміністрації Підприємства проігноровано. Із досліджених у судовому засіданні Положення про управління юридичного забезпечення ДП "Укрспирт", затвердженого 15 вересня 2015 року (т. 2 а. с. 26-31), та Положення про юридичне управління ДП "Укрспирт", затвердженого 22 листопада 2016 року (т. 1 а. с. 160-165), вбачається, що затвердження штатного розпису в новій редакції не змінило основних завдань та функцій підрозділу, у якому працював позивач, а виразилося у формальній зміні лише його назви з "управління юридичного забезпечення" на "юридичне управління". Досліджені в суді Посадові інструкції заступника начальника управління - начальника відділу нормативно-правової роботи управління юридичного забезпечення ДП "Укрспирт", затвердженої 15 вересня 2015 року (т. 2 а. с. 32-35), та Посадової інструкції заступника начальника управління - начальника відділу нормативно-правової роботи юридичного управління ДП "Укрспирт", затвердженої 26 січня 2017 року (т. 1 а. с. 166-169), також свідчить про ідентичність функціональних обов'язків відповідних посад. За результатами аналізу наказу ДП "Укрспирт" № 426 від 25 серпня 2016 року, зокрема п. 2 цього наказу, у тому числі аналізу нової редакції штатного розпису, який введено в дію з 01 вересня 2016 року, із попередньою редакцією штатного розпису апарату управління ДП "Укрспирт" (т. 1 а. с. 146-152), видно, що юридичне управління має аналогічну структуру порівняно з управлінням юридичного забезпечення, а саме містить у собі три відділи, назви та посади керівників яких не змінено. Крім того, за результатами дослідження п. 2 наказу ДП "Укрспирт" № 426 від 25 серпня 2016 року суд вважає, що посада на якій працював позивач взагалі не була скорочена (виведена зі штату), оскільки виведенню зі штатного розпису підлягали посади "заступника начальника управління - 3 од.", а не посада "заступник начальника управління - начальник відділу", яку займав позивач [PERSON] Доводи відповідача про те, що у даному випадку мала місце подія ліквідації управління юридичного забезпечення, а не лише факт зміни назви відповідного структурного підрозділу, наявними в матеріалах справи доказами не підтверджуються. Крім того, суд звертає увагу на те, що встановлена законодавством можливість ліквідації установи (управління, відділу) з одночасним створенням іншої, що буде виконувати повноваження (завдання) установи (управління, відділу), яка ліквідується, не виключає, а навпаки передбачає зобов'язання роботодавця по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14, від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14 та від 19 січня 2016 року у справі № 810/1783/13-а. Вказані факти свідчать про те, що прийняття ДП "Укрспирт" наказу № 426 від 25 серпня 2016 року "Про введення в дію нової редакції штатного розпису" не призвело до будь-яких змін в організації діяльності та роботи Підприємства, зокрема в частині діяльності та роботи управління юридичного забезпечення, а тому суд дійшов висновку щодо відсутності самого факту скорочення посади, на якій працював позивач. Додатковим обґрунтуванням фактичної відсутності змін в організації виробництва і праці управління юридичного забезпечення ДП "Укрспирт", після введення в дію 01 вересня 2016 року нової редакції штатного розпису, свідчать також наявні в матеріалах справи копії цивільно-правових договорів, укладених у період жовтня - грудня 2016 року між відповідачем ДП "Укрспирт" та [PERSON], [PERSON] і [PERSON] (працівниками управління юридичного забезпечення), а також із [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а. с. 130-138, т. 2 а. с. 36-39). Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено відповідні норми п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України під час звільнення позивача з роботи. Відповідно до ст. 492 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж самому підприємстві, в установі, організації. Аналіз зазначеної правової норми свідчить про те, що саме на роботодавця покладається обов'язок запропонувати працівнику іншу роботу на підприємстві одночасно з попередженням його про звільнення та упродовж всього двомісячного строку до фактичного звільнення. Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника, посада якого скорочується. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15. Матеріалами справи підтверджено, що в перший же день дії нового штатного розпису, наказами ДП "Укрспирт" з 01 вересня 2016 року провідних юрисконсультів відділу нормативно-правової роботи управління юридичного забезпечення ДП "Укрспирт" [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було переведено на керівні посади перейменованого юридичного управління, а 09 вересня 2016 року чотирьох провідних юрисконсультів управління юридичного забезпечення на посади того ж перейменованого юридичного управління. 26 вересня 2016 року [PERSON] повідомлено про майбутнє звільнення, одночасно позивачу надано перелік вакантних посад на місцях провадження діяльності ДП "Укрспирт", тобто на структурних підрозділах підприємства, розташованих в іншій місцевості ніж апарат управління Підприємства. В апараті управління ДП "Укрспирт" за місцем роботи позивачу [PERSON] вакантних посад не було запропоновано взагалі. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем штучно було створено ситуацію, за якої на момент повідомлення [PERSON] про майбутнє вивільнення, керівні посади в перейменованому управлінні, на які мав право претендувати позивач з огляду на свій досвід та кваліфікацію, були зайняті провідними юрисконсультами, які були прийняті на роботу уже після прийняття ДП "Укрспирт" рішення про скорочення штату, а саме за 14 робочих днів до введення в дію нової редакції штатного розпису. Таким чином, звільнення [PERSON] відбулося з порушенням норм трудового законодавства, оскільки ч. 3 ст. 492 КЗпП України передбачено, що лише при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю вивільненому працівникові може бути запропоновано іншу роботу. Підприємство порушило передбачений ст. 21 КЗпП України принцип рівності трудових прав відносно [PERSON], якого позбавлено можливості використати своє право на іншу роботу на тому ж підприємстві, а саме перейти на роботу до перейменованого юридичного управління. Згідно з чинним законодавством України обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору. За змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав обов'язок по працевлаштуванню працівника, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15. Із матеріалів справи вбачається, що відділ кадрів управління персоналу Підприємства було зобов'язано пропонувати працівникам, посади яких підлягають скороченню, згідно їх освіти, кваліфікації, досвіду роботи, вакантні посади, а якщо таких посад немає, іншу роботу, що передбачає виконання роботи більш низької кваліфікації або нижчим рівнем оплати праці, яку працівник може виконувати. 26 вересня 2016 року заступнику начальника управління - начальнику відділу нормативно-правової роботи управління юридичного забезпечення ДП "Укрспирт" позивачу [PERSON] надано перелік вакантних посад ДП "Укрспирт" станом на 26 вересня 2016 року. Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що у період між повідомленням позивача про майбутнє вивільнення і до моменту його звільнення, іншим працівникам, які теж підлягали скороченню, а саме: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пропонувалися посади, перелік яких відрізнявся від переліку посад, наданого позивачу, а також містив відмінності один від одного - списки вакантних посад від 03, 11, 16, 29 листопада 2016 року (т. 2 а. с. 41-58). Зазначене свідчить про те, що інформація стосовно вакантних посад надавалась особам, які підлягали скороченню, у тому числі позивачу, не належним чином та не в повному обсязі. Крім того, матеріалами справи підтверджується те, що всупереч вимогам чинного законодавства позивачу [PERSON] не запропоновано посаду провідного юрисконсульта відділу договірної роботи юридичного управління ДП "Укрспирт" (наказ № 342-к від 20 жовтня 2016 року про переведення на відповідну вакантну посаду провідного юрисконсульта [PERSON] (т. 1 а. с. 172), посаду провідного інженера відділу внутрішньої безпеки управління безпеки ДП "Укрспирт" (наказ № 359-к від 08 листопада 2016 року про переведення на відповідну вакантну посаду провідного юрисконсульта [PERSON] (т. 2 а. с. 2), а також вакантну посаду провідного юрисконсульта Косарського МПД про наявність якої свідчить службова записка керівника Косарського МПД ДП "Укрспирт" від 09 вересня 2016 року (т. 2 а. с. 60). Суд приймає до уваги наявний в матеріалах справи акт від 29 листопада 2016 року, складений позивачем та адвокатом Харченком М.О. у присутності начальника управління персоналом ДП "Укрспирт" [PERSON]. за місцем фактичного розташування Підприємства, з якого вбачається, що 29 листопада 2016 року позивач звертався до відповідача з вимогою про надання йому інформації щодо наявності на підприємстві вакантних посад, проте відповідне прохання позивача залишено без відповіді та без задоволення, жодної посади запропоновано йому не було (т. 2 а. с. 40). Вищезазначене свідчить про порушення відповідачем вимог ч. 3 ст. 492 КЗпП України. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 492 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган зобов'язаний запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, у тому числі й вакантні посади осіб, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною. Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 23 березня 2016 року у справі № 6-2487цс15. Враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи міститься перелік посад ДП "Укрспирт", за якими працівники Підприємства перебувають у відпустці по догляду за дитиною у період з 26 вересня по 29 листопада 2016 року (т. 2 а. с. 8-10). Однак будь-яких доказів пропонування позивачу зазначених посад або доказів того, що зазначені посади не повинні були пропонуватися [PERSON], суду відповідачем не надано. Також судом встановлено, що позивачу [PERSON] не було запропоновано посаду начальника претензійно-позовного відділу юридичного управління ДП "Укрспирт", яку займає [PERSON], яка на момент повідомлення позивача про майбутнє скорочення перебувала у відпустці по догляду за дитиною. Жодних доказів, що спростовують відповідні висновки суду, відповідачем надано не було. Згідно із ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. У ч. 2 ст. 42 КЗпП України визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі зокрема надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації ; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва. Після прийняття роботодавцем рішення про скорочення чисельності та штату працівників, кадрові рішення на підприємстві повинні відбуватися з урахуванням переважного права працівників на залишення на роботі. Для виявлення працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, передбачене ст. 42 КЗпП України, роботодавець повинен був зробити порівняльний аналіз продуктивності праці та кваліфікації тих працівників, які залишаються на роботі, і тих, які підлягають скороченню. Матеріалами справи підтверджується, що 29 серпня 2016 року на виконання п. 4 наказу ДП "Укрспирт" № 426 від 25 серпня 2016 року та п. 3 наказу № 427 від 25 серпня 2016 року начальник управління юридичного забезпечення ДП "Укрспирт" [PERSON]. надав голові комісії по здійсненню організаційних заходів зі скорочення штату апарату управління ДП "Укрспирт" [PERSON]. та начальнику відділу персоналу [PERSON]. службову записку, у якій наводив рівень трудової кваліфікації та продуктивності праці щодо кожного працівника управління юридичного забезпечення, у тому числі й позивача (т. 2 а. с. 125-130). Із зазначеної службової записки вбачається, що позивач [PERSON] не підлягав звільненню у зв'язку зі скороченням штату, оскільки мав кращий рівень кваліфікації та продуктивності праці ніж інші працівники управління юридичного забезпечення, які були переведені до перейменованого юридичного управління. Крім того, позивач мав переваги у залишенні на роботі, передбачені ч. 2 ст. 42 КЗпП України, а саме: безперервний стаж роботи в ДП "Укрспирт" - 1 рік 3 місяці. Мав одного утриманця - дружину, яка не працювала. У сім'ї [PERSON] не має інших працівників із самостійним заробітком. Свідок [PERSON]., який на момент звільнення позивача, обіймав посаду начальника управління юридичного забезпечення (безпосередній керівник [PERSON].) у суді підтвердив зазначені обставини, вищу продуктивність праці [PERSON] порівняно із працівниками, які не були скорочені, а також повідомив суд, що разом із службовою запискою від 29 серпня 2016 року він особисто передавав начальнику відділу персоналу та голові комісії зі скорочення усі документи (їх копії), посилання на які містяться у відповідному службовому документі. Крім того, [PERSON]. у суді показав, що [PERSON] звертався до керівництва ДП "Укрспирт", зокрема, 29 серпня 2016 року із заявою про переведення його на посаду заступника начальника управління - начальника відділу нормативно-правової роботи юридичного управління та 07 вересня 2016 року про переведення його на посаду провідного юрисконсульта юридичного управління. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач всупереч вимогам положень ст. 42 КЗпП України перевів провідних юрисконсультів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на посади аналогічні тій, яку займав позивач, у тому числі з порушенням принципу необхідності врахування кваліфікації та продуктивності праці. Крім того, всупереч наведеним положенням ч. 2 ст. 42 КЗпП України відповідач ДП "Укрспирт" перевів провідних юрисконсультів управління юридичного забезпечення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на посади провідних юрисконсультів перейменованого управління без урахування кваліфікації та продуктивності праці позивача, які є обов'язковими до врахування при визначенні переважного права працівника на залишення на роботі. Суд критично ставиться до доводів відповідача щодо того, що в даному випадку не було потреби у визначенні переважного права працівників при переведенні їх на аналогічні посади до юридичного управління з тим обґрунтуванням, що такий структурний підрозділ є новим (новоствореним), оскільки така позиція відповідача суперечить нормам ст. 42 КЗпП України. Крім того, суд звертає увагу, що п. 4 наказу № 426 від 25 серпня 2016 року та п. 3 наказу № 427 від 25 серпня 2016 року, згідно з якими керівників структурних підрозділів підприємства спільно з начальником відділу персоналу зобов'язано визначити працівників, які підлягають звільненню у зв'язку зі скороченням штату, саме з урахуванням переважного права працівників на залишення на роботі відповідно до законодавства України. Суд критично ставиться до наданого відповідачем у ході судового розгляду документу із назвою "Інформація про працівників управління юридичного забезпечення" за підписом голови комісії по здійсненню організаційних заходів зі скорочення штату апарату управління ДП "Укрспирт" Ільчишина І.А. (т. 2 а. с. 182-190), згідно з яким позивачу та іншим працівникам надавалася характеристика, яка відрізняється від характеристики, наданої на виконання цих наказів безпосереднім керівником управління юридичного забезпечення ДП "Укрспирт" Бондарчуком Д.О., оскільки відповідач не надав суду інформацію про час та період створення зазначеного документу. Крім того, судом взято до уваги те, що функції, які покладалися на відповідну комісію по здійсненню організаційних заходів зі скорочення штату апарату управління ДП "Укрспирт", описані у п. 2 наказу № 427 від 25 серпня 2016 року, згідно з яким комісія була уповноважена лише на розроблення та подання керівництву плану організаційних заходів зі скорочення штату. Жодних доказів, які б свідчили про те, що на зазначену комісію було покладено інші функції, зокрема функції щодо визначення працівників, які підлягають звільненню у зв'язку зі скороченням штату, відповідачем надано не було. За змістом ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Верховний Суд України у постановах від 24 вересня 2014 року у справі № 6-104цс14 та від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15 вислови правову позицію та зазначив, що перевіряючи дотримання відповідачем при звільненні з роботи позивача вимог п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди повинні з'ясувати, чи містить рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору правове обґрунтування такої відмови, не даючи при цьому оцінки обґрунтованості самого рішення. Обґрунтованість відповідного рішення органу первинної профспілкової організації (щодо відмови у наданні згоди на звільнення) повинна оцінюватись із загальних принципів права і засад цивільного судочинства та лексичного значення (тлумачення) самого слова "обґрунтований", яке означає "бути достатньо добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеними фактами". Судом встановлено, що позивач [PERSON] є членом профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників апарату управління ДП "Укрспирт". 11 листопада 2016 року ДП "Укрспирт" направило до профспілкового комітету Підприємства подання № 01-1-2/1875 щодо надання згоди на звільнення [PERSON] з роботи (т. 1 а. с. 42). За результатами розгляду цього подання профспілковий комітет ДП "Укрспирт" обґрунтовано відмовив у наданні згоди на звільнення [PERSON] з роботи, про що зазначено в протоколі № 419 від 11 листопада 2016 року, та повідомив про своє рішення адміністрацію Підприємства (т. 1 а. с. 43-45). Доводи відповідача про те, що рішення профспілкового комітету про відмову в наданні згоди на звільнення [PERSON] не містить правового обґрунтування спростовується наявним в матеріалах справи протоколом № 419 від 11 листопада 2016 року, текст якого містить обґрунтовані посилання на факти та норми права, що були порушені відповідачем під час проведення процедури скорочення посади позивача. З наведеного вбачається, що відповідачем було допущено порушення вимог ст. 43 КЗпП України, оскільки звільнення позивача відбулося незважаючи на обґрунтовану відмову первинної профспілкової організації працівників апарату управління ДП "Укрспирт". Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначив, що відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Враховуючи викладене, неправомірність дій відповідача в частині звільнення позивача із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] у частині поновлення його на посаді заступника начальника управління - начальника відділу нормативно-правової роботи управління юридичного забезпечення є обґрунтованими та підлягають задоволенню, тому наказ № 374-к від 29 листопада 2016 року про звільнення позивача [PERSON] із вказаної посади є незаконним та підлягає скасуванню. У ст. 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Розрахунок середнього заробітку працівника за весь час вимушеного прогулу здійснюється на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів. Згідно із наявною у матеріалах справи довідкою № 5-2/104 про доходи [PERSON] від 31 травня 2017 року середньоденна заробітна плата позивача за вересень та жовтень 2016 року становить 1437,50 грн. (т. 1 а. с. 126). За період з 29 листопада 2016 року по 12 лютого 2018 року кількість робочих днів становить 301 день. Таким чином, середній заробіток позивача [PERSON] за зазначений період за час вимушеного прогулу складає 432687 грн. 50 коп. (1437,50 грн. х 301 день). За змістом ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; спричинення працівникові моральних страждань, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або виникнення у нього необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя; існування причинного зв'язку між вказаними цими двома умовами. Згідно із п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Вирішуючи вимоги [PERSON] щодо відшкодування йому моральної шкоди, завданої відповідачем ДП "Укрспирт" незаконним звільненням його з роботи, суд враховує характер та обсяг душевних страждань і психологічних переживань позивача, погіршення стану здоров'я, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди, суд виходить з принципу розумності і справедливості та визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача ДП "Укрспирт" на користь позивача [PERSON], у розмірі 10000 грн. Також відповідно до ст. 141 ЦПК України із відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в розмірі 1084 грн. та на користь держави в розмірі 1280 грн. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial