Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

Позивач ФОП [PERSON] 07.04.2016 року звернулася до суду з вказаним позовом, свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що через неналежне виконання договорів поставки від 01.02.2013 року №Д-52 та 13.01.2014 року №Д-86, укладених між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] , позивач зареєструвала обтяження на рухоме майно [PERSON] . Господарським судом Херсонської області від 19.12.2014 року у справі №923/1508/14 прийнято рішення про стягнення з ФОП [PERSON] 469864,98 грн. на користь ФОП [PERSON] .Рішення набрало законної сили 19.02.2015 року. В результаті виконавчого провадження №4702953, відкритого щодо боржника ФОП [PERSON] , було з`ясовано, що автомобіль «Volkswagen Transporter», 2004, державний номер [NUMBER] , який належав [PERSON] , 29.10.2014 року відчужено на користь [PERSON] за довідкою-рахунком №ВІА 830611 від 28.10.2014 року. Таким чином, відчуження автомобіля відбулося через тиждень після відкриття провадження у Господарському суді Херсонської області. Про відчуження автомобіля позивача ніхто не повідомив. 24.02.2016 року позивачем зареєстровано звернення стягнення на зареєстровані ним обтяження. Разом з тим, інше обтяження на автомобіль «Volkswagen Transporter», 2004, державний номер [NUMBER] , зареєстроване за ФОП [PERSON] 25 лютого 2016 року та 26 лютого 2016 року на адресу [PERSON] та [PERSON] надіслано повідомлення про звернення на предмет забезпечувального обтяження. Протягом 30 днів з дати повідомлення про звернення стягнення, вимоги позивача задоволені не були, автомобіль знаходився у власності [PERSON] . Дії з відчуження автомобіля [PERSON] вважає протиправними. Таким чином, позивач вважає, що [PERSON] та [PERSON] здійснили неправомірне відчуження вказаного автомобіля, чим порушили вимоги [PERSON] на отримання грошових коштів, а в подальшому право на звернення стягнення на автомобіль. У зв`язку з цим, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу автотранспортного засобу «Volkswagen Transporter», 2004, державний номер [NUMBER] , за довідкою-рахунком №ВІА 830611 від 28.10.2014 року; в рахунок погашення заборгованості за договором поставки №Д-52 від 01.02.2013 та №Д-86 від 13.01.2014 року звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а саме: автотранспортний засіб «Volkswagen Transporter», 2004, державний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] , шляхом проведення публічних торгів виконавчою службою; для забезпечення збереження об`єкту обтяження, передати вказаний транспортний засіб до ВДВС Дніпровського району м.Херсона; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Ухвалою судді\~Херсонського міського\~суду Херсонської\~області Ус\~О.В.\~від 13.04.2016\~року відкрито\~провадження у\~справі та\~призначено до\~судового розгляду. 01.07.2016 року [PERSON] надала до суду заперечення на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначила, що позовні вимоги позивача полягають у тому, що між позивачем та ФОП [PERSON] було укладено договори поставки від 01.02.2013 року №Д-52 та 13.01.2014 року №Д-82. Через неналежне виконання обов`язку за вказаними договорами позивачем було зареєстровано обтяження на рухоме майно [PERSON] (померлого [INFO] ) в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. За таких обставин між позивачем та [PERSON] виникли цивільні правовідносини, за якими кожна із сторін повинна відповідати за своїми зобов`язаннями згідно умов. Позовні вимоги позивача щодо виконання зобов`язань за вказаними договорами пред`являються саме до [PERSON] , яка взагалі не є стороною у даних правовідносинах, про укладання зазначених договорів не була повідомлена та жодної участі у них не приймала. Також, посилання позивача на той факт, що довідка-рахунок №ВІА 83061 від 28.10.2014 року, за якою відповідач набув права власності, є недійсною, дане твердження відповідач вважає хибним та таким, що не підлягає задоволенню. Дії щодо відчуження вказаного автомобіля були нібито в момент розгляду справи №923/1508/14 у Господарському суді Херсонської області, але в даному процесі участі відповідач не приймав та про розгляд справи не знав. До відповідача перейшло у встановленому законом порядку право власності на зазначений транспортний засіб та відповідачем було реально перераховані (передані) грошові кошти [PERSON] , доказом якого є вказана довідка-рахунок. Про те, що існувала будь-яка заборона на відчуження даного транспортного засобу відповідач не знав. Реєстрацію було проведено УДАІ УМВС України м.Первомайська Миколаївської області, на момент реєстрації вказаного автомобіля вказаної заборони не було, оскільки за таких обставин провести його державну реєстрацію не було б за можливе. Крім цього, позивач посилається на той факт, що відповідач є донькою [PERSON] та відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилося внаслідок його смерті. Відповідачем було подано заяву про відмову у прийнятті спадщини до Першої Херсонської нотаріальної контори в порядку ст.1270 ЦК України, у якій відповідач відмовився від спадщини. 17.08.2016 року позивач надав до суду заяву про зміну підстав позову та збільшення позовних вимог. Зазначив, що з тексту судових рішень та ухвал Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області та Херсонського міського суду Херсонської області вбачається, що 15.03.2016 року [PERSON] продала/відчужила транспортний засіб «Volkswagen Transporter», 2004 року, за договором купівлі-продажу [PERSON] , який зареєстрував своє право власності і отримав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] від 15.03.2016 року. Вказані дії були вчинені всупереч забороні відчуження даного транспортного засобу. Просить визнати недійсним договір купівлі-продажу автотранспортного засобу «Volkswagen\~Transporter»,\~2004,\~державний номер\~ [NUMBER] ,\~укладений між\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~за довідкою-рахунком\~№ВІА 830611\~від 28.10.2014\~року;\~визнати недійним\~договір купівлі-продажу\~автотранспортного засобу«Volkswagen\~Transporter»,\~2004\~року випуску,\~укладений між\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~від 15.03.2016\~року (свідоцтво\~про реєстрацію\~транспортного засобу\~№ [NUMBER] \~від 15.03.2016\~року);\~в рахунок\~погашення заборгованості\~за договорами\~поставки №Д-52\~від 01.02.2013\~та №Д-86\~від 13.01.2014,\~звернути стягнення\~на предмет\~забезпечувального обтяження,\~а саме: автотранспортний засіб «Volkswagen Transporter», 2004, державний номер [NUMBER] , який з 15.03.2016 року на праві приватної власності належить [PERSON] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] від 15.03.2016 року, шляхом проведення публічних торгів виконавчою службою; для забезпечення збереження об`єкту обтяження, передати вказаний автомобіль на зберігання до ВДВС Дніпровського району м.Херсона; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати за подання первісного позову та заяви про забезпечення позову в сумі 3906,60 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, понесені за подання заяви про зміну підстав позову та збільшення розміру позовних вимог в сумі 1378,00 грн. 10.01.2017\~року представник\~позивача надав\~до суду\~доповнення до\~заяви про\~зміну підстав\~позову та\~збільшення розміру\~позовних вимог,\~в якій\~просить врахувати\~уточнення внесені\~до позовних\~вимог та\~прийняти їх\~в наступній\~редакції: визнати\~недійсним договір\~купівлі-продажу\~автотранспортного засобу\~«Volkswagen\~Transporter»,\~2004,\~державний номер\~ [NUMBER] ,\~укладений між\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~за довідкою-рахунком\~№ВІА 830611\~від 28.10.2014\~року;\~визнати недійним\~договір купівлі-продажу\~автотранспортного засобу\~«Volkswagen\~Transporter»,\~2004\~року випуску,\~укладений між\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~від 15.03.2016\~року (свідоцтво\~про реєстрацію\~транспортного засобу\~№ [NUMBER] \~від 15.03.2016\~року);\~в рахунок\~погашеннязаборгованості\~за договорами\~поставки №Д-52\~від 01.02.2013\~та №Д-86\~від 13.01.2014,\~звернути стягнення\~на предмет\~забезпечувального обтяження,\~а саме: автотранспортний засіб «Volkswagen Transporter», 2004, державний номер [NUMBER] (попередній д.н.з. [NUMBER] ), який з 15.03.2016 року на праві приватної власності належить [PERSON] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] від 15.03.2016 року, шляхом проведення публічних торгів виконавчою службою; для забезпечення збереження об`єкту обтяження, передати вказаний автомобіль на зберігання до Первомайського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати за подання первісного позову та заяви про забезпечення позову в сумі 3906,60 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, понесені за подання заяви про зміну підстав позову та збільшення розміру позовних вимог в сумі 1378,00 грн. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2017 року зазначена цивільна справа передана до провадження судді Херсонського міського суду Херсонської області Майдан С.І. Ухвалою суду від 31.05.2018 року, постановленою на місці, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання. 17.07.2018 року [PERSON] від імені та в інтересах [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання частково недійсними договорів поставки. Вимоги обґрунтував тим, що [PERSON] не погоджується з вимогами позивача, оскільки вважає, що договори поставки Д-86 від 13.01.2014 року та Д-52 від 01.02.2013 року в частині застави транспортного засобу «Volkswagen Transporter», 2004 року, є нікчемними, а сторона позивача не набула права для здійснення звернення саме на вказаний автомобіль. Так, відповідно до наданих документів, арешт на майно ФОП [PERSON] , померлого [INFO] , був накладений на підставі договору поставки Д-52 від 17.09.2013 року та договору поставки Д-86 від 01.04.2014 року. Однак договори поставки Д-52 та Д-86 з такими датами не укладались. До матеріалів справи надано копії договір Д-52 від 01.02.2013 року, а не від 17.09.2013 року та копію договору Д-86 від 13.01.2014 року, а не від 01.04.2014 року, як зазначено в витязі про державну реєстрацію обтяжень. Також договори поставки Д-86 від 13.01.2014 року та Д-52 від 01.02.2013 року є ідентичні. В пункті 8.9 договорів зазначено, що сторони усвідомлюють, що відвантажений покупцеві товар є предметом обтяження в розумінні ст.7 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». У разі виникнення заборгованості постачальник має право зареєструвати в державному реєстрі обтяжень рухомого майна та на переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. З наведеного вбачається, що відповідно до вищезазначених договорів предметом обтяження є саме товар, який був поставлений за цими договорами поставки. І на виконання вимог договору поставки обтяження повинно було бути накладено на рухоме майно, що було предметом договорів поставки, а не все рухоме майно, як про це зазначає сторона позивача. Сторона позивача обгрунтовує свої вимоги, посилаючись на рішення Господарського суду Херсонської області від 04.12.2014 року №923/1508/14 як підтвердження обґрунтованості вимоги на спірний транспортний засіб. Разом з тим предметом розгляду справи були договори №Д-52 від 01.02.2013 року, а не від 17.09.2013 року та №Д-86 від 13.01.2014 року, а не від 01.04.2014 року, що в свою чергу підтверджує факт реальної відсутності взагалі в природі договорів №Д-52 від 17.09.2013 року та №Д-86 від 01.04.2014 року. Крім цього, ФОП [PERSON] не був власником вказаного автомобіля. Транспортний засіб в силу ст.65 СК України перебував у спільній сумісні власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , які на час набуття права власності на майно перебували у шлюбі та спірне майно могло бути предметом застави лише за спільною згодою подружжя. В даному випадку ФОП [PERSON] не мав жодного права власності на спірний автомобіль, а сам транспортний засіб в силу ст.65 СК України перебував у спірній сумісній власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , крім того ФОП [PERSON] не надала жодних договорів застави, які б свідчили, що транспортний засіб було передано у заставу на виконання будь-яких зобов`язань перед нею. Самі договори взагалі в природі не існують та є нікчемними. Жодним пунктом договорів поставки Д-86 від 13.01.2014 року та Д-52 від 01.02.2013 року не передбачено, що спірний транспортний засіб є предметом застави. У зв`язку з викладеним, представник позивача просить визнати недійсними договори поставки Д-52 від 01.02.2013 року та Д-86 від 13.01.2014 року, укладені між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] в частині застави транспортного засобу «Volkswagen Transporter», 2004 року випуску, державний номер [NUMBER] . 01.08.2018 року позивач за первісним ФОП [PERSON] надала до суду відзив на зустрічний позов [PERSON] , згідно якого вимоги зустрічної позовної заяви не визнала. Вказала, що із копії свідоцтва про укладення шлюбу, доданої до зустрічної позовної заяви, вбачається, що подружжям були [PERSON] та [PERSON] . В позовній заяві не зазначено яке саме право позивачки за зустрічним позовом порушено, як не члена подружжя. [PERSON] була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] на день смерті [PERSON] і не відмовилась від прийняття спадщини у встановленому законом порядку, тому, відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України є такою, що прийняла спадщину. Отже, даний зустрічний позов є спробою уникнути відповідальності від виконання зобов`язань, які входять до спадкової маси. В позовній заяві позивач просить визнати недійсним договори поставки в частині застави транспортного засобу. В договорах поставки взуття відсутні положення договору застави, а заборона відчуження рухомого майна відноситься до інших забезпечувальних засобів відповідно до закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який є спеціальним законом перед Законом України «Про заставу» та ЦК України. Обтяження автомобіля є приватним та договірним, яке не віднесено до забезпечувальних обтяжень. Враховуючи вищевказане, є підстави вважати, що між сторонами відсутній предмет спору. В матеріалах справи міститься рішення Господарського суду Херсонської області, яким підтверджено факт дійсності договорів поставки, які оспорює позивач. [PERSON] приймав участь у всіх судових засіданнях, але не скористався своїм правом визнати в судовому порядку договори поставки недійсними. Не скористалася цим правом і [PERSON] , як дружина. Крім того, доходами від підприємницької діяльності ФОП [PERSON] користувалася його дружина [PERSON] . Отже, договори поставки були визнані подружжям. Про існування договорів поставки позивачу було достовірно відомо в день відчуження автомобіля 29.10.2014 року, тобто через чотири дні після винесення ухвали Господарського суду Херсонської області про відкриття провадження у справі. Враховуючи те, що строк позовної давності складає 3 роки, позивач фактично втратила право звернення до суду про визнання договорів поставки недійсними внаслідок пропущеного строку позовної давності. ФОП [PERSON] просить відмовити у зустрічному позові. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 08.08.2018 року зустрічний позов [PERSON] , поданий від імені та в інтересах [PERSON] , про визнання частково недійсними договорів поставки прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. 13.08.2018 року від третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, [PERSON] до суду надійшла до суду позовна заява до ФОП [PERSON] про визнання договору застави недійсним. Вимоги обґрунтувала тим, що з вимогами ФОП [PERSON] не погоджується, оскільки визнання договорів купівлі-продажу автомобіля та звернення стягнення на нього вплине на права третьої особи, оскільки автомобіль перебував у спільній сумісній власності її та чоловіка на час нібито передачі його у заставу. Крім того, його відчуження на користь [PERSON] було здійснено з відома третьої особи та вона не заперечувала проти цього. Самі договори поставки Д-86 від 13.01.2014 року та Д-52 від 01.02.2013 року в частині застави транспортного засобу «Volkswagen Transporter», 2004 року, є нікчемними, а сторона позивача не набула права для здійснення звернення стягнення саме на автомобіль «Volkswagen Transporter», 2004 року випуску. Так відповідно до наданих документів арешт на майно ФОП [PERSON] був накладений на підставі договору поставки Д-52 від 17.09.2013 року та договору поставки Д-86 від 01.04.2014 року. Однак договори поставки Д-52 та Д-86 з такими датами не укладались. До матеріалів справи надано копії договорів Д-52 від 01.02.2013 року, а не від 17.09.2013 року та копію договору Д-86 від 13.01.2014 року, а не від 01.04.2014 року, як зазначено у витязі про державну реєстрацію обтяжень. Також договори поставки Д-86 від 13.01.2014 року та Д-52 від 01.02.2013 року є ідентичними. В пункті 8.9 договорів зазначено, що сторони усвідомлюють, що відвантажений покупцеві товар є предметом обтяження в розумінні ст.7 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». У разі виникнення заборгованості постачальник має право зареєструвати в державному реєстрі обтяжень рухомого майна та на переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. З наведеного вбачається, що відповідно до зазначених договорів предметом обтяження є саме товар, який був поставлений за цими договорами поставки. І на виконання вимог договорів поставки обтяження повинно було бути накладено на рухоме майно, що було предметом договорів поставки, а не на все рухоме майно, як про це зазначає сторона позивача. Крім того, сторона позивача обгрунтовує свої вимоги, посилаючись на рішення Господарського суду Херсонської області від 04.12.2014 року №923/1508/14 як на підтвердження обґрунтованості вимог на спірний транспортний засіб. Разом з тим, предметом розгляду справи були договори №Д-52 від 01.02.2013 року, а не від 17.09.2013 року та №Д-86 від 13.01.2014 року, а не від 01.04.2014 року, що в свою чергу підтверджує факт реальної відсутності взагалі в природі договорів №Д-52 від 17.09.2013 року та №Д-86 від 01.04.2014 року. Також, ФОП [PERSON] не був власником вказаного автомобіля. Транспортний засіб в силу ст.65 СК України перебував у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , які на час набуття права власності на майно перебували у шлюбі та спірне майно могло бути предметом застави лише за спільною згодою подружжя. [PERSON] зазначає, що жодного дозволу на надання транспортного засобу у заставу вона не надавала згідно договорів поставки Д-52 від 01.02.2013 року та Д-86 від 13.01.2014 року. Та погодилася на відчуження транспортного засобу за договором купівлі-продажу від 28.10.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . В даному випадку ФОП [PERSON] не мав жодного права власності на зазначений автомобіль, а саме транспортний засіб в силу ст.65 СК України перебував у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , крім того ФОП [PERSON] не надала жодних договорів застави які б свідчили, що транспортний засіб було передано у заставу на виконання будь-яких зобов`язань перед нею. Самі договори №Д-52 від 17.09.2013 року та №Д-86 від 01.04.2014 року взагалі в природі не існують та є нікчемними. Жодним пунктом договорів поставки Д-86 від 13.01.2014 року та Д-52 від 01.02.2013 року не передбачено, що спірний транспортний засіб є предметом застави. У зв`язку з викладеним, просить визнати недійсним договори поставки Д-52 від 01.02.2013 року та Д-86 від 13.01.2014 року, укладені між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] в частині застави транспортного засобу «Volkswagen Transporter», 2004, державний номер [NUMBER] . Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 08.05.2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійнв миги щодо предмету спору, [PERSON] та її позов як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, про визнання договору застави недійсним прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 24.12.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 28.09.2020 року витребувано у Першої Херсонської нотаріальної контори завірену у встановленому законом порядку копію спадкової справи після [PERSON] , який помер [INFO] , та інформації чи залишив [PERSON] , померлий [INFO] , заповіт. 11.11.2020 року на виконання ухвали суду про витребування доказів з Першої Херсонської нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи №314/2015, заведена щодо майна [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно наданих матеріалів із заявою про прийняття спадщини звернулись [PERSON] як дружина померлого, [PERSON] як дочка померлого та [PERSON] як матір померлого. Також від [PERSON] до нотаріальної контори надійшла вимоги (претензія) як кредитора спадкодавця, з якої вбачається наявність боргу у спадкодавця на момент смерті у розмірі 13500,00 доларів США та 35251,02 гривень відсотків за користування кредитними коштами. Позивач [PERSON] за первісним позовом в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомила. Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позові та заявах про зміну підстав позову та збільшення позовних вимог. Зустрічний позов та позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, не визнав, просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі за необґрунтованістю. В останнє судове засідання представник позивача за первісним позовом [PERSON] не з`явився, надав до суду заяву, якою просив закінчити розгляд справи за його відсутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, проти зустрічного позову та позову третьої особи заперечує та просить відмовити у їх задоволенні. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмет у спору, [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у запереченнях. Зустрічний позов [PERSON] та позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмет у спору, [PERSON] підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у них. В останнє судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони [PERSON] та [PERSON] , просив відмовити у задоволенні вимог ФОП [PERSON] у повному обсязі, задовольнити зустрічний позов [PERSON] та позов третьої особи [PERSON] . Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомила. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмет у спору, [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомила. Третя особа ФОП [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомила. Представник третьої особи Херсонської міської ради в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, при вирішенні даної справи покладався на розсуд суду. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно з ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України). Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно із частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч.3 ст.215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Правочин, вчинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин із відповідачем [PERSON] , за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Судом встановлено, що згідно витягів про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна №45326546 від 08.10.2014 року та №45326602 від 08.10.2014 року, на підставі договорів поставки від 17.09.2013 року №Д-52 та 01.04.2014 року №Д-86, укладених між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] , [PERSON] зареєструвала обтяження на рухоме майно, а саме: автотранспортний засіб «Volkswagen Transporter», 2004, державний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] . Рішенням Господарського суду Херсонської області від 04.12.2014 року у справі №923/1508/14 стягнуто з ФОП [PERSON] на користь ФОП [PERSON] 389369,93 грн. основного боргу, 28837,76 грн. пені, 39313,56 грн. штрафу, 4130,69 грн. 3% річних, 9213,04 грн. витрат по оплаті судового збору. Рішенням суду встановлено, що між ФОп [PERSON] та ФОП [PERSON] були укладені договори поставки Д-52 від 01.02.2013 року та №Д-86 від 13.01.2014 року, за якими умови [PERSON] виконані. Згідно актового запису про укладення шлюбу №107, зробленого 04.03.1994 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Херсона, 04.03.1994 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] . Згідно актового запису про смерть №210, зробленого 28.02.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпровського районного управління юстиції у м.Херсоні, [PERSON] помер [INFO] . З Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №40595068 від 08.06.2015 року Першою Херсонською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу після померлого [INFO] [PERSON] . Згідно листа ВДВС Дніпровського РУЮ у м.Херсоні від 30.10.2015 року №21526 вбачається, що 27.05.2015 року до відділу ДВС Дніпровського РУЮ надійшов лист в якому повідомлено, що боржник [PERSON] помер. 28.05.2015 року винесено постанову про зупинення виконавчого провадження. 25.08.2015 року направлено запит до МРЕВ ДАІ, для встановлення за ким саме зареєстрований транспортний засіб «Volkswagen Transporter», 2004, державний номер [NUMBER] . 03.09.2015 року згідно відповіді МРЕВ ДАІ, встановлено, що згідно облікової картки №50982939 від 29.10.2014 року власником даного транспортного засобу присвоєно д/н [NUMBER] являється [PERSON] 29.09.2015 року повторно направлено запит до МРЕВ ДАІ для надання інформації щодо теперішніх та попередніх власників вищезазначеного автомобіля починаючи з 2013 року. Відповідь до відділу ДВС не надходила. 16.10.2015 року направлено запит до першої Херсонської державної нотаріальної контори для надання інформації про стадію вступу у спадщину спадкоємців відносно [PERSON] . Згідно листа\~Виконавчого комітету\~Херсонської міської\~ради від\~17.03.2016\~року №8-2276-9/12\~у провадженні\~виконавчих органів\~міської ради\~не перебуває\~спір про\~визнання майна\~ [PERSON] \~відумерлою спадщиною\~у контексті\~статті 1277\~ЦК України.\~ \~ \~ Відповідно до інформації, наданої Центром ДАІ №6501 м.Херсон, власником транспортного засобу «Volkswagen Transporter» з 29.10.2014 року є [PERSON] , з 25.09.2008 року по 28.10.2014 року власником був [PERSON] 28.10.2014 року транспортний засіб знято з обліку ВРЕР ДАІ з обслуговування м.Первомайськ та Первомайського району УДАІ УМВС для реалізації. З постанови Дніпровського районного суду м.Херсона від 03.06.2015 року, якою визнано [PERSON] винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн., а також постанови Дніпровського районного суду м.Херсона від 08.06.2015 року, якою за адміністративне правопорушення накладено на [PERSON] адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 306 грн., вбачається, що спірний транспортний засіб Volkswagen Transporter, 2004, державний номер [NUMBER] , перебував у користуванні [PERSON] . Згідно витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна №49260612 від 25.03.2016 року, 24.02.2016 року ФОП [PERSON] \~зареєструвала звернення\~стягнення на\~зареєстровані нею\~обтяження.\~Загальний розмір\~невиконаної боржником\~ [PERSON] \~забезпеченої обтяженням\~вимоги становить\~476469,51\~грн.\~Предметом забезпечувального\~обтяження є\~автомобіль«Volkswagen Transporter», 2004, державний номер [NUMBER] . 24.02.2016 року, 26.02.2016 року ФОП [PERSON] на адресу ФОП [PERSON] надіслано повідомлення про звернення стягнення на автомобіль Volkswagen Transporter, 2004, державний номер [NUMBER] , у власність ФОП [PERSON] в рахунок виконання зобов`язання забезпеченого обтяженням протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 28.04.2016 року відхилено заяву ВДВС Дніпровського РУЮ у м.Херсоні від 04.04.2016 року про заміну сторони у виконавчому провадженні, оскільки підприємницька діяльність [PERSON] з 01.09.2015 року припинена. Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 17.06.2016 року виконавче провадження з примусового виконання наказу №923/1508/14, виданого 19.02.2015 року Господарським судом Херсонської області, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] борг 469864,98 грн., закінчено у зв`язку з тим, що боржник [PERSON] помер [INFO] , актовий запис №210. Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 17.06.2016 року виконавче провадження з примусового виконання наказу №923/1508/14, виданого 10.12.2014 року Господарським судом Херсонської області, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] борг 182520,13 грн., закінчено у зв`язку з тим, що боржник [PERSON] помер [INFO] , актовий запис №210. З витягу\~з ЄДР\~МВС щодо\~реєстрації,\~перереєстрації автомобіля «Volkswagen Transporter», 1896 (2004 року випуску), номерний знак [NUMBER] , вбачається, що власником вказаного автомобіля 25.09.2008 року був [PERSON] (перереєстрація при переобладнанні без зміни номерних агрег), 29.10.2014 року [PERSON] (зняття з обліку для реєстрації ВРЕР ДАІ з обслуговування м.Первомайськ та Первомайського району УДАІ УМВС), 27.10.2015 року [PERSON] (вторинна реєстрація т/з, придбаного в торговельній організації), 15.03.2016 року [PERSON] (перереєстрація на нового власника за договором купівлі-продажу). Згідно листа Регіонального сервісного центру в Херсонській області МВС України від 17.10.2016 року №31/21/8-2883 повідомлено, що згідно з даними автоматизованого обліку «НАІС» МВС України 19.09.2016 року транспортний засіб «Volkswagen Transporter» (2004 року випуску), зареєстровано з номерним знаком [NUMBER] за [PERSON] , [INFO] . 25.09.2008 року проведено перереєстрацію автомобіля на вищевказану особу у зв`язку із переобладнанням та видано номерний знак [NUMBER] . Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24.05.2016 року відмовлено у відкритті провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення права власності на автомобіль як за добросовісним набувачем у термін з 29.10.2014 року по 15.03.2016 року. Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 15.03.2018 року рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 20.12.2017 року скасовано і ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] , третя особа фізична особа підприємець [PERSON] про зняття арешту з майна відмовлено. Провадження у справі №766/192/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа фізична особа підприємець [PERSON] в частині позовних вимог про визнання права власності на транспортний засіб, як добросовісним набувачем, закрито. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Статтею 3 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання. Відповідно до статті 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли в установленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги. Зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна. Статтею 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. У разі передачі рухомого майна в забезпечення боржником, який не мав на це права, таке забезпечення є чинним, якщо в Державному реєстрі немає відомостей про попереднє обтяження відповідного рухомого майна. Обтяжувач, права якого порушені внаслідок дій боржника, визначених цією статтею, вправі вимагати від боржника відшкодування завданих збитків. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Таким чином, відповідно до вимог чинного законодавства України застава зберігає свою силу для нового власника майна за умови наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про обтяження, які внесені до такого реєстру перед відчуженням предмета застави. У протилежному випадку набувач вважається добросовісним і набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. З урахуванням положень ст.216 ЦК України наслідок недійсності правочину - реституція - настає незалежно від наявності вини сторін правочину в тому, що правочин є недійсним. Майно повертається стороні, яка передала його за недійсним правочином, лише тому, що правочин визнано недійсним і добросовісність сторони, яка набула майно за таким правочином, до уваги не береться. Згідно ст.28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов`язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов`язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов`язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону. Якщо боржник, у володінні якого знаходиться предмет забезпечувального обтяження, не виконує обов`язок щодо передачі предмета забезпечувального обтяження у володіння обтяжувача, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно ст.25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону, якою передбачено продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах. Відповідно до п.3 ч.2 ст.25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження і рішенні суду зазначаються заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні. Відповідно до ст.24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Відповідно до ст.26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема, продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження, шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Відповідно до ст.30 вказаного Закону, обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням шляхом продажу предмета забезпечувального обтяження третій особі. Обтяжувач вправі продати предмет обтяження будь-якій особі-покупцю або на публічних торгах. Договір купівлі-продажу предмета забезпечувального обтяження укладається обтяжувачем від імені боржника і є правовою підставою для набуття покупцем цього предмета права власності на відповідне рухоме майно. Покупець набуває право власності на відповідне рухоме майно без будь-яких забезпечувальних та публічних обтяжень, а також інших договірних обтяжень з нижчим пріоритетом. Відповідно до ст.27 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, зобов`язаний надіслати боржнику письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Повідомлення повинно містити вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Системний аналіз положень Закону України «Про заставу» і Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» дає підстави для висновку про те, що у разі відчуження боржником предмета обтяження без згоди заставодержателя, обтяження рухомого майна, що є предметом застави, зберігає свою силу для нового власника (покупця) у разі, якщо воно зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Покупець може бути добросовісним набувачем за умови, якщо на час укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна був відсутній відповідний запис. Реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи і на неї може бути звернено стягнення з підстав, передбачених статями 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Вказаний правовий висновок викладено Верховним Судом України в постановах від 03 квітня 2013 року у справі № 6-7цс13, від 19 листопада 2014 року у справі №6-168цс14 та Верховним Судом у постановах від 10 жовтня 2019 року у справі №463/3582/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 619/4033/18. Судом встановлено, що [PERSON] зареєструвала обтяження на рухоме майно, а саме: автотранспортний засіб «Volkswagen Transporter», 2004, державний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] , що підтверджується витягами про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна №45326546 від 08.10.2014 року та №45326602 від 08.10.2014 року на підставі договорів поставки від 17.09.2013 року №Д-52 та 01.04.2014 року №Д-86, укладених між [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , з матеріалів спадкової справи встановлено, що із заявами про прийняття спадщини звертались [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до п.3.21 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 N 296/5 та Зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за N 282/20595: «спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї». Відповідно до ст.620 ЦК України, у разі невиконання боржником обов`язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов`язання. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: 1) загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; 2) опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; 3) заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; 4) спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону. З витягу\~з ЄДР\~МВС щодо\~реєстрації,\~перереєстрації автомобіля «Volkswagen Transporter», 1896 (2004 року випуску), номерний знак [NUMBER] , судом встановлено, що власником вказаного автомобіля 25.09.2008 року був [PERSON] (перереєстрація при переобладнанні без зміни номерних агрег), 29.10.2014 року [PERSON] (зняття з обліку для реєстрації ВРЕР ДАІ з обслуговування м.Первомайськ та Первомайського району УДАІ УМВС), 27.10.2015 року [PERSON] (вторинна реєстрація т/з, придбаного в торговельній організації), 15.03.2016 року [PERSON] (перереєстрація на нового власника за договором купівлі-продажу). [PERSON] у запереченнях зазначено, що нею реально були перераховані (передані) грошові кошти [PERSON] , проте не було надано суду належних та допустимих доказів того, що вказане обтяження на момент придбання нею спірного автомобіля у [PERSON] було скасоване, тому її доводи про те, що станом на 28.10.2014 року в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна було відсутнє вище вказане обтяження не відповідають дійсності та спростовується встановленими судом обставинами. Доводи відповідача за зустрічним позовом про те, що [PERSON] є добросовісним набувачем, яка набувала право власності на автомобіль марки «Volkswagen Transporter», 2004, державний номер [NUMBER] , є безпідставними, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства України, застава зберігає свою силу для нового власника майна за умови наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про обтяження, які внесені до такого реєстру перед відчуженням предмета застави. Судом встановлено, що застава спірного транспортного засобу була належним чином зареєстрована й автомобіль відчужувався у періоди, коли був під обтяженням, тобто відчуження транспортного засобу було заборонено, а тому відсутні правові підстави визначені законодавством України для визнання [PERSON] добросовісним набувачем. 08.10.2014 року обтяження спірного автомобіля було зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, обтяжувачем значиться [PERSON] . Всупереч указаним положенням матеріального права [PERSON] відчужив майно, яке обтяження якого на час відчуження було зареєстровано відповідно до закону, не повідомивши про це заставодержателя та не отримавши його згоди. Закон прямо покладає на заставодавця обов`язок запитати згоду заставодержателя на відчуження обтяженого майна; цей обов`язок презюмується і йому кореспондує право заставодержателя на захист шляхом визнання правочину недійсним у разі відчуження майна без його згоди. Таким чином, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що договори купівлі-продажу спірного транспортного засобу Volkswagen Transporter, 2004, державний номер [NUMBER] , укладені за довідкою-рахунком №ВІА 830611 від 28.10.2014 року між [PERSON] та [PERSON] та 15.03.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , вчинені боржником [PERSON] на шкоду кредитору [PERSON] та направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, є недійсними на підставі загальних засад цивільного законодавства. А тому первісний позов [PERSON] підлягає задоволенню. Щодо заявлених зустрічного позову [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання частково недійсними договорів поставки та позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання договору застави недійсним, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 17.07.2018 року відповідач та 01.08.2018 року третя особа звернулися до суду з позовними вимогами про визнання недійсними договорів поставки від 01.02.2013 року та 13.01.2014 року в частині застави спірного транспортного засобу. Представник позивача за первісним позовом зазначив у відзиві на зустрічний позов про те, що [PERSON] пропущено строк позовної давності на звернення до суду з таким позовом. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14). Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову і лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Як зазначив Конституційний Суд України, строки звернення до суду як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасника правовідносин (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012). Загальні положення щодо позовної давності та порядку її обчислення, що підлягають застосуванню під час вирішення спорів між сторонами, визначені у главі 19 ЦК України. У зустрічному позові стороною позивача не зазначено коли саме позивач довідалася про порушення її прав та інтересів, не навів поважних причин пропуску строку позовної давності, не надав відповідних доказів та не просить такий строк поновити, з урахуванням того, що відповідачем пропущено строк позовної давності, який представник позивача за первісним позовом просить застосувати, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову. У задоволенні позову третьої особи суд вважає, що також слід відмовити з тих підстав, що позивачем не доведено, що договори поставки не були визнані подружжям, не зазначено, що на момент придбання спірного транспортного засобу позивач із [PERSON] вели спільне господарство, проживали разом, а автомобіль був придбаний за їх спільні кошти. Судом також встановлено, що [PERSON] не приймала участь під час продажу [PERSON] спірного транспортного засобу [PERSON] та не надавала на це свою згоду. З підстав, визначених ст.81 ЦПК України, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, за необґрунтованістю. З урахуванням положень ст.141 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати, понесені на сплату судового збору в сумі 3906,60 гривень, та з [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] судові витрати, понесені на сплату судового збору в сумі 1378,00 гривень.

Outcome: approved