Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Мостобудівельне управління-3» про стягнення компенсацій із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки їх виплати, з урахуванням індексу інфляції, зокрема, згідно уточненої редакції позову (а.с. 53-55): 1 290,08 грн. - компенсація за невикористану чорнобильську відпустку за 2010 рік; 4 918,43 грн. - компенсація за ненадану відпустку за період з 20.07.2009 рік по 22.09.2011 рік; 5 111,84 грн. - компенсація за відправлення у неоплачувану відпустку; 475,58 грн. компенсація за скорочений робочий тиждень та 148грн. 60 коп. за скорочений робочий день; 274 грн. 14 коп. - недорахованої компенсація за 3,4 дня за невикористану відпустку; 1 893 грн. 87 коп. інфляційні витрати; середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, а також витрати на правову допомогу у розмірі 2 000,00 грн. [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем, проте з 03.06.2014 року його було звільнено, після якого йому відповідачем не було компенсовано невикористану ним у 2010 році відпустку, передбачену ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», тоді як він є учасником ліквідації Чорнобильської катастрофи. Не було компенсовано невикористану відпустку за період з 20.07.2009 рік по 22.09.2011 рік, у зв»язку з чим просе стягнути таку компенсацію з відповідача у розмірі 1 290 грн. 08 коп. та 4 918 грн. 43 коп. відповідно з розрахунку 80,63 грн. - середньоденний розрахунок віпускних. Крім того, з 17.12.2013 року відповідачем було встановлено семигодинний робочий день, у зв»язку з чим йому недораховано зарплату за 10 годин з 03.02.2014 року по 14.02.2014 року у розмірі 148 грн. 60 коп., а з 17.02.2014 року відповідачем було встановлено робочий тиждень тривалістю 4 дні-пятниця вихідний, у зв»язку з чим йому недораховано зарплату у розмірі 475 грн. 52 коп. Крім того, з 17.03.2014 року його було відправлено у відпустку без збереження заробітної плати більше ніж на 15 календарних днів, хоча він не звертався до роботодавця із заявою про надання йому такої відпустки, з огляду на такі дії відповідача, він змушений був перебувати у вимушеному прогулі 43 дні, у зв'язку з чим позивач просить стягнути компенсацію з розрахунку заробітної плати 14,86 грн. за 1 годину, загалом у розмірі 5 111 грн. 84 коп. Також при його звільненні 03.06.2014 року йому неправильно нараховано кількість днів невикористаної відпустки - 16 днів замість необхідних 19,4 дні, у зв»язку з чим йому недораховано 274 грн. 14 коп. з розрахунку 80,63 грн. середньоденний розрахунок віпускних. Просить позивач і про інфляційні витрати за затримку виплати вище вказаної суми заборгованості, зокрема у розмірі 12 218 грн. 61 коп. за період з червня 2014 року по січень 2015 року включно, які за його підрахункоми становлять 1 893 грн. 87 коп. Просив позивач і про стягнення з відповідача на сою користь середнього заробітку за час затримки таких виплат по день фактичного розрахунку, а також витрати на правову допомогу у розмірі 2 000,00 грн. Позивач, будучи присутнім у судовому засіданні, свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позові. Представник відповідача заперечував проти позову, подавши свої письмові заперечення щодо вказаних вимог позивача та клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності звернення позивача до суду із таким позовом, з огляду на що просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністтю. Так, представник відповідача зазначив, що відпустка, що надається на підставі п. 22 ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», гарантована державою соціальна пільга, що надається протягом календарного року, а тому не належить до виду щорічних відпусток, визначених п. 1 частини першої ст. 4 Закону України «Про відпустки», а отже на неї не поширюються норми ст. 24 цього закону, передбачені для щорічних відпусток, тому грошовій компенсації вона не підлягає. З приводу компенсації за семигодинний робочий день та відпустку без збереження заробітної плати, зазначив, що внаслідок тяжких фінансово-економічних умов в країні, відсутність будь-яких містобудівельних та інших робіт, відсутність можливостей проводити свою підприємницьку діяльність на підприємстві відповідача виникли умови простою, тому, відповідно до п. 7.5 та п. 7.6 Колективного договору адміністрацією підприємства був виданий наказ від 17.12.2013 р. № 33-ОБ, яким запроваджений семигодинний робочий день та наказом від 14.02.2014 р. № ОЗ-ОБ встановлений чотирьохденний робочий тиждень з 17.02.2014 року. Також, відповідно до наведених умов Колективного договору позивача було направлено у відпустку без збереження заробітної плати з 17.03.2014 року по 16.05.2014 року, а не по 22.05.2014 як заявляє позивач, про що свідчить наказ від 11.03.2014 № 04-06. Оскільки, зазначені дії підприємства мають об'єктивне підґрунтя, погоджені колективом підприємства, сам позивач на роботу не виходив, тому представник вважає, що така позовна вимога позивача не підлягає задоволенню. Одночасно сторона відповідача зауважила, що розрахунок, наведений позивачем проведений також невірно, оскільки зважаючи на ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). До цієї вимоги, на думку сторони відповідача, слід застосувати тримісячну позовну давність, передбачену ст. 233 КЗпП України. В своїх запереченнях представник відповідача зазначає і те, що позивачу вже була повністю виплачені компенсація за невикористану щорічну відпустку у розмірі середнього заробітку за період 20.07.2009 року -10.11.2010 року, що вбачається із рішення Апеляційного суду м. Києва, за яким було стягнуто на користь позивача середню заробітну плату за 12 місяців на суму 24773,40 грн. та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі середнього заробітку у сум 2064,45 грн., як за 13 місяць. Таким чином, підприємство виплатило позивачу суму за рішенням суду та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі середнього заробітку у сумі 2 064,45 грн., всього 27 337,79 грн., що доводиться платіжним дорученням № 36 від 20.01.2012 р. Інший період компенсації позивачем вказаний невірно, так як позивач використав щорічну відпустку за період з 23.09.2011 року по 22.09.2012 року за наказом по підприємству від 17.12.2012 р. № 98-ВК. Таким чином період нарахування щорічної відпустки складає з 11.11.2010 року по 22.09.2011 року - 316 днів, а не по 23.11.2011 року як про це вказує позивач.Оскільки, щорічна основна відпустка складає 28 днів, отже, 28 х 0,86 =24 дні відпустки, з розрахунку 80,63 грн. - середньоденний розрахунок відпускних = 1 935 грн. 12 коп. Проте, до цієї вимоги, на думку сторони відповідача, слід застосувати тримісячну позовну давність, передбачену ст. 233 КЗпП України. Вимогу компенсації за 3, 4 дня невикористаної відпустки представник відповідача вважає неправомірною, оскільки за п. 2.6 Додатку № 7 до колективного договору «Правила внутрішнього трудового розпорядку працівників ЗАТ «МБУ-3» запроваджена 24 денна щорічна відпуска, тоді як чотири додаткові календарні дні відпустки на розсуд роботодавця стосовно свого працівника, коли позивача вже звільнено, а така лише йому компенсується як невикористана. Щодо інфляційних витрат, то представник відповідача, зазначив, що такі зроблені позивачем невірно, оскільки за вказаний ним період складають 563 грн. 21 коп. Тоді як, на думку представника відповідача і до таких вимог і до вимог по стягненню середнього заробітку за час затримки виплати згідно ст. 117 КЗпП України , слід застосувати тримісячну позовну давність, передбачену ст. 233 КЗпП України. Так, представником відповідача було зазначено, що звільнення позивача відбулося 03.06.2014р., а звернення до суду із відповідною позовною заявою лише 10.12.2014 р., про що свідчить штамп канцелярії суду на позовній заяві, тобто через дев'ять місяців після того, як позивач був розрахований та отримав трудову книжку, у зв»язку з чим пропустив відповідний строк без будь-яких поважних причин. Вимогу позивача з приводу відшкодування йому відповідачем витрат на правову допомогу, представник відповідача просить відмовити, оскільки [PERSON] не було надано доказів, які свідчили б про те, що позивач одержував правову допомогу від конкретного фахівця, відсутній акт наданих послуг по конкретному позову, відсутній будь-який розрахунок заявленої суми, незрозуміло з чого вона складається. Заслухавши у судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши докази та матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч.1ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяг із них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивач дійсно перебував у трудових відносинах з відповідачем, а саме працював у ПрАТ «Мостобудівельне управління-3» на посаді спочатку монтажника, а потім машиніста шостого розряду. Із копії трудової книжки, оригінал якої надавався суду для огляду, та інших наданих суду доказів, вбачається, жодною із сторін не заперечується, що 20.07.2009 року позивача було звільнено з роботи у зв'язку зі скороченням чисельності працівників. Проте, згідно рішення Апеляційного суду м. Києва від 10.11.2010 року [PERSON] було поновлено на посаді кранівника 6-го розряду в ЗАТ «Мостобудівельне управління-3» з 20 липня 2009 року, про що є відповідний запис у трудовій книжці та про що видано відповідний наказ № 48-1-ву ВІД 15.07.2011 року. Крім цього, за вищезазначеним рішенням із ЗАТ «МБУ-3» було стягнуто на користь [PERSON] середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за 12 місяців, а саме з 20.07.2009 року по 20.07.2010 року, розмір якого складає 24 773, 40 грн. Також допущено негайне виконання в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 2 609 грн. 45 коп. 03.06.2014 року позивача знову було звільнено, але вже з інших підстав. Згідно наказу № 37-ВК від 03.06.2014 року [PERSON] був звільнений у зв'язку з відсутністю на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. Не погоджуючись з таким звільненням [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання незаконним звільнення, зобов'язання поновити на роботі, скасувавши наказ про звільнення, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. Проте, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.10.2014 року вказаний позов [PERSON] був залишений без задоволення, яке в свою чергу було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.12.2014 року, а у відкриті касаційного провадження за заявою [PERSON], ухвалою від 12.01.2015 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, взагалі відмовлено. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використанні ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей (ч.1 ст. 83 КЗпП України). Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Щодо позовної вимоги в частині компенсації невикористаної позивачем додаткової відпустки за 2010 рік передбачену ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки він є учасником ліквідації Чорнобильської катастрофи, то така задоволенню не підлягає, бо згідно п.22 ст.20 та п1 ст.21 Закону України " Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи ", особам, віднесеним до категорії 1 та 2 надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги: використання чергової відпустки у зручний для них час, а також отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 робочих ( 16 календарних ) днів на рік. Із листа Міністерства праці та соціальної політики України від 18.06.2007 року № 150/13/133-07 вбачається, що згідно п.22 ч.1 ст. 20та п.1 ч.1 ст.21 Закону України " Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи ", дає право особам, віднесеним до категорії 1 - 2 потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи, на використання чергової відпустки у зручний для них час, а також отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 робочих ( 16 календарних ) днів на рік. Ця відпустка є гарантованою державою пільгою, що надається протягом календарного року. Зазначена відпустка, передбачена Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи ", не належить до виду щорічних, визначених п.1 ч.1 ст.4 Закону України " Про відпустки ", а тому на неї не поширюються норми цього Закону, передбачені для щорічних відпусток, тому грошовій компенсації вона не підлягає. Передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» компенсаційні виплати особам, які є учасниками ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, фінансуються за рахунок коштів державного бюджету. В звязку з цим за будь-яких обставин вони не можуть бути прирівняними до заробітної плати, оскільки мають іншу правову природу. Тоді як, вимога позивача в частині стягнення з відповідача на його користь компенсації за невикористану відпустку за період з 21.07.2010 року по 22.09.2011 рік є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню, зокрема стягненню компенсація у розмірі 1 935 грн. 12 коп. з розрахунку 28 днів відпустки за 80,63 грн. середньоденного розрахунку відпускних, розмір яких визнавався обома сторонами у судовому засіданні та вбачається із виписки по наданню позивачу відпустки (а.с. 23) з огляду на таке. Так, за рішенням Апеляційного суду м.Києва від 10.11.2010 року на користь [PERSON] з відповідача було стягнуто середньомісячний заробіток за 12 місяців, а саме з 20.07.2009 року по 20.07.2010 року, розмір якого складає 24 773, 40 грн., тобто компенсовано і невикористану відпустку за вказаний період. Також, позивачу надавалась щорічна основна відпустка 28 календарних днів з 29.12.2012 року по 27.01.2013 року за період роботи з 23.09.2011 рік по 22.09.2012 року на підставі його заяви, про що був виданий відповідачем відповідний наказ від 17.12.2012 року за № 98-ВК. Тоді як, неохопленим періодом по вказаним компенсаціям та реально взятої відпустки позивача являється період з 21.07.2010 року по 22.09.2011 рік, який і має бути компенсованим у вигляді невикористаної відпустки за такий. Посилання строни відповідача на те, що вказана компенсація була виплачена позивачу «МБУ-3» фактично, оскільки ним було оплачено за рішенням Апеляційного суду м.Києва від 10.11.2010 року не тільки 24 773, 40 грн., а ще й 2 064 грн. 45 коп., то таке не є обґрунтованим, оскільки за вказаним рішенням Апеляційного суду м.Києва було присуджено до виплати позивачу середній заробіток лише за 12 місяців у розмірі 24 773, 40 грн., а сума у розмірі 2 064 грн. 45 коп. слугувала як негайне виконання вказаного рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць, що не можуть тепер трактуватися як виплата компенсації за невикористану відпустку. Сплата вказаних сум відповідачем була здійснена в порядку виконання рішення Апеляційного суду м.Києва від 10.11.2010 року, що вбачається із самих платіжних доручень (а.с. 50) вимоги якого не містили періоду компенсації з 21.07.2010 року по 22.09.2011 рік, оскільки стосувалися періоду з 20.07.2009 року по 20.07.2010 року. Щодо застосування до вказаної вимоги строку позовної давності, то суд звертає увагу на ч.2 ст. 233 КЗпП України, яка передбачає, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звертатися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком та ст. 238 КЗпП України, яка передбачає, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Частина 1 ст. 83 КЗпП України визначає, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використанні ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Отже, з огляду на зазначені норми, та враховуючи, що оплата грошової компенсації за всі не використанні працівником дні щорічної відпустки, входить до системи заробітної плати, заявлені представником відповідача строки позовної давності не застосовуються. Підлягає задоволенню вимога позивача в частині стягнення з відповідача на його користь компенсація за простой за період з 01.04.2014 року по 16.05.2014 рік у розмірі 2 397 грн. 25 коп. з огляду на таке. Згідно п. 7.6 витягу із Колективного договору, укладеного між адміністрацією ЗАТ «Мостобудівне управління-3» і трудовим колективом цього підприємства, вразі простою підприємства з незалежних від працівників причин на період припинення виконання робіт може надаватися відпустка без збереження заробітної плати. Так, адміністрацією ПрАТ «МБУ-3» було видано наказ від 11.03.2014 року № 04-ОБ про роботу підприємства під час простою у зв'язку з відсутністю обсягів робіт, згідно якого в період з 17.03.2014 року по 16.05.2014 року було призупинено діяльність основних підрозділів підприємства та визначено, що робітникам, котрі не нададуть до відділу кадрів заяви на оплачу вальні відпустки надати неоплачувальні відпустки, а оплату нараховувати за фактично відпрацьований час. Сторонами у судовому засіданні було підтверджено, що в період з 17.03.2014 року по 16.05.2014 року позивач знаходився такій неоплачувальній відпустці. Тоді як, з урахуванням вимог ст. 84 КЗпП України така відпустка без збереження заробітної плати може надаватися не більше 15 днів. Тобто, з огляду на вказане така відпустка за власний рахунок в період з 17.03.2014 року по 31.03.2014 року включно є правомірною, оскільки передбачена умовами колективного договору «МБУ-3» та відповідає нормам КЗпП України, а за період з 01.04.2014 року по 16.05.2014 року підлягає компенсації за час простою, згідно вимог ст. 113 КЗпП України, яка визначає, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Отже, така компенсація за час простою складає 2 397 грн. 25 коп. з розрахунку 25 днів х 79,25 грн. (яка є 2/3 від 118,8 грн. за день роботи). Оскільки така компенсація входить до системи заробітної плати, тому до такої вимоги також не можу бути застосовано наслідок пропуску строку позовної давності. Щодо скорочення «МБУ-3» робочого дня та робочого тижня, то дійсно згідно наказу «МБУ-3» від 14.02.2014 року № 03-ОБ у зв'язку зі зменшенням обсягів робіт було зменшено тривалість робочого тижня до 4 днів з тривалістю робочого дня 8 годин, а наказом від 17.12.2013 року за № 33-ОБ з 17.12.2013 року відділу головного механіка, працівникам ремонтно-механічних майстерень, водіям, підрозділу по виготовленню залізобетонних конструкцій установити тривалість робочого дня - 7 годин. Відповідно до ст. 50 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачно в частині першій цієї статті. Відповідно до ч.1 ст. 52 КЗпП України для працівників установлюється п'ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. При п'ятиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи (зміни) визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності, які затверджує власник або уповноважений ним орган за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації з додержанням установленої тривалості робочого тижня (статті 50 і 51). Відповідно до ст. 56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку.Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників. Згідно ч.1 ст. 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил. Відповідно до положення статті 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов'язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. (ст. 18 КЗпП України). Згідно витягу із Колективного договору, укладеного між адміністрацією ЗАТ «Мостобудівне управління-3» і трудовим колективом цього підприємства, а саме пункту 7.5. вбачаєтьчя, що в скорочений період світового дня (з листопада по березень) адміністрація підприємства може встановити скорочену тривалість робочого дня. У випадку настання форс-мажору обставин адміністрація може продовжити цей період. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Згідно внутрішнього трудового розпорядку працівників «МБУ-3», зокрема п. 2.4 за домовленістю з роботодавцем працівникові можу бути встановлено неповний робочий день з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу (ст. 56 КЗпП України). На підприємстві може бути встановлено скорочений час і для інших працівників за їх згодою, згідно п. 2.5 за наявності умов, передбачених ст. 32 КЗпП України, роботодавець може змінювати режим роботи, встановлювати або скасовувати неповний робочий час. попередивши про це працівників. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 96 КЗпП України, основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. (ч. 1, 2, 4 ст. 97 КЗпП України). Згідно штатного розпису «МБУ-3» погодинна тарифна ставка машиніста крана [PERSON] складає 14,86. Отже, умовами Колективного договору такі зміни в організації праці передбачені та не заборонені нормами КЗпП України. У судовому засіданні позивач на запитання суду відповів, що про такі накази та про зменшення робочого часу та тижня йому було відомо, він працював згідно таких змін і отримував відповідну заробітну плату, тоді проти такого не заперечував, але ж після його звільнення ситуація змінилася. З огляду на зазначені пояснення вбачається, що [PERSON] в зазначений період працював саме по вказаному в наказах від 14.02.2014 року № 03-ОБ та від 17.12.2013 року за № 33-ОБ графіку, отримуючи відповідну заробітну плату за відпрацьований робочий час, оплата якого проводилася почасово, згідно відповідного штатного розпису, що вказує на згоду останнього з таким і те, що з таким питанням щодо його незгоди із таким постало лише після його звільнення з роботи, що оцінюється судом відповідним чином. Також слід зазначити про ч. 4 ст. 32 КЗпП України, яка передбачає, що якщо колишні істотні умови праці не можуть бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Коли в даному випадку [PERSON] обізнаний про скорочення робочого дня та робочого тижня не заперечував проти такого, свою незгоду з цим не висловлював, відповідні накази не оспорював, натомість працював та отримував відповідну заробітну плату за такими, не ставлячи питання про припинення трудового договору у зв»язку з такою незгодою. Вбачається, що позивач і тепер таку незгоду із скорочення робочого дня та робочого тижня не висловлює, лише зазначає її неповну оплату, коли такого в судовому засіданні не встановлено. У зв»язку із зазначеним вказана позовна вимога є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає. Стосовно позовної вимоги щодо виплати компенсації за 3,4 дні невикористаної відпустки, то така також задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до п. 2.6 Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників «МБУ-3» на вказаному підприємстві запроваджена 24- денна щорічна відпустка, що відповідає вимогам Закону України «Про відпустки», коли згідно вказаних правил чотири календарні дні роботодавець має право надати працівнику як додаткову відпустку, тоді як при звільненні компенсується сама невикористана відпустка, а не додаткова, яка в даному випадку надається «МБУ-3» своєму працівнику на розслуд роботодавця. З огляду на що виплачена позивачу компенсація невикористаної відпустки при його звільненні вже 03.06.2014 року відповідає нормам трудового законодавства. Згідно ст. 34 ЗУ «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповдіно до п. 2. Постанови Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. N 1427 Про затвердження Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги (далі - споживчі ціни) за цей період зріс більш як на один відсоток. Таким чином, з урахуванням того, що позивачу затримали виплату при його звільненні компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1 935 грн. 12 коп. та оплату простою у розмірі 2 397 грн. 25 коп., тому суд стягує з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, яка за період з 04.06.2014 року (наступний день після звільнення) по 31.01.2015 рік (як вимагає позивач у позові) складає 714 грн. 84 коп. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, то в цій частині позовних вимог суд відмовляє, оскільки позивачем пропущенні строки позовної давності із зверненням до суду з такою вимогою. Так, відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. 22.02.2012 року Конституційним судом України було прийнято рішення у справі № 4-рп/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо вирішення питання про виплату середнього заробітку та моральної шкоди у випадку невиплати всіх належних працівникові коштів при звільненні в якому Конституційним Судом було зазначено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Позивача було звільнено з роботи 03.06.2014 року, який вже звертався до суду з позовом про поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який достеменно був також обізнаний про виплату відповідачем йому певних компенсаційних виплат при його звільненні, тоді як до суду із даним позовом звернувся лише 10.12.2014 року, тобто із пропуском строку позовної давності без поважних на те причин, у зв»язку з чим у задоволенні таких вимог суд відмовляє. Стосовно витрат на правову допомогу в судовому засіданні встановлено наступне. Позивач просить стягнути з відповідача суму витрат на правову допомогу у розмірі 2000 грн. При прийнятті рішення щодо цієї позовної вимоги, суд керується положеннями ст.84 ЦПК України, відповідно до вимог якої витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвокат або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Тоді як, наданий позивачем розрахунок надання такої допомоги оцінюється судом критично з огляду на те, що в ньому враховані в рахунок оплати години за участь адвоката в судових засіданнях по вказаній справі, зокрема 18.02.2015 року, 19.05.2015 року, тоді як такий присутній на них не був, що вбачається із журналу судового засіданні за вказані дні та відповідного звукозапису судового засідання. Крім того, жодних доказів оплати позивачем таких послуг, суду надано не було. З огляду на вказане, у задоволенні позову в цій частині, в рамках розгляду цієї справи, суд також відмовляє. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно п. 2 тієї ж ст. 88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли пропорційно до задоволеної або відхиленої частини вимог. Такми чином, суд вважає за необхідне стягнути з ПрАТ «Мостобудівельне управління-3» на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп., пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial