Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який згодом уточнила, позовні вимоги обґрунтовує наступним. [INFO] померла її мати, [PERSON], яка постійно мешкала за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] з 14.06.1984 до дня своєї смерті - [INFO] перебувала у шлюбі з [PERSON] Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді ? частини майна, яке було набуте під час шлюбу з відповідачем, а саме: житловий будинок [ADDRESS], присадибна земельна ділянка, розташована на території [ADDRESS], земельна ділянка площею 0,061 гектарів, в межах згідно з планом, розташована на території Михайлівської сільської Ради Вільнянського району Запорізької області для ведення садівництва, грошові вклади на рахунках [PERSON] та [PERSON] в Територіально відокремленому безбалансовому відділення 10007/0334 (далі ТВБВ) Запорізького обласного управління АТ «Ощадбанк». Також на праві особистої власності [PERSON] належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 5,85га, розташована на території Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. Вона є спадкоємицею [PERSON] згідно її заповіту, посвідченого 2 вересня 2010 року [PERSON], приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області, реєстраційний № 2144. Згідно зазначеного заповіту [PERSON] заповідала позивачці все своє майно, де б воно не знаходилося, із чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті та на що вона по закону матиме право. У спадкодавця [PERSON] на час її смерті при відсутності заповіту було б чотири спадкоємця першої черги за законом: [PERSON] - донька, [PERSON] - чоловік, [PERSON] - донька, та два спадкоємці за правом представлення, які спадкували б ту частку, яка належала б за законом їхньому батькові - [PERSON] - сину [PERSON], який помер [INFO], якби він був живий на час відкриття спадщини, відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України: [PERSON] та неповнолітній [PERSON], [INFO], які спадкували б порівну, по ? частці, частку свого батька, що складала б ? частку спадкового майна [PERSON] Таким чином, при відсутності заповіту спадкоємців мало б бути чотири. Частка кожного із чотирьох спадкоємців при спадкуванні по закону складала б ? від спадкового майна [PERSON] Також позивач зазначила, що рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 серпня 2009 року по цивільній справі №2-1133/2009 було задоволено позов [PERSON] до свого батька [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним і визнання права власності на будинок. Визнано договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS], укладений 14.06.2009 між [PERSON] та [PERSON], дійсним. Визнано право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за [PERSON]. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 21.09.2011 по цивільній справі №22-4993/2011р. рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 07.08.2009 скасовано і постановлено нове рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на житловий будинок. Рішення апеляційного суду Запорізької області від 21.09.2011р. по цивільній справі №22-4993/2011р. нею було направлено до ОП ЗМБТІ для скасування попередньої реєстрації права власності за [PERSON] та відновлення реєстрації права власності на житловий будинок за [PERSON] У зв'язку з тим, що попередня реєстрація права власності за [PERSON] на вищевказаний житловий будинок в ОП ЗМБТІ на підставі рішення апеляційного суду Запорізької області від 21.09.2011р. по цивільній справі №22-4993/2011р. ОП «ЗМБТІ» не скасована з причини відсутності повноважень, вона визнається недійсною у судовому порядку. Відповідач [PERSON], як донька спадкодавця [PERSON], а також [PERSON] та неповнолітній [PERSON], інтереси якого представляє його мати [PERSON], у зв'язку з заповітом не отримують ніякої частки у спадщині. У встановлений шестимісячний строк після смерті [PERSON], [PERSON] прийняла спадщину шляхом подачі 01.02.2011 заяви про прийняття спадщини до Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області. Проте постановою про відмову у вчинені нотаріальних дій державного нотаріуса Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області від 14.09.2011 за №1704/02.31 їй відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом після померлої матері у зв'язку з тим, що не надані до нотаріальної контори правовстановлюючі документи на спадкове майно. Правовстановлюючі документи на спадкове майно [PERSON] утримують у себе відповідачі [PERSON] та [PERSON] Крім того, є спір про право на спадкове майно. У зв'язку з вищевикладеним позивач змушена звернутися до суду та просить визнати за нею право власності на 7/8 частин спадкового майна із врахуванням обов'язкової частки [PERSON] Крім того, у зв'язку з тим, що неправомірними діями відповідачів [PERSON] та [PERSON] порушені її права та спричинена моральна шкода. Про це свідчать наступні обставини: відповідачі свідомо звернулися до суду та отримали незаконне рішення суду, розуміючи, що нотаріально їх «договір» без участі та згоди [PERSON], яка мала право на ? частину спільного сумісного майна з [PERSON], посвідчений не може бути, оскільки він придбаний у період шлюбу та сумісні кошти, належить їм обом і, крім того, і [PERSON], і його дружина [PERSON] постійно мешкали та були зареєстровані у будинку. Неправомірні дії [PERSON] та [PERSON] підтверджуються рішенням апеляційного суду Запорізької області від 21.09.2011, яким скасовано рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 07.08.2009, як незаконне та необґрунтоване, і постановлено нове рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на житловий будинок. Такі неправомірні дії відповідачів негативно сказалися на її стані здоров'я, що призвело до визнання [PERSON] інвалідом 3 групи по загальному захворюванню. Спричинення їй моральної шкоди підтверджується матеріалами цивільної справи, а також наданим до суду Висновком спеціаліста-психолога відносно спричинення моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди позивач визначила в розмірі 25000,00 грн., які просить стягнути з відповідачів разом із сумою витрат на проведення експертизи в розмірі 1200,00 грн., сумою судового збору - 1700,00 грн. та витрат на технічне забезпечення розгляду справи - 120,00 грн. Крім того, позивач вважає, що з відповідача [PERSON] на її користь повинні бути стягнуті витрати, які вона понесла на догляд та лікування спадкодавця [PERSON], в сумі 34 000 /тридцять чотири тисячі/ грн., які підтверджуються копіями документів, доданих до позовної заяви. Також позивач просить суд визнати недійсною державну реєстрацію права власності за [PERSON] на будинок - [ADDRESS], вчинену на підставі скасованого рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 серпня 2009 року по цивільній справі №2-1133/2009 рішенням апеляційного суду Запорізької області від 21.09.2011р. по цивільній справі №22-4993/2011р. і постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на житловий будинок. Відповідач [PERSON] у квітні 2014 року звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області із позовом про визнання його особистою власністю: будинок за адресою [ADDRESS], присадибну земельну ділянку [ADDRESS], площею 0,89 гектарів вартістю, приватну земельну ділянку, площею 0,061 гектарів на території Михайлівської сільської ради, вклади, відкриті в територіально відокремленому без балансовому відділенні 10007/0334 філії Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» на ім'я [PERSON] на загальну суму 16249,83. Вказаний позов ухвалою від 03.07.2014 було об'єднано з позовом [PERSON] в одне провадження. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує наступним. 21.10.1992 року батько [PERSON] - [PERSON] продав свій будинок в с. Гирсовка Приазовського району Запорізької області загальною площею 55,8 кв.м [PERSON] за 70000 рублів. Вказаний факт підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 21.10.1992 року, який посвідчений секретарем виконкома Гирсовської сільської Ради народних депутатів Приазовського району Запорізької області та зареєстровано в реєстрі за №95. Опісля цього [PERSON] передав [PERSON] 35000 рублів з отриманих від продажу будинку для придбання спірного будинку в с. Михайлівка Вільнянського району. Цей факт підтверджується розпискою, яка складена 21.10.1992 року між [PERSON] та [PERSON] в присутності свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, [PERSON] фактично за подаровані батьком гроші придбав 12.01.1993 року будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого [PERSON] секретарем виконавчого комітету Михайлівської Ради народних депутатів Вільнянського району Запорізької області за №12. Тому вважає, що оспорюваний [PERSON] об'єкт нерухомості з моменту його придбання належав [PERSON] на праві особистої приватної власності, адже був придбаний на кошти, які належали йому особисто та фактично були подаровані батьками, які передали [PERSON] гроші з виключним цільовим призначенням, тобто подарували. У відповідності до Державного акту на право власності на землю, який виданий [PERSON] на підставі рішення Михайлівської сільської Ради народних депутатів від 09.12.1997 №64, йому передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,089 гектарів для присадибної ділянки. У відповідності до Державного акту на право власності на землю який виданий [PERSON] на підставі рішення Михайлівської сільської Ради народних депутатів від 09.12.1997 №64 йому передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,061 гектарів для ведення садівництва. Згідно ст. 6 ЗК України 1990 року право приватної власності на землю реалізувалося шляхом безоплатної передачі громадянам у власність для ведення зокрема будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) та садівництва. Таким чином, при реалізації вищевказаної норми рішеннями Михайлівської сільської ради №64 від 09.12.1997 року дві земельних ділянки розташовані за адресою [ADDRESS] було передано [PERSON] шляхом приватизації, тобто фактично безоплатно передано позивачеві державою. У відповідності до ст. 1 ЗУ Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України встановлюються зобов'язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України. Ст.5 ЗУ наголошує, що Установи Ощадного банку України на підставі цього Закону протягом грудня 1996 року - березня 1997 року проводять одноразову індексацію вкладів громадян. На проіндексовані суми, що знаходяться на позабалансовому рахунку Ощадного банку України, вкладнику видається ощадна книжка. Ст. 6 Компенсація втрат від знецінення грошових заощаджень, поміщених до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери, придбані в таких установах, проводиться їх власникам у готівковій чи безготівковій формі через установи Ощадного банку України після внесення в інформаційно-аналітичну систему "Реєстр вкладників заощаджень громадян" відомостей про них, необхідних для ідентифікації вкладника під час відкриття рахунку. Обслуговування громадян, пов'язане із внесенням зазначених відомостей, здійснюється безоплатно. Окрім того у відповідності до листа ВАТ «Державний Ощадний Банк України» №34-25/5263/278 від 15.01.2004 за підписом начальника управління з обслуговування компенсаційних виплат по заощадженнях [PERSON] щодо порядку переоформлення вкладу на іншу особу було повідомлено наступне. «Питання відновлення знецінених грошових заощаджень в установах Ощадбанку регулюється Законом України від 21 листопада 1996 року N 537/96-ВР "Про держані гарантії відновлення заощаджень громадян України". Заощадження, розміщені в період до 2 січня 1992 р., відновлюються у співвідношенні 1 крб. заощаджень на 1,05 грн. Заощадження повертаються поетапно, у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом на поточний рік. Суми коштів, зафіксовані в ощадних книжках, які виписані установами Ощадбанку вкладникам відповідно до вимог Закону України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України", не вносились ними на зберігання до банку. Це суми, які держава планує поступово виплатити як компенсація втрат від знецінення заощаджень. Переоформлення компенсаційних рахунків на інших осіб не здійснюється. Компенсаційний рахунок на іншу особу переоформлюється лише в разі смерті вкладника. Насправді вказані рахунки та події щодо внесення на них грошей відбувалися ще до одруження з [PERSON] Вказані кошти були перераховані опісля смерті в квітні 1978 року першої дружини [PERSON] - [PERSON] з її рахунків в Ощадному банку СРСР. Крім того [PERSON] вважає, що [PERSON] неправомірно та незаконно намагається заволодіти його майном яке належить йому на праві особистої приватної власності. Таким чином [PERSON] спричинює позивачеві душевні страждання своєю протиправною поведінкою, яка направлена на незаконне присвоєння його майна. У зв'язку з вказаними обставинами також просить суд стягнути з [PERSON] моральну шкоду в сумі 10000 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали позов та просили його задовольнити з підстав, в ньому зазначених. Позов [PERSON] не визнали, оскільки вважають, що земельні ділянки, отримані відповідачем [PERSON], а також грошові вклади на рахунках [PERSON] є спільним майном подружжя. Відповідач [PERSON] та його представник позов [PERSON] визнали в частині поділу земельної ділянки, яка належала [PERSON], а також грошових коштів на рахунках [PERSON], у задоволенні іншої частини позову просили відмовити. Треті особи в судове засідання не з'явилися, повідомлялися судом належним чином,. [PERSON] надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. За згодою сторін та їх представників суд ухвалив слухати справу у їх відсутності. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для їх часткового задоволення, виходячи з наступного. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 02.08.2011 (повторно) відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вільнянського РУЮ Запорізької області, актовий запис № 09 від 24.01.2011 (Т.1 арк.с. 22). За своє життя вона склала заповіт, посвідчений 02 вересня 2010 року [PERSON], приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області, зареєстрований в реєстрі за № 2144, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за №28975619, виданою Вільнянською державною нотаріальною конторою Запорізької області (Т.1 арк.с. 183, 190). Згідно вказаного заповіту [PERSON] заповідала [PERSON] все своє майно, де б воно не знаходилося, із чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті та на що вона по закону матиме право. У шестимісячний строк, а саме, 01.02.2011, [PERSON] звернулася до Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області із заявою про прийняття спадщини за заповітом (Т.1 арк.с. 187). Також до Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області у встановлений ст. 1270 ЦК України із заявами про прийняття спадщини після померлої [PERSON] звернулися її чоловік, [PERSON], та донька, [PERSON] (Т.1 арк.с. 186, 188). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій державного нотаріуса Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області Кравченко О.М. від 14.09.2011 [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з тим, що не надано правовстановлюючих документів (Т.1 арк.с. 200). Згідно роз'яснень, наданих у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Також судом встановлено, що 14.06.1984 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого Розівською сільською радою Якимівського району Запорізької області, актовий запис № 6 (Т.1 арк.с. 29). 12.01.1993 між [PERSON] та радгоспом «Чапаєвський» було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] (Т.1 арк.с. 55). Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Оскільки зазначений вище будинок було придбано відповідачем та померлою [PERSON] за час шлюбу, він є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить ? частина спірного будинку. Посилання відповідача [PERSON] та його представника на те, що цей будинок було придбано на подаровані батьками [PERSON] гроші, судом до уваги не приймаються, оскільки не доведені допустимими та належними доказами. Розписка від 21.10.1992 (Т.3 арк.с. 13) надана ними у вигляді ксерокопії без можливості судом зробити огляд оригіналу, який, як було зазначено в судовому засіданні, на теперішній час втрачений. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК (п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Також судом визнаються неналежними докази у вигляді показань свідків [PERSON] та [PERSON], які у судовому засіданні підтвердили факт складання вищезазначеної розписки та передачі грошових коштів батьками [PERSON], оскільки, виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадках поділу грошових сум (вкладів), внесених у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, … Ці вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім'я з подружжя вони внесені, відповідно до ст. 61 СК є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, грошові вклади на рахунках [PERSON] та [PERSON] в Територіально відокремленому безбалансовому відділення 10007/0334 Запорізького обласного управління АТ «Ощадбанк» є також спільним майном подружжя [PERSON]. Доказів того, що кошти на компенсаційних рахунках, відкритих на ім'я [PERSON], були перераховані опісля смерті в квітні 1978 року першої дружини [PERSON] - [PERSON] з її рахунків в Ощадному банку СРСР, відповідачем та його представником суду надані не були. Крім того, посилання представника відповідача на лист ВАТ «Державний Ощадний Банк України» №34-25/5263/278 від 15.01.2004, в якому вказано на неможливість переоформлення компенсаційних рахунків на інших осіб, судом до уваги не приймається, оскільки законодавством України такої заборони не визначено. Також судом встановлено, що рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 серпня 2009 року по цивільній справі №2-1133/2009 було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним і визнання права власності на будинок. Визнано договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS], укладений 14.06.2009 між [PERSON] та [PERSON], дійсним. Визнано право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] (Т.1 арк.с. 33). Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 21.09.2011 по цивільній справі №22-4993/2011р. рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 07.08.2009 скасовано і постановлено нове рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на житловий будинок (Т.1 арк.с. 80-82). Рішення апеляційного суду Запорізької області від 21.09.2011р. по цивільній справі №22-4993/2011р. [PERSON] було направлено до ОП ЗМБТІ для скасування попередньої реєстрації права власності за [PERSON] та відновлення реєстрації права власності на житловий будинок за [PERSON] У зв'язку з тим, що попередня реєстрація права власності за [PERSON] на вищевказаний житловий будинок в ОП ЗМБТІ на підставі рішення апеляційного суду Запорізької області від 21.09.2011р. по цивільній справі №22-4993/2011р. ОП «ЗМБТІ» не скасована з причини відсутності повноважень, суд знаходить підстави для визнання такої реєстрації недійсною. Щодо вимог позивача [PERSON] про визнання за нею права власності в порядку спадкування на земельні ділянки, належні [PERSON], які вона вважає спільним майном подружжя, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Аналогічна норма міститься в ст. 60 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року. Статтею 61 СК України (у редакції, чинній до внесення змін Законом № 2913-VI) було встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. 9 лютого 2011 року набрав чинності Закон № 2913-VI , яким ст. 61 СК України доповнено частиною п'ятою такого змісту: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Під час розгляду справи судом установлено, що на підставі рішення Михайлівської сільської ради народних депутатів від 09 грудня 1997 року №64 [PERSON] безоплатно отримав земельні ділянки: площею 0,061га, яка розташована на території Михайлівської сільської ради, передана для ведення садівництва, що підтверджується копією Державного акта на право приватної власності на землю серії І-ЗП №017050, виданий 27 березня 1998 року (Т.1 арк.с. 208) та присадибна земельна ділянка площею 0,089га, яка розташована на території Михайлівської сільської ради, що підтверджується копією Державного акта на право приватної власності на землю серії І-ЗП №017094, виданий 27 березня 1998 року (Т.1 арк.с. 209). Оскільки правовідносини подружжя [PERSON] та [PERSON] щодо спірної земельної ділянки виникли у 1997 році, вони регулюються нормами КпШС України, за якими приватизована земельна ділянка не є спільним майном подружжя та не підлягає поділу. Таким чином, вказані спірні земельні ділянки не є майном, набутим подружжям за час шлюбу, і не підлягає поділу між ними, оскільки [PERSON] безоплатно отримав їх в приватну власність у 1997 році, використавши своє право громадянина на приватизацію. Така правова позиція викладена в постанова Верховного Суду України 6-99цс11 від 22.02.2012. Наявність такого висновку суду не потребує окремого задоволення вимог [PERSON] щодо належності вищевказаних земельних ділянок на праві його особистої власності. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що у разі якщо одним із подружжя під час шлюбу (чинного на час виникнення спірних пра вовідносин) придбано будинок, то в силу статей 22, 24 Кодексу про шлюб та сім'ю в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право іншого з подружжя на частину будинку. У зв'язку з тим, що для обслуговування цього будинку виділена у власність земельна ділянка, то в подружжя, за яким визнається право власності на частину будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку. Відповідна правова позиція щодо поділу майна подружжя вказана в постанові Верховного Суду України від 11 червня 2012р. у справі №6-66цс11. Вказані постанови Верховного Суду України, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують в своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із цим рішенням Верховного Суду України. Також судом встановлено, що за життя [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 5,58га, розташована на території Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗП № 001662, виданого 09 червня 2003 року на підставі розпорядження Вільнянськоої райдержадміністрації від 17 грудня 2002 року №583 (Т.1 арк.с. 246). Відповідно до ст. 1226 ЦК України суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Частка [PERSON], що становить ? від всього спільного сумісного майна подружжя з [PERSON], виділена не була. У спадкодавця [PERSON] на час її смерті при відсутності заповіту було б чотири спадкоємця першої черги за законом: позивач [PERSON] - донька, [PERSON] - чоловік, [PERSON] - донька, та два спадкоємці за правом представлення, які спадкували б ту частку, яка належала б за законом їхньому батькові - [PERSON], який помер [INFO] (копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER], видане Сокологірненською сільською радою Геніченського району Херсонської області 12.01.2000, Т.1 арк.с. 131), якби він був живий на час відкриття спадщини, відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України: [PERSON] та неповнолітній [PERSON], [INFO], які спадкували б порівну, по ? частці, частку свого батька, що складала б ? частку спадкового майна [PERSON] Таким чином, при відсутності заповіту спадкоємців мало б бути чотири. Частка кожного із чотирьох спадкоємців при спадкуванні по закону складала б ? від спадкового майна [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України передбачено, що непрацездатний вдівець спадкує, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Таким чином, обов'язкова частка у спадковому майні відповідача [PERSON], який на день смерті спадкодавця був непрацездатним, становить 1/8 частку від спадкового майна [PERSON], виходячи із розрахунку: 1 : 4 = ?; ? :2 = 1/8. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для визнання права власності за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом на 7/8 частин спадкового майна, яка у спільному сумісному майні подружжя складає 7/16 частин, визнання права власності за [PERSON] 9/16 частин вказаного майна (1/2 частина, яка належить йому на праві спільної сумісної власності подружжя, та 1/8 як обов'язкова частка у спадковому майні). Позовні вимоги позивача [PERSON] про визнання об'єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки такий спосіб захисту прав не відповідає встановленому ст.16 ЦК України способу захисту прав. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобов'язані відшкодувати витрати, які були зроблені одним із них на утримання, догляд та лікування спадкодавця. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» на вимоги про відшкодування витрат на утримання, догляд, лікування спадкодавця ( ст. 1232 ЦК України) не поширюються правила статті 1281 Цивільного кодексу про порядок і строки пред'явлення вимог кредитором спадкоємця, оскільки вони не випливають із зобов'язань спадкодавця. Тому на такі вимоги не поширюється загальна позовна давність (ст. 257 ЦК України). Вимоги про відшкодування витрат можуть бути пред'явлені і разом із позовом про визнання права власності на спадкове майно. На підтвердження факту витрачання своїх особистих коштів на лікування та догляд [PERSON] на загальну суму 33 691,20грн. позивач [PERSON] надала суду документи, що містяться в Т.1 на арк.с. 35-45. Проте жоден з цих доказів не містить вказівки на те, що особою, якою здійснено оплату медичних послуг та лікування є позивач [PERSON] Так, в копіях квитанцій до прибуткових касових ордерів № 255 від 23.09.2010 на суму 990,00грн., від 27.09.2010 на суму 700,00грн., № 22480 від 27.09.2010 на суму 3700,00 грн. зазначено, що вказані суми грошей прийняті від [PERSON] Також, згідно наданого акта здачі-прийомки робіт № 2012 від 07.10.2010 замовником медичних послуг є [PERSON] Таким чином суд не знаходить підстав для задоволення вимог [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] витрат на лікування та догляд спадкодавця. Також судом не встановлено підстав для стягнення на користь [PERSON] з відповідачів суми моральної шкоди в розмірі 25000 грн., виходячи з наступного. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду. Виходячи з аналізу ст. 1167 ЦК України "Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду", зобов'язання з відшкодування моральної шкоди виникає за наявності: 1) моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; 2) неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювача шкоди; 3) причинного зв'язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; 4) вини заподіювача шкоди. Як зазначено у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач. Зокрема, умовою відповідальності за заподіяння моральної шкоди є протиправність поведінки - невиконання юридичного обов'язку, встановленого нормою права. Відповідно до форм юридичних обов'язків протиправність виступає у формі дії і бездіяльності. При цьому, під протиправною дією розуміють поведінку, що заборонена законом, а під протиправною бездіяльністю - невчинення особою дій, які вона була зобов'язана за законом вчинити. Проте, дії відповідачів, які полягали у поданні до суду позову про визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним, не є поведінкою, що заборонена законом. Законність та обґрунтованість їхніх позовних вимог перевіряється судом. За таких умов також не підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] морального збитку в сумі 10000 грн. Таким чином, враховуючи наведені обставини справи, та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві було відмовлено. У зв'язку з тим, що позов [PERSON] було задоволено частково на суму 316299,17 грн., з [PERSON] необхідно стягнути на користь позивача розмір судового збору в сумі 1496,00 грн. та витрат на матеріально-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 105,60 грн. Позов [PERSON] задоволено на суму 5530,66 грн., тому стягненню з [PERSON] підлягає судовий збір в розмірі 63,03 грн.

Outcome: partial