Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

14.06.2013 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. В обґрунтування позову зазначено, що 19.06.2006 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено договір кредиту №DNH4KP92980476, за умовами якого Банк надав [PERSON] в кредит грошові кошти в розмірі 4550,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 25,08% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. А [PERSON] зобовязався в строк передбачений договором повернути кредит та відсотки за користування кредитом щомісячними ануїтетними платежами, але не виконав належним чином своїх зобовязань за договором. Внаслідок невиконання [PERSON] своїх зобовязань, станом на 22.05.2013 року його заборгованість перед банком по кредитному договору становить 70714,83 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 4550,00 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 22080,49 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 40240,78 грн., а також штраф (фіксована складова) в розмірі 500,00 грн., штраф (процентна складова) в розмірі 3343,56 грн. З огляду на наведене банк звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів, просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість за договором кредиту в розмірі 70714,83 грн., покласти на відповідача судові витрати. Заочним рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21.10.2013 року задоволено позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за договором кредиту №DNH4KP92980476 від 19.06.2006 року в розмірі 70714,83 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» судові витрати в розмірі 707,15 грн. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05.11.2015 року скасовано заочне рішення суду, справу призначено до розгляду. 17.12.2015 року представник позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав заяву про зменшення позовних вимог. В обгрунтування заяви зазначено, що 19.06.2006 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено договір кредиту №DNH4KP92980476, за умовами якого Банк надав [PERSON] в кредит грошові кошти в розмірі 4550,00 грн. на строк з 19.06.2006 року по 18.05.2007 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 25,08% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. А [PERSON] зобовязався в строк передбачений договором повернути кредит та відсотки за користування кредитом щомісячними ануїтетними платежами в розмірі 433,40 грн., а також інші платежі, передбачені умовами договору, але не виконав належним чином своїх зобовязань за договором. Внаслідок невиконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором, враховуючи, що договір не був розірваним або припиненим, банк нараховував відсотки за користування кредитними коштами після закінчення строку виконання зобов'язань. [PERSON] Договору встановлено строк позовної давності 5 років. Тому ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просив стягнути з [PERSON] заборгованість по відсоткам за користування кредитом за договором кредиту №DNH4KP92980476 від 19.06.2006 року в межах строку позовної давності за період з 07.12.2010 року по 07.12.2015 року в розмірі 8689,08 грн. Покласти на відповідача судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги з внесеними змінами за наведених підстав, просила їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] визнали, що між [PERSON] та КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено кредитний договір від 19.06.2016 року, за яким [PERSON] отримав грошові кошти в розмірі 4550,00 грн. [PERSON] визнав, що не виконав своїх зобов'язань з повернення кредиту, відсоків за користування кредиту, комісії та інших платежів, не здійснив добровільно жодного платежу для погашення заборгованості за кредитом. Проте враховуючи, що позивач звернувся до суду лише 14.06.2013 року, тобто з пропуском строку позовної давності для звернення до суду за захистом, тому відповідач та його представник просили відмовити в задоволенні позову з внесеними змінами. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 19.06.2006 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та [PERSON] укладено договір кредиту №DNH4KP92980476, за умовами якого для повного розрахунку за товар (персональний компьютер і монітор) і сплати комісії за консультативні послуги, Банк надав [PERSON] страховий кредит у сумі 4550,00 грн. на строк 12 місяців по 18.05.2007 року включно з умовами сплати відсотків за його користування в розмірі 2,09 % у місяць на суму залишку заборгованості за кредитом в обмін на зобов'язання [PERSON] по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених в Заяві та [PERSON] про надання споживчого кредиту фізичним особам (далі [PERSON]) строки, а також сплати комісії, яка зазначена в [PERSON]. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 10 по 17 число кожного місяця [PERSON] повинен надати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 433,40 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно [PERSON]. Також в заяві зазначено, що для забезпечення виконання зобов'язань на підставі п.2.3., 2.4., 2.5. [PERSON] встановлено, що придбаний товар є предметом застави. Згідно з п. 4.2 [PERSON], при порушенні Позичальником зобов'язань по погашенню Кредиту, Позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом в розмірі 6,00% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Позичальник виразив згоду, що Заява разом із запропонованими [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає кредитно-заставний договір. Позичальник підтвердив своїм підписом, що ознайомився з [PERSON] кредитування, запропонованими банком. Строк дії кредитно-заставного договору в заяві не зазначений. (а.с.5-6). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Сторони визнали, що ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», виконав свої зобов'язання за договором кредиту №DNH4KP92980476 від 19.06.2006 року, надав [PERSON] кредит для придбання товару. Проте відповідач [PERSON] не виконав своїх зобов'язань за договором кредиту №DNH4KP92980476 від 19.06.2006 року, що підтверджено розрахунком заборгованості, поданим Банком. Визнав цей факт і сам відповідач [PERSON], який повідомив, що добровільно не сплатив жодного платежу в погашення заборгованості. Лише після закінчення відбування покарання в містах позбалення волі, коли він офіційно влаштувався на работу, Банк самостійно стягував з нього грошові кошти, які він отримував на зарплатну картку. Також Представник позивача пояснила, що за умовами договору користування зарплатною карткою, Банк має право в разі наявності заборгованості стягувати самостійно 50% коштів, отриманих боржником. Відповідно до ч.3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Враховуючи, що відповідач визнав невиконання ним своїх зобов'язань за договором кредиту №DNH4KP92980476 від 19.06.2006 року, не висловив заперечень, щодо розміру заборгованості, тому факт наявності у [PERSON] заборгованості перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договором кредиту не підлягає доказуванню. Разом з тим відповідач заявив клопотання, в якому просив відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску позивачем ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» строку позовної давності для звернення до суду за захистом, оскільки хоча за договором кредиту №DNH4KP92980476 від 19.06.2006 року, встановлено строк виконання зобов'язання 12 місяців до 18.05.2007 року щомісячними ануїтетними платежами, проте Банк звернувся до суду з позовом за захистом лише 14.06.2013 року, тобто після закінчення строку позовної давності, передбаченого Цивільним Кодексом України. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Як зазначалося вище, сторони встановили строки виконання зобовязань за кредитним договором від 19.06.2006 року щомісячним погашенням ануїтетними платежами у визначеній сумі 433,40 грн., останній з яких підлягав виконанню в строк до 18.05.2007 року, для повного розрахунку за товар і сплати комісії за консультативні послуги з умовами сплати відсотків за користування кредитом. Таким чином, кредитним договором, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, сторони встановили строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як встановлено судом, [PERSON] не виконував добровільно щомісячні зобовязання з погашення кредиту з моменту укладення договору 19.06.2006 року, і до кінця строку виконання зобов'язань 18.05.2007 року. у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся до суду лише 14.03.2013 року, включивши до позовних вимог всю суму заборгованості, а 18.12.2015 року зменшив позовні вимоги, визнавши пропуск строку позовної давності за основним зобов'язанням, просив стягнути з відповідача лише відсотки за користування кредитом за період з 07.12.2010 року по 07.12.2015 року в підвищеному розмірі 6% на місяць на суму залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У справі, яка розглядається, судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту та сплачувати проценти за користування кредитом, комісію частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені договором щомісячно, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору позичальник повинен здійснювати щомісячні платежі на погашення частинами заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно [PERSON] в період з 10 по 17 число кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України у справі №6-116цс13 від 06.11.2013 року, постанові Верховного Суду України від у справі № 6-31цс15 від 03.06.2015 р. Окрім цього, ч. 1 ст. 259 зазначеного Кодексу передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Суд не погоджується з доводами позивача щодо збільшення позовної давності за домовленості сторін, а саме застосування п'ятидесятирічного строку позовної давності, як зазначено в п.1.7.31 [PERSON], поданих Банком до первісного позову, чи застосування пятирічного строку позовної давності, як зазначено в п.5.5. [PERSON], поданих банком до заяви про зменшення позовних вимог. (а.с.29, 123). В обгрунтування позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було подано два варіанта [PERSON] різних за змістом без указання їх назви, без указання типу договору, для якого вони діють, без зазначення дати затвердження та дії, без підпису позивача про його ознайомлення. В першому варіанті [PERSON], поданих позивачем разом з первісним позовом, нумерація пунктів за змістом не співпадає з нумерацією пунктів, на які є посилання в підписаній відповідачем [PERSON] заяві про надання йому кредиту, яка є частиною кредитного договору №DNH4KP92980476 від 19.06.2006 року, а саме в поданих позивачем [PERSON] не існує пунктів, зазначених в заяві. В другому варінті [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандврт») в п. 4.2 зазначено, що при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі від розміру, заначеному у [PERSON] та Заяві. Розраховані відповідно до цього пункту [PERSON] відсотки сплачуються Позичальником окремо понад зазначену в Заяві суми щомісячного платежу по кредиту, разом с несплаченим залишком попереднього щомісячного платежу. (а.с.102). Разом з тим в підписаній відповідачем [PERSON] заяві про видачу йому кредитних коштів, яка є невід'ємною частиною договору кредиту №DNH4KP92980476 від 19.06.2006 року, зазначено, що відповідно до п. 4.2 [PERSON] при порушенні Позичальником зобов'язань по погашенню Кредиту, Позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом в розмірі 6,00% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Таким чином, зміст другого варіанту [PERSON], поданих представником позивача в обгрунтування позову, також суперечить змісту підписаної відповідачем [PERSON] заяви про надання кредиту, яка є невід'ємною частиною договору кредиту №DNH4KP92980476 від 19.06.2006 року. Представник ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" не зміг пояснити, з яких підстав банком подані суду різні за змістом [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам при зверненні до суду із первісним позовом, та при зверненні до суду із заявою про зменшення позовних вимог. Разом з тим, подані до суду в обґрунтування позову [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам не підписані позичальником [PERSON] В обґрунтування змісту [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам, що діяли на момент укладення договору кредиту з [PERSON], представником позивача подано [PERSON] №391 від 21.03.2006 року. [PERSON] №391 від 21.03.2006 року не містить змісту [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), разом з тим подані суду в обґрунтування позову [PERSON] не містять дати затвердження та посилання, що вони затверджені саме цим [PERSON]. Таким чином, суду не подано належних та допустимих доказів на підтвердження змісту редакції [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), яка діяла на момент укладення договору кредиту з [PERSON], незважаючи на те, що ці [PERSON] разом із Заявою складають кредитно-заставний договір, тобто є невід'ємною частиною договору. Не подано суду також і [PERSON], які є невід'ємною частиною кредитно-заставного договору. Враховуючи, що позивач не надав належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли [PERSON] надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності чи передбачає строк дії договору більший ніж строк виконання зобов'язань, тому суд не вбачає підстав вважати, що подані позивачем [PERSON] є складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки відповідач їх не підписував Аналогічна правова позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 11 лютого 2015 р. у справі № 6-240цс14; від 10 червня 2015 р. у справі № 6-698цс15. За таких обставин, на момент звернення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до суду з позовом сплинув строк позовної давності за основним зобов'язанням по договору кредиту №DNH4KP92980476 від 19.06.2006 року. Зі змісту заяви про зменшення позовних вимог вбачається, що позивач також визнав пропуск строку позовної давності для звернення до суду за захистом щодо основної суми боргу за кредитом. Згідно з укладеним між сторонами кредитним договором №DNH4KP92980476 від 19.06.2006 року, який ніким по справі не оспорений, встановлено, що при порушенні Позичальником зобов'язань по погашенню Кредиту, Позичальник сплачує Банку підвищені відсотки за користування кредитом в розмірі 6,00% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом, тобто фактично несе відповідальність за порушення умов договору. Відповідно до змісту заяви про зменшення позовних вимог, Банк просив стягнути з відповідача лише підвищені відсотки за користування кредитом в розмірі 6,00% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом за період з 07.12.2010 року по 07.12.2015 року, незважаючи на закінчення строку виконання зобов'язань за кредитним договором №DNH4KP92980476 від 19.06.2006 року, без подачі доказів про встановлення іншого строку дії цього договору. Аналіз вказаних положень кредитного договору та норм ст.ст. 546-551 ЦК України свідчить про те, що встановлені договором сторін підвищені відсотки є засобом цивільно-правової відповідальності, оскільки є наслідком неналежного виконання боржником обов'язку щодо своєчасного повернення коштів, і за своєю правовою природою є неустойкою (пенею), а не проценти за користування кредитними коштами. Така правова позиція викладена в ухвалі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6-1820СВ15 від 05.03.2015 року. Відповідно до ст.266, ч.2 ст.258 ЦК України, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається від дня (місяця), з якого вона нараховується у межах строку позовної давності за основною вимогою (постанова Верховного Суду України у справі №6-160цс14 від 19.11.2014 року). Враховуючи, що на момент звернення до суду сплинув строк позовної давності за основною вимогою по кредитному договору №DNH4KP92980476 від 19.06.2006 року, позивачем не подані належні, допустимі та достатні докази про встановлення більшого строку дії цього договору ніж строк виконання зобов'язань за ним, тому суд не вбачає підстав поза межами строків позовної давності за основною вимогою стягувати відсотки в підвищеному розмірі за порушення виконання зобов'язань, які за своєю правовою природою фактич но є неустойкою., . Таким чином клопотання відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності для звернення до суду за захистом є обгрунтованим. З огляду на наведене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог з внесеними змінами ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Outcome: dismissed