Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Державного агенства автомобільних доріг України про скасування наказу №102-К від 20.03.2019 року "Про звільнення [PERSON] ", поновлення на роботі на посаді начальника, стягнення середньомісячного заробітку за весь час вимушеного прогулу, стягнення судових витрат., посилаючись на те, що з 25.08.2015 року був призначений на посаду начальника Служби автомобільних доріг в Івано-Франківській області, про що головою Державного агентства автомобільних доріг України було видано Наказ № 279-К від 20.08.2015 року. Наказом в.о. голови Державного агентства автомобільних доріг України від 20.03.2019 року за № 102-К позивача днем винесення наказу звільнено з посади начальника Служби автомобільних доріг в Івано-Франківській області за одноразове грубе порушення трудових обов"язків згідно п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України. З наказом про звільнення ознайомився лише 02.05.2019 року, коли після перебування на лікарняному вперше вийшов на роботу, в цей же день вручено трудову книжку з відповідним записом про звільнення. Під час ознайомлення з підставами звільнення, [PERSON] дізнався про те, що 20.03.2019 року від начальника Відділу правового забезпечення Державного агентства автомобільних доріг України [PERSON] надійшла доповідна записка перевірки деяких питань діяльності Служби автомобільних доріг у Івано-Франківській області. Ні з довідкою перевірки, ані з доповідною позивача ніхто не ознайомлював. Службового розслідування по даному факту не проводилось, пояснення у [PERSON] ніхто не відбирав. Позивач заперечує факт вчинення ним одноразового грубого порушення трудової дисципліни і вказує на те, що вмінені йому у провину факти мають місце в Службах автодоріг по ряду інших областей за які нікого не звільняли. Заборгованості виникли з причин неналежного фінансування Служби і жодним чином не пов`язані з порушення саме [PERSON] своїх трудових чи посадових обов`язків. Позивач вказує на те, що його звільнення проведено під час тимчасової непрацездатності, що є незаконним, вважає таке звільнення безпідставним, протизаконним і таким, що є формою умисного ущемлення його трудових прав. Позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити в повному обсязі (а.с. 35). Представник відповідача послалась на розсуд суду (а.с. 36). Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 25.08.2015 року [PERSON] наказом голови Державного агентства автомобільних доріг України за № 279-К від 20.08.2015 року був призначений на посаду начальника Служби автомобільних доріг в Івано-Франківській області ( а.с.5) 20.03.2019 року [PERSON] наказом в.о. голови Державного агентства автомобільних доріг С. Новака звільнено з посади начальника Служби автомобільних доріг в Івано-Франківській області, за одноразове грубе порушення трудових обов`язків згідно п. 1 частини 1 ст. 41 КЗпП України. ( а.с4). Позивач стверджує, що з наказом про звільнення був ознайомлений 02.05.2019 року. При ознайомленні з наказом власноручно зазначив що не погоджується із звільненням з роботи. Підставою до звільнення [PERSON] , згідно наказу № 102-К від 20.03.2019 року є: доповідна записка [PERSON] , начальника відділу правового забезпечення, голови Комісії з перевірки деяких питань діяльності Служби автомобільних доріг в Івано-Франківській області від 20.03.2019, з пропозицією розглянути питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності Начальника Служби автомобільних доріг у Івано-Франківській області [PERSON] за результатами перевірки безспірного списання заборгованості. Згідно резолюції на вказаній доповідній записці зазначено: « [PERSON] надати пояснення! [PERSON] до опрацювання 20.03.2019 року. Доповідна записка містить інформацію про те, що на виконання наказу Державного агентства автомобільних доріг України від 25.02.2019 року за № 59 проведено перевірку правомірності виникнення заборгованості в службах автомобільних доріг у ряді областей України і в т.ч. у Івано-Франківській області щодо якої здійснено безспірне списання органами Казначейства за рішеннями судів коштів державного бюджету, за результатами якої 19.03.2019 року складено довідку перевірки деяких питань діяльності Служби автомобільних доріг у Івано-франківській області, що містить порушення чинного законодавства(а.с.6). Інформації про належне вручення чи направлення довідки від 19.03.2019 року [PERSON] для надання пояснень суду не надано, а сам позивач заперечує факт ознайомлення з такою довідкою. Встановлено, що з 19.03.2019 року [PERSON] фактично не перебував на роботі, оскільки за станом здоров`я знаходився на лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності серії АДЛ № 525992, який засвідчує режим амбулаторного лікування з 19.03.2019 року по 30.03.2019 рік, з продовженням лікування згідно листка непрацездатності серії АДЛ № 525576 по 20.04.2019 рік, та подальшим продовженням лікування згідно листка непрацездатності серії АДЛ № 658133 з 22.04.2019 року до 26.04.2019 року включно (а.с.7, 8). За змістом п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, яка визначає додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Згідно ч. 3 цієї статті, розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України, - не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року за № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», - правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП ( 322-08 ) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Згідно з пунктом 1.3. Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 9 квітня 2008 року № 189, непрацездатність (утрата непрацездатності) - це стан здоров`я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров`я. Отже, факт тимчасової непрацездатності працівника унеможливлює виконання ним своїх трудових обов`язків з поважних причин і на законних підставах звільняє його від їх виконання та відповідальності за їх невиконання. Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частини другої статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності. Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі. Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідач здійснив звільнення [PERSON] під час перебування на листку непрацездатності. Крім цього, [PERSON] без відібрання письмового пояснення було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи. В розпорядженні не наведено оцінки характеру та обставин вчинення вміненого [PERSON] проступку. Відповідно до ч. 2 п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року за № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», - вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов`язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення. Відповідно до постанови ВССУ від 01.02.2017 у справі №815/6491/15, суд касаційної інстанції зауважив, що рішення компетентного органу, власника підприємства, і наказ про звільнення мають містити чітко сформульоване одноразове грубе порушення, яке стало підставою звільнення керівника. За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити перелік або систему порушень, за які був звільнений керівник, а лише одноразове грубе порушення, бажано, конкретних трудових обов`язків. Для того щоб довести факт грубого порушення трудових обов`язків необхідно встановити, по-перше, сам факт порушення трудових обов`язків, по-друге, встановити, які саме негативні наслідки були внаслідок такого порушення, а по-третє, вину працівника і причинно-наслідковий зв`язок між діянням і наслідками, Постанова ВС по справі № 661/1171/16-ц від 01.02.2018 р., яка узгоджується з минулою практикою ВССУ). В рамках цього питання можна сказати, що КЗпП не містить чітких критеріїв розрізнення між поняттями "грубе" і "негрубе" порушення трудових обов`язків, це досить оціночні поняття, тому власне вони і стають предметом розгляду в судах. Але основна судова практика вказує на наявність певних обов`язкових елементів для доведення факту грубого порушення. Разом з тим, враховуючи попередню трудову діяльність [PERSON] , що характеризується позитивними відгуками і підтверджується характеристикою первинної профспілкової організації Служби автодоріг(а.с.19,20) суд не вбачає в діях позивача грубого порушення ним трудових обов`язків, які мали слугувати підставою до звільнення з роботи. Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст. 232 КЗпП України, - безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Отже, позовна вимога про поновлення [PERSON] на посаді начальника Служби автомобільних доріг в Івано-Франківській області з 20.03.2019 року є підставною, обгрунтованою, а тому підлягає до задоволення. У разі незаконного звільнення з роботи, працівник згідно ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Одночасно з цим повинно бути вирішене питання про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. При визначенні розміру середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню на користь позивача за час вимушеного прогулу суд виходить з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100. Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. Як вбачається із довідки Служби автомобільних доріг в Івано-Франківській області №02-27/713 від 02.05.19 року розмір середньоденного заробітку позивача за період з січня по 20.03.2019 року становить 1 132,70 грн. (а.с.28). Середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто за період з 20.03.2019 року по 14.06.2019 року включно (59 робочих днів) буде становити 66 829,30 грн., виходячи з розрахунку: 1 132,70 грн. * 59 робочих днів. Таким чином, стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 66 829 грн. 30 коп. за мінусом загальнообов"язкових податків та зборів, що стягуються з нарахованої заробітної плати. Згідно положень ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах суми за один місяць за мінусом загальнообов"язкових податків та зборів, що стягуються з нарахованої заробітної плати) підлягає негайному виконанню. Згідно із ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. А тому з відповідача слід стягнути в дохід держави 768,40 гривень судового збору. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 116, 117, 232, 235, 430 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100,

Outcome: approved