Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

08 червня 2017 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Левенець Тетяна Пилипівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Вовк Наталя Валеріївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чернягіна Наталя Сергіївна, про визнання договорів купівлі-продажу і дарування недійсними, витребування майна, скасування реєстрацій права власності, в якій позивачі просять суд: - визнати недійсним договір купівлі-продажу від 04 грудня 2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], згідно з яким [PERSON] продала, а [PERSON] купила приміщення горища, загальною площею 230 кв.м., розташоване у будинку [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Вовк Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 1451; - визнати недійсним договір дарування від 27.02.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], згідно з яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар приміщення горища, загальною площею 608 кв.м., розташоване у будинку [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенец Т.П., зареєстрований в реєстрі за №305; - витребувати від [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] - співвласників житлового будинку [ADDRESS], приміщення горища, загальною площею 230 кв.м., розташоване у будинку [ADDRESS]; - витребувати на користь позивачів - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] - співвласників житлового будинку [ADDRESS], приміщення горища, загальною площею 608 кв.м., розташоване у будинку [ADDRESS]; - скасувати реєстрацію права власності [PERSON] на допоміжні приміщення горища, загальною площею 230 кв.м., яке розташовані за адресою: [ADDRESS]., номер запису про право власності 8459679 від 22.01.2015 року; - скасувати реєстрацію права власності [PERSON] на допоміжні приміщення горища, загальною площею 608 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS], номер запису про право власності 8460313 від 22.01.2015 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі посилаються на те, що вони є власниками квартир у багатоквартирному будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивачі вказують, що вони дізнались про те, що приміщення горища їх будинку належать [PERSON] на праві приватної власності. Так, як стверджують позивачі рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.11.2006 року було визнано за [PERSON] право власності на приміщення горища, площею 230 кв.м., що розташоване в будинку [ADDRESS]. Крім того, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2006 року було визнано за [PERSON] право власності на приміщення горища, площею 608кв.м., що розташоване в будинку [ADDRESS]. 04 грудня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого, [PERSON] продала, а [PERSON] купила приміщення горища, загальною площею 230 кв.м., що розташована в будинку під [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Вовк Н.В., зареєстровано в реєстрі за №1451, та зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 18.12.2006 року. 27 лютого 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, відповідно до умов якого, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар приміщення горища, загальною площею 608кв.м., що розташована в будинку під [ADDRESS], який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П., зареєстровано в реєстрі за №305, та зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.03.2007 року. 22 січня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець передав, а покупець прийняв у власність приміщення горища, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], та складаються з приміщень, загальною площею 230,0 кв.м. та сплачує певну грошову суму, зазначену у п. 2.1. цього договору., який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. та зареєстровано у реєстрі за №88. Крім того, 22 січня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець передав, а покупець прийняв у власність приміщення горища, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], та складаються з приміщень, загальною площею 608,0кв.м. та сплачує певну грошову суму, зазначену у п. 2.1. цього договору, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. та зареєстровано у реєстрі за №92. Також позивачі зазначили, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2006 року було скасовано, ухвалено нове, в задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на приміщення горища, площею 230,0кв.м., за адресою: [ADDRESS], відмовлено. Крім того, рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2006року також було скасовано, та відмовлено [PERSON] у позові про визнання права власності на приміщення горища площею 608,0 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, рішення Приморського районного суду м. Одеси, які стали підставою для визнання права власності на спірні приміщення горища за [PERSON], - скасовані та не є чинними. Між іншим позивачі стверджують, що відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, і технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. За приписами ч.2 ст.382 ЦК України, власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Згідно офіціального тлумачення, що дане в рішенні Конституційного Суду України №4-рп/2004 від 02.03.2004 року у справі за конституційним зверненням громадян про офіційне тлумачення положень п.2 ст.10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення і (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій. У зв'язку з чим позивачі зазначили, що багатоквартирні житлові будинки мають житлові приміщення, приміщення загального користування (допоміжні) та нежилі приміщення. Відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир ставали одночасно і співвласниками допоміжних приміщень будинку (п.2 ст.10 Закону). Нежилі приміщення житлового фонду при приватизації об'єктом приватизації не були, оскільки підлягали передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів (п.9 ст.8 Закону). З урахуванням викладеного, позивачі вважають, що спірне приміщення - горища, розташоване у житловому будинку [ADDRESS], не має статусу нежитлового, відтак є приміщенням загального користування і право спільної сумісної власності у сенсі ч.2 ст.382 ЦК України та п.2 ст.10 Закону "Про приватизацію державного житлового фонду" на ці приміщення виникли у позивачів одночасно з придбанням квартир у приватну власність, і право позивачів на дах квартири та горище - є похідним від прав на їхні квартири. Також позивачі вказують, що відповідно до листа КП «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський» Київського району від 28.12.2015року (вих. № 974/02-15) житловий будинок комунальної власності, який розташований за адресою: [ADDRESS], переданий в управління КП «ЖКС «Вузівський». У 2011 році в зазначеному будинку проводився капітальний ремонт покрівлі даху, замовником якого була Київська районна адміністрація Одеської міської ради. Відповідно до листа КП «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський» Київського району від 28.12.2015 року (вих. № 974/02-15) житловий будинок комунальної власності, який розташований за адресою: [ADDRESS], переданий в управління КП «ЖКС «Вузівський». У 2011 році в зазначеному будинку проводився капітальний ремонт покрівлі даху, замовником якого була Київська районна адміністрація Одеської міської ради. Також у листі зазначено, що в горищному приміщенні будинку розташовані наступні інженерні мережі: трубопровід системи центрального опалення, фанові труби каналізації, димові та вентиляційні канали. Таким чином, позивачі вважають, що при передачі приміщень горища у власність [PERSON] порушені їх права спільної сумісної власності на ці приміщенні. З урахуванням вищевикладеного позивачі були вимушені звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Відповідно до ч. 1 ст. 114 ЦПК України, в редакції, яка діяла на час подання позовної заяви до суду, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Враховуючи те, що спір по справі стосується нерухомого майна, яке територіально відноситься до Київського районну м. Одеси, а від так вказана цивільна справа підсудна Київському районному суду м. Одеси. Ухвалою судді Київського районного судді міста Одеси від 20 червня 2017 року позовну заяву в частині звернень [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Левенець Тетяна Пилипівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Вовк Наталя Валеріївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чернягіна Наталя Сергіївна, про визнання договорів купівлі-продажу і дарування недійсними, витребування майна, скасування реєстрацій права власності - повернуто позивачам. Роз'яснено позивачам, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення. Відкрито провадження по справі на підставі позовної заяви [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Левенець Тетяна Пилипівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Вовк Наталя Валеріївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чернягіна Наталя Сергіївна, про визнання договорів купівлі-продажу і дарування недійсними, витребування майна, скасування реєстрацій права власності, призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 29 червня 2017 року вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №520/6665/17, а саме: встановлено заборону [PERSON] ([INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER]) та будь-яким іншим особам здійснювати будь-які будівельні роботи у приміщенні горища, загальною площею 230 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS]; встановлено заборону [PERSON] ([INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER]) та будь-яким іншим особам здійснювати будь-які будівельні роботи у приміщенні горища, загальною площею 608 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.09.2017 року ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 20.06.2017 року в частині повернення позивачам позовної заяви [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Левенець Тетяна Пилипівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Вовк Наталя Валеріївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чернягіна Наталя Сергіївна, про визнання договорів купівлі-продажу і дарування недійсними, витребування майна, скасування реєстрацій права власності - скасовано. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 31 жовтня 2017 року цивільну справу №520/6665/17 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Левенець Тетяна Пилипівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Вовк Наталя Валеріївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чернягіна Наталя Сергіївна, про визнання договорів купівлі-продажу і дарування недійсними, витребування майна, скасування реєстрацій права власності - прийнято до свого провадження. Відкрито провадження по справі на підставі позовної заяви [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Левенець Тетяна Пилипівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Вовк Наталя Валеріївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чернягіна Наталя Сергіївна, про визнання договорів купівлі-продажу і дарування недійсними, витребування майна, скасування реєстрацій права власності. Призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання по справі. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 20 грудня 2017 року вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №520/6665/17, а саме: накладено арешт на нерухоме майно - приміщення горища, загальною площею 608,0 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS], що належать на праві власності [PERSON]; накладено арешт на нерухоме майно - приміщення горища, загальною площею 230,0 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS], що належать на праві власності [PERSON]. 11 травня 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача [PERSON] - [PERSON], в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що під час посвідчення оспорюваних договорів купівлі-продажу та дарування приватними нотаріусами Одеського міського нотаріального округу було встановлено, що приміщення належать продавцю ([PERSON]) на праві приватної власності, про що нотаріусами були складені витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Представник відповідача вказує, що зазначені договори не були оскаржені сторонами договору особисто, а представником позивачів не було надано до суду жодних доказів недійсності таких договорів. Таким чином, представник відповідача вважає, що [PERSON] здійснила відчуження свого майна відповідно до вимог закону та у спосіб передбачений законодавством, а [PERSON] набула право власності на приміщення у законний спосіб. Приміщення, зазначені у позовній заяві, на даний час належать [PERSON] на праві приватної власності. Відповідно до договорів купівлі-продажу від 22.01.2015 року посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С., [PERSON] передала [PERSON] приміщення горища за адресою: [ADDRESS], що складаються з приміщень загальною площею 230 кв.м. та 608 кв.м. [PERSON] є добросовісним набувачем прав власності на приміщення, адже він не знав і не міг знати про незаконність відчуження майна. Відповідно до ст. 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Статтею 388 Цивільного кодексу України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, законодавством встановлені виключні випадки у яких майно може бути витребувано у добросовісного набувача. Проте, на думку представника відповідача, представником позивачів не були надані докази про настання таких випадків. Крім того, представник відповідача зазначає, що ст. 369 ЦК України визначено, що розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Тобто, діюче законодавство не передбачає обмежень співвласників щодо розпорядження їх власністю, а представником позивачів не було надано жодних доказів відсутності фактів відчуження майна його співвласниками. Крім цього, представник відповідача посилається на те, що ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що утримання приватизованих квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від форм власності на них. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572 Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» були затверджені Правила користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків. Пунктом 2 цих Правил визначено, що користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків здійснюється згідно з свідоцтвом на право власності або договором найму (оренди). Відповідач не перешкоджає користуванню технічними приміщеннями, що підтверджується відсутністю посилань або заперечень на це з боку позивачів або обслуговуючих організацій, та використовує приміщення на підставі права приватної власності. Таким чином, представник відповідача вважає, що представником позивачів взагалі не було наведено належних доказів недійсності правочинів або порушень законодавства з боку [PERSON], вважає доводи викладені у позові необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню. 11 травня 2018 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на пояснення викладені у відзиві на позовну заяву. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явились, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Левенець Тетяна Пилипівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Вовк Наталя Валеріївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чернягіна Наталя Сергіївна, у судове засідання не з'явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Заслухавши пояснення позивачів та представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.11.2006 року було визнано за [PERSON] право власності на приміщення горища, площею 230 кв.м., що розташоване в будинку [ADDRESS]. Крім того, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2006 року було визнано за [PERSON] право власності на приміщення горища, площею 608 кв.м., що розташоване в будинку [ADDRESS]. 04 грудня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого, [PERSON] продала, а [PERSON] купила приміщення горища, загальною площею 230 кв.м., що розташована в будинку під [ADDRESS]. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Вовк Н.В., зареєстровано в реєстрі за №1451, та зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 18.12.2006 року. 27 лютого 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, відповідно до умов якого, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар приміщення горища, загальною площею 608кв.м., що розташована в будинку під [ADDRESS]. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П., зареєстровано в реєстрі за №305, та зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.03.2007 року. У подальшому, 22 січня 2015року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець передав, а покупець прийняв у власність приміщення горища, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], та складаються з приміщень, загальною площею 230,0 кв.м. та сплачує певну грошову суму, зазначену у п. 2.1. цього договору. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. та зареєстровано у реєстрі за №88. Крім того, 22 січня 2015 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець передав, а покупець прийняв у власність приміщення горища, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], та складаються з приміщень, загальною площею 608,0кв.м. та сплачує певну грошову суму, зазначену у п. 2.1. цього договору. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. та зареєстровано у реєстрі за №92. На даний час приміщення горища площею 230,0 кв.м. та площею 608,0 кв.м., розташовані за адресою: [ADDRESS], знаходяться у власності [PERSON] Рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2006 року було скасовано, ухвалено нове, в задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на приміщення горища, площею 230,0кв.м., за адресою: [ADDRESS], відмовлено. Крім того, рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2006 року також було скасовано, та відмовлено [PERSON] у позові про визнання права власності на приміщення горища, площею 608,0кв.м. за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, станом на момент розгляду даної цивільної справи Київським районним судом м. Одеси, рішення Приморського районного суду м. Одеси, які стали підставою для визнання права власності на спірні приміщення горища за [PERSON], - скасовані та не є чинними. Позивачі вважаючи недійсними договір купівлі-продажу від 04 грудня 2006 року, приміщення горища, загальною площею 230 кв.м., розташоване у будинку [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Вовк\~Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 1451 та договір дарування від 27.02.2007 року, приміщення горища, загальною площею 608 кв.м., розташоване у будинку [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенец\~Т.П., зареєстрований в реєстрі за №305; звернулись до суду з вказаним позовом, в якому також просять суд витребувати спірні нежитлові приміщення з власності останнього власника. Судом перевірені надані до суду документи та встановлено, що дійсно позивачі по справі є співвласниками квартир в будинку [ADDRESS]. Відповідно до ч.2 ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень у будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладові, сараї та інше) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Відповідно до п. 1.1. рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року у справі №4-рп/2004, допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно із приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків, при цьому підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення будь-яких додаткових дій. Згідно з ч. 2 ст. 382 ЦК України, власникам квартири у дво- або багатоквратирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежилих приміщень, які розташовані у житловому будинку. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Житловий будинок по [ADDRESS] перебуває в управлінні КП ЖКС "Вузівський". У 2011 році у спірному будинку здійснювався ремонт даху, замовником якого була Київська районна адміністрація Одеської міської ради. В горищному приміщенні будинку по [ADDRESS] розташовані інженерні мережі будинку, а саме: трубопровід системи центрального опалення, фанові труби каналізації, димові та вентиляційні канали, що підтверджується листами КП «ЖКС «Вузівський» від 28.12.2015року за №974/02-15. Зазначені обставини також встановлені рішеннями апеляційного суду Одеської області від 29.03.2016 року та від 01 грудня 2016року, якими скасовані рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2006 року та від 28 грудня 2006 року, наявними в матеріалах справи. Вказаними рішеннями апеляційного суду також було встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, право власності на майно, що є у спільній сумісній власності може набуватись шляхом виділу частки із майна або поділу майна, що є у спільній сумісній власності, а навіть можливість згоди кількох співвласників, а також здійснення ремонту не надає правових підстав для визнання права власності на горище за одним із співвласників всупереч правам інших. Відповідно до ч.4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вищевикладені обставини, на підставі ст. 82 ЦПК України, додатковому доказуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного, суд вважає встановленим, що спірні нежитлові приміщення горища, площею 230,0 кв.м. та 608,0 кв.м., розташовані за адресою: [ADDRESS], є допоміжними приміщеннями, а від так співвласники майна - квартир в будинку, в якому розташовані зазначені приміщення, володіють і користуються такими приміщеннями спільно, тобто перебувають у спільній сумісній власності власників квартир. Таким чином, судовим розглядом встановлено, що право власності на приміщення горищ [PERSON] набуто незаконно, оскільки підставою для визнання за нею права власності стали скасовані рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2006року та від 28 грудня 2006 року. Відповідно [PERSON] не мала права відчужувати спірні приміщення горищ на користь [PERSON], яка у подальшому, не мала права відчужувати спірні приміщення горищ на користь [PERSON] Отже, передачею приміщень горищ у власність [PERSON], потім [PERSON], а в подальшому - [PERSON] порушено права та інтереси власників квартир багатоквартирного будинку, тобто позивачів по справі. Однак, щодо вимог позивачів про визнання вказаних договорів купівлі-продажу та дарування недійсними, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 10 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9, не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину, та у цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндікаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Отже, за таких обставин належним способом захисту порушеного права власності є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову. З урахуванням наведеного, обраний позивачами спосіб захисту не відповідає вимогам закону. Судом також зазначається, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси перебувала цивільна справа №520/569/16-ц за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу приміщення горища, загальною площею 230 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. від 22 січня 2015 року, та визнання недійсним договору купівлі-продажу приміщення горища, загальною площею 608 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. від 22 січня 2015 року. За наслідком розгляду вказаної справи 23 січня 2017 року Київським районним судом міста Одеси постановлено рішення, яким у задоволенні вказаного позову відмовлено, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 червня 2017 року, та роз'яснено право позивачів на звернення до суду з позовом про витребування майна від добросовісного набувача в порядку передбаченому п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України, або іншим шляхом захистити порушені права. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що вимоги позивачів в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування задоволенню не підлягають. Як вже судом було встановлено, право власності на приміщення горищ - [PERSON] набуто незаконно, оскільки підставою для визнання за нею права власності стали скасовані рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2006року та від 28 грудня 2006 року. Відповідно [PERSON] не мала права відчужувати спірні приміщення горищ на користь [PERSON], яка у подальшому, не мала права відчужувати спірні приміщення горищ на користь [PERSON] Отже, передачею приміщень горищ у власність [PERSON], потім [PERSON], а в подальшому - [PERSON] порушено права та інтереси власників квартир багатоквартирного будинку, тобто позивачів по справі. Апеляційний суд Одеської області у вказаній ухвалі суду від 01 червня 2017 року також дійшов висновку, що [PERSON] не мала права відчужувати спірні приміщення горищ на користь [PERSON], яка у подальшому, не мала права відчужувати спірні приміщення горищ на користь [PERSON], що в свою чергу є порушенням прав та інтересів власників квартир багатоквартирного будинку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ст.388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, за положеннями зазначених норм права лише власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Як зазначено в Постанові Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у ст. 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені ст. ст. 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. Водночас суд бере до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 16 квітня 2014 року у справі № 6-146цс13 та у постанові від 11 квітня 2014 року у справі № 6-52цс14, стосовно того, що за змістом частини 1 статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але у подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. За приписами ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі вищевикладеного, оскільки судом встановлено, що вказані спірні приміщення вибули з власності співвласників поза їх волі, на підставі рішень Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2006 року та від 28 грудня 2006 року, якими визнано право власності на приміщення горищ за [PERSON], які (рішення) в свою чергу в подальшому були скасовані, тобто [PERSON] право власності на спірні приміщення набуто незаконно, внаслідок чого [PERSON] не мала права відчужувати спірні приміщення горищ на користь [PERSON], яка у подальшому, не мала права відчужувати спірні приміщення горищ на користь [PERSON], що в свою чергу є порушенням прав та інтересів власників квартир багатоквартирного будинку, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивачів в частині витребування спірних нежитлових приміщень горищ, площею 230,0 кв.м. та 608,0 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS], з незаконного володіння [PERSON] - є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Суд зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу від 22 січня 2015 року приміщення горища, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], та складаються з приміщень, загальною площею 230,0 кв.м., укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. та зареєстрованого у реєстрі за №88, 22 січня 2015 року було проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на вказані допоміжні приміщення горища, номер запису про право власності 8459679 від 22.01.2015 року; крім того на підставі договору купівлі-продажу від 22 січня 2015 року, приміщення горища, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], та складаються з приміщень, загальною площею 608,0кв.м., укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. та зареєстрованого у реєстрі за №92, 22 січня 2015 року було проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на вказані допоміжні приміщення горища, номер запису про право власності 8460313 від 22.01.2015 року. Пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р № 9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсним» містить роз'яснення стосовно того, що рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою, зокрема для скасування попередньої реєстрації. На підставі вищевикладеного, оскільки спірні приміщення горища підлягають витребуванню з незаконного володіння [PERSON], суд вважає що є підстави для скасування реєстрації права власності [PERSON] на допоміжні приміщення горища, загальною площею 230 кв.м., яке розташовані за адресою: [ADDRESS]., номер запису про право власності 8459679 від 22.01.2015 року та на допоміжні приміщення горища, загальною площею 608 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS], номер запису про право власності 8460313 від 22.01.2015 року, у зв'язку з чим позовні вимоги позивачів в цій частині є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, суд вважає позовні вимоги позивачів підлягаючими частковому задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial