Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування шкоди, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь майнову шкоду в розмірі 42 949,64 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 26.12.2016 року о 13 год. 25 хв. по вул. Кудрявський узвіз у м. Києві за участю автомобілів «Nissan», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням відповідача та автомобіля «KIA», д.н.з. [NUMBER] , власником якого є позивач, сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Вина відповідача у вчиненні даної ДТП підтверджується постановою Шевчеківського районного суду м. Києва від 16.02.2017 року по справі № 761/2084/17. На час скоєння даної ДТП, відповідач мав Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ № 9650873, укладеного з ПрАТ «СТ «Іллічівське». 27.12.2016 року позивач звернувся до страховика - ПрАТ «СТ «Іллічівське» з заявою про отримання страхового відшкодування, де йому повідомили про необхідність самостійного проходження огляду транспортного засобу з наданням експертного висновку. Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 101-1 від 12 січня 2017 року вартість відновлювального ремонту, з урахуванням фізичного зносу складників КТЗ склала 42 949,64 грн. Зазначена шкода особисто винуватцем ДТП та страховою компанією не була відшкодована позивачу. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь майнову шкоду у розмірі 42 949,64 грн та витрати на проведення огляду транспортного засобу у розмірі 1 120 грн. 20.03.2018 року відповідачем подані заперечення на позовну заяву, в яких він позовні вимоги не визнав, вважає їх необґрунтованими, а висновок судового експерта, згідно якого встановлено матеріальну шкоду неналежним, оскільки він не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому просив відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. 20.11.2018 року відповідачем подані доповнення до заперечень, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з тих самих підстав, які зазначенні в раніше поданих запереченнях. Позивач та його представник в судовому засіданні позовну заяву підтримали та просили її задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся судом належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Заслухавши сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2017 року по справі № 761/2084/17, [PERSON] визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП. Відповідно до зазначеної постанови 26.12.2016 року приблизно о 13 год. 25 хв. по вул. Кудрявський узвіз у м. Києві, [PERSON] керуючи автомобілем «Nissan», д.н.з. [NUMBER] , виїжджаючи з прилеглої території, не надав дорогу, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «КІА», д.н.з. [NUMBER] , чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Відповідно до ст. 82 ч. 6 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язкова для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. В результаті зазначеної ДТП був пошкоджений автомобіль «КІА», д.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] . На час скоєння даної ДТП, відповідач мав Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ № 9650873, укладеного з ПрАТ «СТ «Іллічівське». 27.12.2016 року позивач звернувся до страховика - ПАТ «СТ «Іллічівське» з заявою про отримання страхового відшкодування. Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 101-1 від 12 січня 2017 року вартість відновлювального ремонту «КІА», д.н.з. [NUMBER] , з урахуванням фізичного зносу складників КТЗ склала 42 949,64 грн. Зазначена шкода відповідачем позивачу не відшкодована також. За інформацією Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків та фінансових послуг, ПрАТ «СТ «Іллічівське» 18.11.2016 анульовано ліцензію на провадження страхової дільяності, а з 13.12.2016 товариство втратило статус асоційованого члена МТСБУ у зв`язку з наявністю заборгованості по сплаті внесків та відрахувань фондів МТСБУ. Дана ситуація зі страховою компанією змусила позивача звернутися з позовними вимогами про відшкодування матеріальної шкоди в повному обсязі до винної в ДТП особи. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон). Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон, а саме стаття 3, визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону). Згідно зі статтею 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом Закону (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 p.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 p. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, поняття «майно» включає в себе, як «фактичне майно», так і майнові цінності. Стаття 1 Першого протоколу Конвенції захищає крім іншого і правомірні законні очікування. В даному випадку позивач очікував отримати страхове відшкодування від страховика завдавача шкоди, проте через анулювання ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг та виключення товариства з числа асоційованих членів МТСБУ, відшкодування до теперішнього часу не отримано. Тож єдиним ефективним способом захисту, на думку суду, є звернення з позовом безпосередньо до завдавача шкоди. В своєму рішенні по справі Остапенко проти України від 14.06.2007 року № 17341/02 ЄСПЛ зазначив, що Конвенційними інституціями сформовано єдину позицію, згідно з якою "майно" у сенсі статті 1 Першого протоколу може бути як "існуюче майно" (див. справу Van der Mussele v. Belgium, від 23 листопада 1983 року, серія А, N 70. с. 23, п. 48), так і активи, включаючи скарги, в зв`язку з якими заявник може стверджувати, що він має щонайменше "законне сподівання" на те, що вони будуть реалізовані (рішення Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium, від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с. 21. п. 31, та Ouzounis and Others v. Greece, N 49144/99, від 18 квітня 2002 року, п. 24). Суд по даній справі визначив, що матеріальні активи, такі як борги, щодо яких заявник може заявляти щонайменше "законне сподівання" їх фактичного отримання може також підпадати під поняття "майно", зазначене у статті 1 Першого протоколу. Зокрема, Судом сформовано позицію, згідно з якою "скарга" може становити "майно" у сенсі статті 1 Першого протоколу, якщо вона достатньою мірою доведена для того, щоб бути виконаною. Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах законодавства. Кожен громадянин має право обирати способи захисту своїх прав і піхто не може його обмежувати в цьому, якщо він діє в межах Закону. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. В своїй постанові від 21 травня 2012 року, Верховний Суд України у справі № 6-20цс11, зазначив про те, що визначення у ст. 16 ЦК способів захисту цивільних прав та інтересів має важливе значення в реалізації завдань цивільного судочинства - забезпечення справедливого неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Однак вимоги цієї статті і ст. 4 ЦПК України (в редакції, що діяла станом на 21.05.2012 року) стосовно того, що зазначені права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, призводять до відмови в захисті цих прав та інтересів у правовідносинах, для яких законом або договором не встановлено спосіб їх захисту. Положення цих статей не узгоджуються зі ст.ст. 55, 124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальним принципами cт. 3 ЦК України про право на звернення до суду за захистом, і не відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов`язковим для України. Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - право на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Відтак не можна погодитися з практикою судів, які відмовляють у позові у зв`язку з тим, що позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту, не встановлений законом або договором для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється. У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Саме такий концептуальний підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20пс11. Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Наявність засобу юридичного захисту в розумінні ст. 13 поряд із закріпленням обґрунтованості вимог повинно забезпечувати можливість відшкодування шкоди (Рішення у справі «Класе проти Німеччини»). Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Ухвалення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Зважаючи на вищевикладене, обраний позивачем спосіб захисту майнових прав, повинен забезпечити реальну можливість отримання відшкодування збитків, завданих відповідачем в наслідок дорожньо-транспортної пригоди і це відшкодування повинно бути проведено в розумні строки та не ставитися в залежність від інших факторів, як, наприклад, процедура банкрутства та ліквідації страховика особи, яка завдавала шкоди. Таким чином, враховуючи, що з часу ДТП пройшло вже понад п`ять років, проте завдана позивачу матеріальна шкода не відшкодована ані завдавачем шкоди - відповідачем [PERSON] , ані його страховиком - ПрАТ «СТ «Іллічівське», яке на даний час перебуває на стадії припинення, беручи до уваги абсолютне право позивача на відшкодування заподіяної йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди, позовні вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди підлягають задоволенню, до стягнення підлягає заподіяна шкода в розмірі 42 949,64 гривень. Крім того, суд вважає обґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 1 120 грн витрат, пов`язаних з проведенням автотоварознавчого дослідження. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що такий висновок суду не позбавляє права відповідача порушувати питання про захист його майнового інтересу як страхувальника та оспорювати невиконання ПрАТ «СТ «Іллічівське» своїх обов`язків страховика щодо несплати страхового відшкодування. Суд не вбачає підстав в даній справі керуватись правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц, оскільки правовідносини у справах є відмінними. Так, задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд враховує те, що позивачем у справі виступає саме фізична особа - потерпілий, яка у правовідносинах з юридичною особою (страховиком) є більш вразливою, слабкою стороною. Саме йому не було відшкодовано завдану майнову шкоду, в тому числі і у зв`язку з не виконанням державою своїх позитивних обов`язків щодо захисту права на повагу до власності. Так, у рішенні ЄСПЛ в справі «Oneryildiz v. Turkey» §134, суд зазначив, що дієве ефективне здійснення права, гарантованого статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції, не залежить лише від обов`язку держави не втручатись, але може також вимагати вжиття позитивних заходів для захисту, особливо, якщо існує прямий зв`язок між заходами, вжиття яких заявник може законно очікувати з боку влади, і ефективним здійсненням заявником свого права на повагу до власності. . Натомість сторонами у справі № 755/18006/15-ц, яка перебувала на розгляді у суді касаційної інстанції, виступали юридичні особи - страхові компанії за договорами добровільного страхування цивільно-правової відповідальності та обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, при цьому в даному випадку фізична особа - потерпілий отримала своє відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Згідно ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 640 грн. На підставі вищевикладеного та ст.ст. 1166, 1187, 1191 ЦК України, ст.ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 280, 281 ЦПК України, суд -

Outcome: approved