Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому просить визнати її доньку [PERSON] , чоловіка доньки [PERSON] , онуків [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право користування житлом в квартирі [ADDRESS] . Обрунтовує вимоги таким. Вона є власником вищевказаної квартири. В квартирі зареєстровані її донька, чоловік доньки, їхні діти. В даний час в квартирі ніхто не проживає. Приблизно в 2014році донька зі своїм чоловіком та дітьми виїхали до РФ, де на теперішній час отримали громадянство і мають постійне місце мешкання в Ярославській області. З часу, коли донька зі своєю сім"єю виїхали з квартири, вони жодного разу не приїзджали до України, не зберігають свої речі в квартирі, не сплачують комунальні послуги, тощо. Вона змушена сплачувати комунальні послуги за чотирьох осіб, та на даний час позбавлена можливості оформити субсидію. Ухвалою суду від 21 вересня 2021року прийнято до розгляду вказану позовну заяву, відкрито провадження у цивільній справі. Визначено розгляд справи проводити в загальному порядку позовного провадження. Призначено підготовче засідання. Залучено до участі у справі в якості третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог - орган опіки та піклування Дружківської міської ради. (а.с.24-25) Ухвалою суду від 15 листопада 2021р закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. (а.с.35-36) В судове засідання сторони та третя особа не з"явилися. Про дату , час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивачка надала заяву про розгляд справи у її відсутність. На позові наполягає. Не заперечує щодо заочного розгляду. (а.с.33) Представник третьої особи також надав заяву про розгляд справи у відсутність представника органу опіки. (а.с.50) Суд прийняв рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю . Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб . Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що позивачка є власником квартири [ADDRESS] , (а.с.5-6 ). Судом встановлено, що в квартирі позивача з 28.09.2011року зареєстровані її донька [PERSON] , [INFO] , чоловік доньки [PERSON] , [INFO] , їхні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , як члени сім`ї позивача (а.с.10,22-23,28-29). Згідно Акту від 25.08.2021року, який складено комісією КП "Комсервіс" і затверджений директором КП "Комсервіс" О.В. Радионовим, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також малолітня [PERSON] в квартирі не мешкають з 2014року. Фактично мешкають в Російській Федерації. (а.с. 9). Згідно свідоцтва №2282 про реєстрацію місця проживання, яке видано [PERSON] , [INFO] , остання зареєстрована в [ADDRESS] (а.с. 16) За цією ж адресою мають реєстрацію і відповідачі [PERSON] , [PERSON] . (а.с.11-14) З висновку органу опіки та піклування Дружківської міської ради, вбачається, що питання про визнання малолітньої [PERSON] , [INFO] , такою що втратила право користування житловим приміщенням, було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 22.11.2021року. Орган опіки вважає, що в даній ситуації права дитини порушуються, оскільки документів, що підтверджують реєстрацію дитини в будь якому іншому житлі, позивачка не надала. Тому рекомендують винести рішення про залишення малолітньої [PERSON] , зареєстрованою у квартирі за адресою [ADDRESS] . (а.с.51-52) Частиною 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. З огляду на викладене, оскільки дитина не проживає у належній позивачеві на праві власності квартирі більше одного року без поважних причин, у зв`язку з чим втратила право користування ним, а також, що її реєстрація у цій квартирі перешкоджає позивачці вільно розпоряджатися даною квартирою та порушує права позивачки як власника. Аналогічний висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Верховного Суду від 08лютого 2018року у справі № 361/7139/15-ц, який суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у даній справі. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Матеріалами справи підтверджено, що відповідачі не є власниками спірного нерухомого майна, фактично в квартирі не проживають, були в ній зареєстровані за згодою позивача як члени її сім`ї, що порушує права позивача як власника житла, який на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, оскільки будь-яких інших домовленостей між ними не існує. Таким чином, суд вважає, що позов про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом належним чином обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved