Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

Представник позивача звернувся в суд з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав. На підставу своїх вимог спирається на те, що в КЗ „Черкаський обласний спеціалізований будинок дитини "Черкаської області держадміністрації з 15.09.2017 перебуває малолітня [PERSON] , [INFO] . Відповідачка, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , на час влаштування дитини до державного закладу мала високий ступінь втрати здоров`я внаслідок тривалої хвороби, що спричинило повну нездатність до самообслуговування та залежність від інших осіб і перешкоджало виконувати батьківські обов`язки (висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про наявність у батька, матері дитини тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обов`язків поліклінічного відділення Маньківської ЦРЛ від 11.09.2017 року). Відповідачка надала «Висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про наявність у батька, матері дитини тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обов`язків» поліклінічного відділення Маньківської ЦРЛ від 08.12.2017 року, яким було зазначено, що вона може виконувати батьківські обов`язки. 29.03.2018 та 01.10.2018 відповідачка зверталась до райдержадміністрації з заявами про продовження терміну перебування дитини у державному закладі в зв`язку з складним матеріальним становищем. Розпорядженнями районної державної адміністрації від 03.04.2018 №71 та 10.10.2018 №199 термін перебування малолітньої [PERSON] в КЗ „Черкаський обласний спеціалізований будинок дитини" Черкаської облдержадміністрації було продовжено максимально. Щоразу вона була усно і письмово попереджена про відповідальність батьківства та про те, що якщо понад шість місяців без поважних причин вона не буде виявляти батьківської турботи і піклування до дитини, її буде позбавлено батьківських прав і усиновлення дитини буде проведено без її згоди. За інформацією дирекції КЗ „Черкаський обласний спеціалізований будинок дитини" Черкаської обласної ради за час перебування дитини у закладі мати її провідувала 6 раз, востаннє це було 14.09.2018. З того часу дитину не провідувала, життям та здоров`ям не цікавилася, участі в утриманні та вихованні не приймала. Термін перебування дитини у закладі закінчився 10.04.2019. Відповідачка дитину не забрала, письмової заяви про продовження терміну перебування дитини у закладі не надавала, що і змусило представника позивача звернутись з відповідним позовом до суду. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та наполягала на його задоволенні. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційній веб-сторінці Маньківського районного суду Черкаської області в розділі "Новини та Громадянам" в підрозділі "Оголошення про виклик сторін місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи яких невідоме" (порядок публікації оголошень до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи), в судове засідання не з`явилася, причини неявки визнані поважними невідомі, заяв та клопотань про розгляд справи у її відсутність чи відкладення розгляду справи не надходило, але її неявка не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі зібраних доказів у його відсутність. Представник третьої особи: виконавчого комітету Маньківської селищної ради в судове засідання не з?явився, але згідно письмової заяви просить справу розглядати у його відсутність та не заперечує проти задоволення позовні вимоги. Суд, вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини: в КЗ "Черкаський обласний спеціалізований будинок дитини" Черкаської області держадміністрації з 15.09.2017 перебуває малолітня [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією розпорядження від 15.09.2017 року № 241. Відповідачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Маньківської селищної ради про реєстрацію місця проживання № 6870 від 30.10.2019 року та про склад сім?ї або зареєстрованих у житлових приміщенні № 6869 від 30.10.2019 року (а.с. 26-27). На час влаштування дитини до державного закладу мала високий ступінь втрати здоров`я внаслідок тривалої хвороби, що спричинило повну нездатність до самообслуговування та залежність від інших осіб і перешкоджало виконувати батьківські обов`язки (висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про наявність у батька, матері дитини тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обов`язків поліклінічного відділення Маньківської ЦРЛ від 11.09.2017 року (а.с. 12)). Відповідачка надала «Висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про наявність у батька, матері дитини тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обов`язків» поліклінічного відділення Маньківської ЦРЛ від 08.12.2017 року, яким було зазначено, що вона може виконувати батьківські обов`язки. 29.03.2018 та 01.10.2018 відповідачка зверталась до райдержадміністрації з заявами про продовження терміну перебування дитини у державному закладі в зв`язку з складним матеріальним становищем (а.с. 15, 17). Розпорядженнями районної державної адміністрації від 03.04.2018 №71 та 10.10.2018 №199 термін перебування малолітньої [PERSON] в КЗ „Черкаський обласний спеціалізований будинок дитини" Черкаської облдержадміністрації було продовжено максимально (а.с. 18-19). Щоразу вона була усно і письмово попереджена про відповідальність батьківства та про те, що якщо понад шість місяців без поважних причин вона не буде виявляти батьківської турботи і піклування до дитини, її буде позбавлено батьківських прав і усиновлення дитини буде проведено без її згоди (а.с. 16). За інформацією дирекції КЗ „Черкаський обласний спеціалізований будинок дитини" Черкаської обласної ради за час перебування дитини у закладі мати її провідувала 6 раз, востаннє це було 14.09.2018. З того часу дитину не провідувала, життям та здоров`ям не цікавилася, участі в утриманні та вихованні не приймала. Термін перебування дитини у закладі закінчився 10.04.2019. Відповідачка дитину не забрала, письмової заяви про продовження терміну перебування дитини у закладі не надавала. Згідно довідок-попереджень від 08.12.2017 року та 30.03.2018 року, вбачається, що відповідачку було попереджено, що невиконання всіх поставлених умов неналежного виконання батьківських обов"язків, буде ставитися питання про позбавленя їх батьківських прав, відносно дитини (а.с. 14, 16), тобто встановлено факт того, що відповідач вже попереджувалися про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, проте свідомо проігнорували дане попередження, що свідчить проте що змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і у її діях має місце винна поведінка щодо ухилення від виконання батьківських обов"язків відносно дитини. Як вбачається з копії висновоку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про наявність у батька, матері дитини тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обов`язків поліклінічного відділення Маньківської ЦРЛ від 08.12.2017 року №1646 [PERSON] , може виконувати батьківські обовязки (а.с. 13). Як вбачається з листа Маньківської районної державної адміністрації центру соціальних служб для сім?ї, дітей та молоді від 10.10.2019 року №115, працівниками центру неодноразово здійснювалися спроби перевірити умови за єдиним відомим нам місцем проживання даної особи, а саме у квартирі її матері [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Проте жодного разу доступу до житла надано не було, так як хазяйка квартири була відсутня або відмовлялася пускати фахівців із соціальної роботи до помешкання. Зі слів сусідів гр. [PERSON] , у квартирі матері не проживає і не з`являється. Також сусіди повідомили що в даній квартирі відімкнуто газопостачання та електроенергія. Гр. [PERSON] довела своє помешкання до антисанітарного стану, постійно приносячи до квартири різний непотріб, та приводячи бродячих, собак. До того ж сусіди не одноразово висловлювали свої підозри щодо наявності психічних відхилень у хазяйки квартири,та описували її неадекватне ставлення до оточуючих, тому зробиливисновок, що дане помешкання є непридатним для проживання там дитини. Наразі місце проживання і перебування гр. [PERSON] їм не відоме (а.с. 25). Згідно акту обстеження умов проживання [PERSON] , за адресою [ADDRESS] №2165 від 29.10.2019 року, комісією в складі заступника селищного голови Мельника Олега Михайловича, землевпорядника Маньківської селищної ради Магдича Валентина Адамовича, секретаря виконкому Маньківської селищної ради Олійник Наталії Миколаївни було проведено обстеження буд [ADDRESS] . При обстежені встановлено, що за даною адресою гр. [PERSON] , 1987 року народження фактично не проживає. Господарі квартири двері не відчиняють. Проте, зі слів жительки [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] вона не бачила тут дуже давно (а.с. 28). Маньківської районної державної адміністрації зробила висновок від 28.11.2019 року №866/01-38 про доцільно позбавити батьківських прав [PERSON] , відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] (а.с. 5). Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Декларацією прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІпередбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Ч. 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний стан. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Суд бере до уваги, що Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (справа «Мамчур проти України» (CASE OF MAMCHUR v. UKRAINE) від 16 липня 2015 року). Відповідно до ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно положень ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Добровільна допомога дитині, шляхом надання певних коштів або добровільна сплата аліментів не позбавляє стягнення їх в судовому порядку. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Так, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина 3 статті 181 СК України). Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (частина 1 статті 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України. Суд вважає, що позивачем надано до суду належні та допустимі докази винної поведінки відповідача щодо своєї дитини та винятковості даного випадку, а саме: відсутність піклування про фізичний і духовний розвиток дитини; не забезпечення необхідного харчування, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання дитини; не сприяння засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі; не виявлення інтересу до її внутрішнього світу; не створення умов для отримання дитиною освіти; свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, що в своїй сукупності свідчить про наявність підстав для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітньої дитини, тому позов про позбавлення батьківських прав підлягає до повного задоволення виключно в інтересах неповнолітньої дитини: [PERSON] [INFO] .. Судові витрати, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved