Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням наступних уточнень просить визнати недійсним Договір від 02.09.2014 року, укладений між ПАТ «Харківміськгаз» та відповідачем [PERSON] про надання населенню послуг з газопостачання. В обґрунтування позову зазначив, що на праві спільної часткової власності, по 1/2 частці кожному, без виділення цих часток в натурі, позивачу та [PERSON] належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (далі - Будинок). 22.02.2014 року [PERSON] самовільно, без згоди позивача, який є власником Будинку, заселився до останнього. 03.09.2014 року відповідачу було скасовано реєстрацію місця проживання за вищевказаною адресою. 02.09.2014 року між ПАТ «Харківміськгаз» та [PERSON] було укладено Договір про надання населенню послуг з газопостачання (далі - Договір). Згоди на укладення вказаного Договору позивач не надавав. Дізнавшись про самовільне підключення [PERSON] послуг з газопостачання, 10.02.2015 року позивач письмово звернувся до ПАТ «Харківміськгаз» із заявою про розірвання договору та припинення незаконного газопостачання в належне йому домоволодіння. Проте ПАТ «Харківміськгаз» відмовив позивачу в задоволенні його вимог. Між тим вказаний договір укладений в порушення вимог законодавства, зокрема Правил надання населенню послуг з газопостачання, якими прямо передбачено можливість укладення такого договору виключно за згодою власника. В судовому засіданні 11.03.2016 року позивач та його представник позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримали в повному обсязі. Представник ПАТ «Харківміськгаз» в судовому засіданні 11.03.2016 року заперечувала проти заявлених позовних вимог в повному обсязі. Крім того, надала суду письмові заперечення проти позову. В обґрунтування заперечень зазначила, що ПАТ «Харківміськгаз» забезпечує природним газом населення міста Харкова для побутових потреб шляхом його постачання до об'єктів споживачів. Позивач є власником 1/2 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. За даною адресою в ПАТ «Харківміськгаз» відкрито особовий рахунок № [NUMBER] на ім'я [PERSON], [PERSON] Побутовий лічильник газу встановлений. Угода про надання населенню послуг з газопостачання від 02.09.2014 року укладена з користувачем послуг [PERSON] Відповідно до вимог Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених Постановою КМУ від 09.12.1999 року № 2246, газопостачання надається споживачеві на підставі укладеного в письмовій формі договору та у разі, коли об'єкт споживача перебуває у власності (користуванні) кількох осіб, укладається один договір з одним із співвласників за умови письмової згоди всіх інших співвласників. У даному випадку співвласники за даною адресою не мешкають, а фактично проживає [PERSON] Позивач відмовився від укладання договору про надання населенню послуг з газопостачання. Враховуючи те, що [PERSON] постійно мешкає та на час звернення до ПАТ «Харківміськгаз» був зареєстрований за вищевказаною адресою, Договір про надання населенню послуг з газопостачання був укладений з ним. Позивач від підпису відмовився. Послуги з газопостачання споживач отримує, зобов'язання щодо сплати за послуги [PERSON] виконує. Окрім того, до ПАТ «Харківміськгаз» не надходило письмового звернення щодо припинення газопостачання. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання 11.03.2016 року не з'явились, про час та дату судового розгляду повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Надали суду письмові заперечення проти позову. В обґрунтування заперечень зазначили, що з 22.02.2014 року по 03.09.2014 року місцем реєстрації та місцем постійного проживання [PERSON] був Будинок. При укладенні Договору про надання населенню послуг з газопостачання, [PERSON] іншій стороні - ПАТ «Харківміськгаз» була надана копія та пред'явлений оригінал паспорта з реєстрацією місця проживання, що засвідчувало чинне право користування Будинком. Позивач в позові посилається на положення ч. 1 ст. 203 ЦК України, проте підставою позову є посилання не на зміст правочину, а на відсутність згоди позивача на укладення договору. Оскільки позивач не є стороною Договору від 02.09.2014 року, відсутність його згоди при укладенні вищевказаного Договору не може бути підставою для визнання Договору недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України. В письмових поясненнях представником [PERSON] також було зазначено, що згідно роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року, оспорюваний Договір не може бути визнаний недійсним, оскільки він фактично є неукладеним через відсутність встановлених законодавством умов, необхідних для його укладення, а саме згоди позивача. Вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти на відповідні їм правовідносини. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.03.1985 року, виданого 11 ХДНК 13.03.1985 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1342, зареєстрованого в ХМБТІ за реєстровим № 39425, будинок [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності позивачу [PERSON] та [PERSON], по 1/2 частині кожному. Зазначена обставини підтверджується листом КП «ХМБТІ» № 1504120 від 14.02.2014 року. Згідно довідки № 153 від 06.02.2015 року, виданої КП «Благоустрій» Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна ХМР, за адресою: [ADDRESS] зареєстрований позивач з неповнолітньою дочкою [PERSON]. Згідно листа № 21/6775 від 03.09.2014 року Московського районного відділу ГУ ДМС України в Харківській області, реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] за адресою Будинку оформлена всупереч вимог ст. 355, 369 ЦК України, лише зі згодою одного власника. Як вбачається з постанови Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2014 року, [PERSON] звернувся до вказаного суду з позовом до Московського районного відділу у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області, в якому просив визнати незаконними дії та висновок щодо зняття його з реєстрації місця проживання в Будинку, зобов'язати відповідача анулювати запис про зняття з реєстрації та поновити реєстрацію місця проживання у вказаному вище Будинку. В задоволенні зазначеного позову [PERSON] було відмовлено. Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2015 року постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2014 року залишено без змін. 02.09.2014 року між ПАТ «Харківміськгаз» та [PERSON] було укладено Договір № 1006080095 про надання населенню послуг з газопостачання за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з наданих ПАТ "Харківміськгаз" документів, що стосуються укладення договорів на постачання газу до вказаного вище Будинку, 01.04.2014 року складено акт про відмову позивача від підписання Договору. Надані ПАТ "Харкіміськгаз" матеріали не містять даних щодо надання позивачем згоди на укладення оспорюваного Договору. В судовому засіданні представник ПАТ "Харківміськгаз" не заперечував факт відсутності згоди позивача на укладення оспорюваного Договору. Згідно п. 4 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 2246 від 09 грудня 1999 року, які регулюють питання щодо укладення договорів на надання послуг з газопостачання, у разі коли об'єкт споживача перебуває у власності (користуванні) кількох осіб, укладається один договір з одним із співвласників (користувачів) за умови письмової згоди всіх інших співвласників (користувачів), про що робиться відмітка в договорі. Судом в ході розгляду даної цивільної справи встановлено, що позивач як один із співвласників Будинку згоди на укладення оспорюваного Договору не надавав, відповідна відмітка в оспорюваному Договорі відсутня. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається з роз'яснень, викладених в п. 5 Постанови Пленуму Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року, відповідно до ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатись своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Як вбачається з п. 4 вказаних вище Правил, оспорюваний Договір має містити відмітку щодо письмової згоди всіх співвласників на його укладення. Зазначені положення Правил узгоджуються із нормами законодавства України, якими визначаються зміст, права та гарантії власників майна. Проте вказана відмітка, яка підтверджує згоду співвласників, зокрема позивача, на укладення Договору щодо постачання газу до Будинку, в Договорі відсутня. Таким чином, в цій частині Договір суперечить законодавству України. Як вбачається з положень ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є в тому числі справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Судом в ході розгляду справи встановлений факт порушення прав позивача як власника частини Будинку, у зв'язку із укладенням оспорюваного Договору щодо постачання газу до Будинку. Вирішуючи питання відносно того, який спосіб захисту порушених прав підлягає застосуванню судом для відновлення прав позивача, суд враховує правові позиції, викладені в Постанові Верховного Суду України від 12.06.2013 року. Так, Верховним Судом України було зазначено, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Оцінюючи зміст порушеного права позивача як власника частини Будинку, згода якого на укладення оспорюваного Договору є обов'язковою та всупереч положень законодавства України отримана не була, внаслідок чого оспорюваний Договір не містить обов'язкової відмітки щодо письмової згоди власника, характер порушення, а також роз'яснення, викладені в п. 8 Постанови Пленуму Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року, згідно яких вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав і інтересів, суд приходить до висновку, що ефективним способом захисту прав споживача є саме визнання оспорюваного Договору недійсним, в зв'язку з чим задовольняє позов. При цьому суд не приймає до уваги доводи представника [PERSON], якими він обґрунтовував заперечення проти позову, відносно того, що оспорюваний Договір є неукладеним, в зв'язку з чим не може бути визнаний недійсним, а вимога щодо визнання договору неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, з наступних підстав. Як вбачається з пояснень сторін, [PERSON] фактично користувався послугами з газопостачання, які надавав ПАТ "Харківміськгаз", та сплачував їх. Таким чином, оспорюваний Договір не тільки був фактично укладений, а й виконувався відповідачами протягом певного періоду часу. Враховуючи вищенаведене, суд вважає необґрунтованими доводи представника [PERSON], якими він обґрунтовував заперечення проти позову.

Outcome: approved