Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»» про захист прав споживача та застосування наслідків нікчемного правочину, мотивуючи позовні вимоги тим, що 11 жовтня 2014 року він уклав з товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія «Автофінанс» договір №010651 з додатками № 1,2,3, предметом якого є надання послуг спрямованих на придбання фінансового лізингу, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу транспортний засіб - автомобіль Daewoo Nexia, зазначений у договорі та специфікації, вартістю 85000,00 гривень у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця автомобіля. Він сплатив у повному обсязі 51 000,00 грн., з яких 42500,00 грн як 50% вартості предмета лізингу, 8 500,00 грн. як комісія за організацію договору. Договір лізингу віднесений Цивільним кодексом до різновидів договору майнового найму, але лізингові відносини в Україні регулюються спеціальним Законом України «Про фінансовий лізинг». Враховуючи те, що договір не був нотаріально посвідченим ,то відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. В ч. 1 ст. 203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. На його думку умови договору є несправедливими, оскільки істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Позивач просить застосувати наслідки нікчемного правочину та стягнути з відповідача на його користь 51000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, в своїх поясненнях посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.Крім того,пояснив,що він був ознайомлений з умовами договору та підписав його. Він виконував умови договору та сплатив 8500 грн.як комісію за організацію договору та 42500 грн. вартості предмету лізингу. Але на даний час лізингова компанія не надала йому автомобіль. При спілкуванні в телефоному режимі йому пояснили,що такого автомобіля йому надати не можуть. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, в своїх поясненнях посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача повторно не з"явився в судове засідання,про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. . Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у спраі доказів, що відповідає положенням ст..224 ЦПК України . Заслухавши пояснення позивача,представника позивача, дослідивши зібрані по справі докази, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову зі слідуючих підстав. Судом встановлено, що 11.10.2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу №010651 з додатками №1,2,3, предметом лізингу є автомобіль Daewoo Nexia вартістю 85000 грн. На виконання умов договору, зокрема п.1.7, позивач сплатив 42 500,00 грн як 50% вартості предмета лізингу, 8 500,00 грн. як комісія за організацію та оформлення договору, що підтверджується наданими копіями квитанцій про сплату Пунктом 1.7 договору про фінансовий лізинг №010651 укладеного між ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» та [PERSON] передбачено,що предмет договору передається в користування лізінгоодержувача протягом строку ,який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізінгоодержувачем на рахунок лізінгодавця авансового платежу (50% від вартості предмету лізінгу,комісії за організіцію та оформлення даного договору (10% вартості предмету лізінгу) та комісії за передачу предмету лізінгу (3% від вартості предмету лізінгу). Згідно ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, що виникають у зв»язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому відсутні положення щодо обовязковості нотаріального посвідчення такого договору. Тобто, нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу в силу положень Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфа 6 глави 58 ЦК України не є обовязковим. В зв'язку з цим посилання позивача про визнання договору нікчемним на основі недодержання сторонами вимоги щодо нотаріального посвідчення є необґрунтованими. Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Всі істотні умови передбачені в укладеному договорі. 3a змістом ч. ч. 1, 2 ст. 16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця. що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Пунктом 8 спірного договору чітко визначено поняття лізінгові платежі та вказані відповідні конкретні формули,на підставі яких враховані конкретні суми. Крім того, відповідно до договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках №№ 1, 2 до цього договору, які є невід"ємною його частиною. Договором фінансового лізингу чітко передбачено, в яких випадках встановлені суми можуть бути змінені, а саме з підстав, які не залежать від лізингодавця та чітко передбачено, що у разі такої зміни між сторонами має бути підписана обов"язкова додаткова угода до договору, а також акт коригування вартості предмета лізингу. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття несправедливі умови договору закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону. Для кваліфікації умов договору несправедливими ( ст.18 ЗУ "Про захист прав споживачів") необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно із частинами 1 - 3 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно із пунктами 4,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В даному випадку підстав для застосування наслідків нікчемного правочину суд не знаходить. Також судом встановлено, що при укладенні договору волевиявлення сторін було вільним, позивач сам погодився на умови запропоновані відповідачем, більше того, провів деякі платежі на виконання умов даного договору. За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed