Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

Позивачка звернулася до Новоархангельського районного суду Кіровоградської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, посилаючись на те, що 06 вересня 2001 року вона користується квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 44.0 кв.м. Дана квартира була побудована ще в 90 -х роках, що підтверджується копією технічного паспорту на квартиру за вищевказаною адресою. Вона добросовісно, відкрито та безперервно володіє цим цілим нерухомим майном та використовуює його для власних потреб з 2001 року по сьогоднішній час. Просить визнати за нею, право приватної власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS]. В судове засідання позивачка не з'явилася, але від неї надійшла заява, щодо розгляду справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила їх задовольнити (а.с. 34). Представник відповідача - Новоархангельська селищна ради, в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду, подали пояснення, про розгляд справи без участі їх представника, вважають за можливим задоволення позовної заяви, позов визнають в повному обсязі (а.с.30). Сторони скористалися своїм правом, передбаченим ст. 211 ЦПК України. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи те, що сторони скористались своїм правом, врегульованим ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи у їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів, наявних у справі. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що предметом спору в даному провадженні є право власності на нерухоме майно, яке регулюється положеннями ЦК України про набувальну давність. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Відповідно до ст. 4 ЦПК України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів право домагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. П. 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. В п.124 рішення у справі "Онер'їлдиз проти Туреччини" від 30.11.2004 року, ЄСПЛ наголосив, що поняття "майно" у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке охоплює не лише право власності на матеріальні речі, але також стосується засобів правдовимагання, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання щодо ефективного здійснення права власності. (Вісник Верховного Суду України №1(173)'2015 а.с.39-46). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі виходячи з наступного: Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст. 344 ЦК України набувальна давність - одна з підстав набуття права власності. Ч.1 ст. 344 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито й безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років або рухомим майном протягом 5 років, набуває права власності на нього. Суб'єктом набувальної давності може бути як фізична, так і юридична особа. Відповідно до ч.4. ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Згідно п. 9 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК). Згідно п. 11 вищезазначеної Постанови, враховуючи положення ст. ст. 335 і 344 ЦК право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Пункт 13 Постанови вказує на можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст.ст. 15, 16 ЦК а також; ч.4 ст.344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. У постанові від 06.06.2018 року № 61-8051св18 Верховний Суд висловив правову позицію про те, що добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. В постановi Верховного Суду № 910/17274/17 від 04.12.2018 року зазначено, що для дотримання добросовіcності не потрібно незнання особою того факту, що вона заволодіває чужою річчю. На підтвердження своєї позиції, Верховний Суд посилається на п.3 ст. 344 ЦК, На користь такого висновку свідчить також те, що відповідно до вказаної статті, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Очевидно, що у такій ситуації особа, яка заволоділа майном на підставі договору, не може не знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, як і про те, що це майно належить іншій особі." Дійсно, якщо в п.3 ст. 344 передбачено, що особа в момент заволодіння знала, що майно їй не належить, і при цьому має отримати право власності, то ця особа автоматично вважається такою особою, що добросовісно заволодiла чужим майном. Верховний Суд роз'яснює, що для дотримання добросовісності в контексті ст. 344, необхідно лише невчинення перешкод власнику майна в здійсненні його права власності, в разі таких вимог з боку власника. Згідно вимог ч. 3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Як вбачається з матеріалів справи, згідно копії протоколу зборів працівників ТОВ "Новоархангельський агробуд" від 27 грудня 1999 року було надано [PERSON] на реалізацію квартири за адресою [ADDRESS](а.с.12). В даній квартирі за адресою [ADDRESS] я проживаю одна з 2001 року по сьогоднішній час. Згідно акта огляду домоволодіння комісія в складі заступника селищної ради [PERSON], депутата Новоарханельської селищної ради, [PERSON] інженера по благоустрою селищної ради засвідчили, що [PERSON] дійсно проживає в даній квартирі за адресою [ADDRESS] з 06.09.2001 року (а.с.14). Враховуючи, що позивачка добросовісно, більше 10 років відкрито, безперервно володіє вищевказаним нерухомим майном, добросовісність, безперервність та відкритість користування позивачем квартирою повністю підтверджується довідками про сплату нею комунальних послуг за споживання електричної енергії та водопостачання. Тому вона набула право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS], що в смт Новоархангельськ Новоархангельського району Кіровоградської області. Будь-яких інших осіб, які б претендували на спірне майно і оспорювали право позивачки на отримання вказаного майна увласність за набувальною давністю не існує. За зазначених вище обставин суд вважає за доцільне визнати право власності за позивачкою за набувальною давністю на нерухоме майно. Позивачка не має іншої можливості захистити своє майнове право, окрім як в судовому порядку, за положеннями ст. 16 ЦК України її право підлягає захисту судом і заявлений позивачем спосіб такого захисту відповідає способу у який можливе відновлення цих прав. Позов є доведеним та обґрунтованим, базується на чинному законодавстві, тому підлягає задоволенню. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Позивачка звільнена від сплати судового збору, при цьому суд вважає віднести судові витрати на рахунок держави. На підставі наведеного,

Outcome: approved