Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

До Куйбишевського районного суду Запорізької області звернувся [PERSON] з позовною заявою про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, мотивуючи свої вимоги тим, що він згідно з записами в трудовій книзі з 16.12.2013 року по 30.03.2018 року перебував у трудових відносинах з ПАТ "Запоріжжяобленерго" та був звільнений за власним бажанням, однак не може отримати заробітну плату за відпрацьоване останнє півріччя. Тому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 17 015,92 грн. Сторони у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі, просить задовольнити позовні вимоги з підстав зазначених у позові, відповідач надав суду відзив на позовну заяву де зазначив, що ПАТ "Запоріжжяобленерго" знаходиться в складному фінансовому становищі, яке виникло внаслідок встановлення НКРЕКП для відповідача в липні 2017 - січні 2018 року нульового алгоритму перерахування коштів із поточного рахунку із спеціальним режимом використання та сум додаткових щодобових утримань коштів з поточних рахунків ПРТ, що перешкоджає виконанню підприємством свого обовязку із виплати заробітної плати, визнав розмір заборгованості із заробітної плати у сумі 17 015,923 грн. і просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Враховуючи вищевикладене, а також положення ч.3 ст.211 та ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового засідання технічними засобами у відсутності сторін на підставі доказів, які є в матеріалах справи. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] за наказом № 3783к від 16.12.2013 року був прийнятий на роботу до Куйбишевського РЕМ ВАТ "Запоріжжяобленерго" на посаду тракториста, наказом № 614-к від 01.03.2016 року переведений на посаду двірника в тому ж підрозділі та 30.03.2018 року звільнений за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору згідно наказу № 1256-к від 29.03.2018 року, що підтверджується записами трудової книжки (а.с.6). Згідно наданих до суду довідок про не виплачену заробітну плату, відповідач станом на 04.05.2018 року має перед позивачем заборгованість із заробітної плати за період вересень 2017 року - березень 2018 року в сумі 17 015,92 грн. (а.с.7, 19). Відповідно до ст.ст.47, 115, 116 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Однак, в порушення вказаних положень КЗпП України підприємство не провело остаточний розрахунок з позивачем за виконану ним роботу, чим порушено його трудові права. Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки "класичне" право власності, яке розглядається в Україні, а й до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Згідно із ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Відповідно до ч.1 ст.21, ч. 6 ст. 24 Закону України "Про оплату праці", працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. З огляду на наведене, доводи відповідача про скрутне фінансове становище та залежність виплати заробітної плати від політики НКРЕКП щодо встановлення відсотків відрахувань на поточні рахунки відповідача та сум додаткових щодобових утримань коштів з цих рахунків, як підстава для відмови у задоволенні позову, є неспроможними. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню, стягненню підлягає нарахована, але фактично не виплачена заробітна плата у розмірі 17 015,92 грн. На підставі ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави в сумі 704 грн. 80 коп., від сплати якого позивач був звільнений при подачі позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved