Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

В грудні 2013 року позивачка звернулася до суду з позовом до ПАТ "Дизельний завод", просила визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS]. На підтвердження своїх позовних вимог вказала, що 01.08.2001 вона влаштувалась на роботу до відповідача ВАТ "Дизельний завод" (з 19.05.2011 змінено назву на ПАТ "Дизельний завод") на посаду інженера-конструктора третьої категорії в технічний відділ і пропрацювала до 12.01.2009. 01.08.2001 між нею та відповідачем був укладений договір №16/01 про працевлаштування молодого спеціаліста. Згідно п. 1.3. Договору молодого спеціаліста передбачено, що відповідач зобов'язується забезпечити її однокімнатною квартирою на правах оренди, а після безперервної роботи на підприємстві протягом 6 років відповідач зобов'язаний подарувати їй квартиру. Виконуючи п. 1.3. Договору відповідач 02.07.2002 купив для неї у [PERSON] квартиру [ADDRESS], після чого, з дозволу відповідача, вона вселилась у вказану квартиру та набула право користування нею, де мешкає та зареєстрована до теперішнього часу. В зв'язку з тим, що набуванню нею права власності на квартиру передувала умова про те, що вона мала безперервно пропрацювати на підприємстві відповідача 6 років, тому після відпрацювання зазначеного строку вона набула право власності на дану квартиру. Представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги позивачки, просила розглядати справу за її відсутності за наявними у справі документами, про що подала заяву. Представник відповідача ПАТ "Дизельний завод" в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Суд вважає можливим справу розглянути заочно. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №992 від 22.08.1996 та згідно засідання Ради директорів правління відкритого акціонерного товариства "Дизельний завод" (в подальшому назву змінено на публічне акціонерне товариство "Дизельний завод" на підставі Наказу №300 від 19.05.2011) №30 від 20.03.2001, [PERSON] була направлена на роботу до відповідача, де з 01 серпня 2001 року по 12 січня 2009 року пропрацювала на посаді інженера-конструктора 2 категорії у відділі головного конструктора. 01 серпня 2001 року між [PERSON] та ВАТ "Дизельний завод" укладений Договір про працевлаштування молодого спеціаліста. Згідно п.п. 1.1, 1.2 Договору відповідач зобов'язується надати [PERSON] роботу, а [PERSON] зобов'язується відпрацювати 10 років. Відповідно до п. 1.3 Договору ВАТ "Дизельний завод" забезпечує [PERSON] однокімнатною квартирою на правах оренди, а після непереривної роботи у відповідача протягом 10 років, з [PERSON] укладається договір дарування на орендоване приміщення. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 02.07.2002 ВАТ "Дизельний завод" придбав у власність квартиру [ADDRESS]. 24 липня 2002 року сторони уклали договір оренди квартири [ADDRESS], згідно п.п.1 розділу 1 Договору, ВАТ "Дизельний завод" надав у тимчасове користування строком на 9 років зазначену спірну квартиру. Додатковою угодою №1 від 14.05.2007 про внесення змін до договору №16/01 від 01.08.2001 від 14.05.2007, пункт 1.1. розділу 1 Договору викладено у наступній редакції "Орендодавець" надає "Орендатору" у тимчасове користування житлове приміщення строком на 5 років, тобто до 01.04.2007. Відповідно до Постанови 6.6 Витягу з протоколу внесено зміни до договору №16/01 від 01.09.2001 з інженером конструктором та змінено строк відпрацювання з 10 років до 6 років. У відповідності з ч. 1 ст. 212 ЦК України, в редакції 2003 року, особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Згідно ч. 3 ст. 212 ЦК України, в редакції 2003 року, якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, у відповідності до ч. 2 ст. 328 ЦК України. Так, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Ґрунтуючись на вищевказаному, аналізуючи зібрані в справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до публічного акціонерного товариства "Дизельний завод" про визнання права власності на житлове приміщення - квартиру у зв'язку з настанням певної обставини обґрунтований та підлягає задоволенню з наведених вище підстав. На підставі ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки судовий збір. На підставі викладеного і

Outcome: approved