Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

До суду з позовом про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення\~, звернулось селянське фермерське господарства "Сокол". Позовна заява мотивована тим, що 17 лютого 2009 року рішенням Павлоградського міськрайонного суду з СФГ «Сокол» і стягнуто на користь [PERSON] 190000 грн. боргу. Рішення суду залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2009 року. В рішенні суду вказано, що між сторонами 12.01.2006p. був укладений договір позики на суму 250000 грн., оскільки СФГ «Сокол» не повернуло кошти [PERSON] у визначений договором строк, необхідно стягнути з господарства на користь [PERSON] залишок боргу в сумі 190000 грн. 13.07.2009p. державний виконавець ВДВС ПМРУЮ [PERSON] відкрив виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 2-587, виданого Павлоградським міськрайонним судом 09.07.2009p. на підставі рішення суду від 17.02.2009p. 21.09.2009p. державний виконавець склав акт опису й арешту - трактора ДТ -75, врожай соняшника на полях на №№5,7, кукурудзи на полі №5. 14.10.2009p. державний виконавець виніс постанову про передачу на відповідальне зберігання врожаю соняшника, який буде зібрано на полях № 5 та № 7, належних господарству, стягувачу [PERSON] Останній був ознайомлений з постановою та підписав її особисто. З 15.10.2009 р. по 02.11.2009p. на полях господарства було зібрано 68820 кг соняшника, які передавались державним виконавцем ВДВС ПМРУЮ [PERSON] за актами [PERSON] на відповідальне зберігання після вивішування на елеваторі. 24.10.2009 року передавались державним виконавцем ВДВС ПМРУЮ [PERSON] складено акт опису й арешту комбайна СК -5М1 «Нива», належного господарству. 27:.10.2009 р: державний виконавець Гідзула С.О. виніс постанову про вилучення комбайну у господарства та передати його на відповідальне зберігання [PERSON] 29.10.2009p. складено акт державним виконавцем Резнік О.С. про вилучення комбайну та передачу його на відповідальне зберігання [PERSON] 16.11.2009p. виконавче провадження було передано на виконання до відділу примусового виконання рішень ГУЮ у Дніпропетровській області. Арештований врожай кукурудзи на полі № 5 не був зібраний [PERSON] і врешті загинув на полі, про що було складено акт державним виконавцем. З 16.11.2009p. по 01.06.2011p. виконавче провадження знаходилось у провадженні відділу примусового виконання рішень ГУЮ в Дніпропетровській області, у державного виконавця Саване С.М. В момент перебування виконавчого провадження у відділі примусового виконання рішень ГУЮ в Дніпропетровській області було виявлено, що [PERSON] розтратив врожай соняшника, зібраний на полях господарства. 22.02.2010p. державний виконавець надав подання до прокуратури Дніпропетровської області про притягнення [PERSON] за розтрату насіння соняшника за ст. 388 КК України. 18.03.2011 р. Павлоградський міськрайонний суд визнав своєю постановою [PERSON] винним у скоєні злочину, передбаченого ст. 388 КК України. Таким чином, за рішенням суду [PERSON] отримав від господарства 68820 кг соняшника, звернув його на свою користь, розпорядився зібраним врожаєм на свій розсуд. За цінами Управління агропромислового розвитку Павлоградського району станом на момент винесення постанови суду від 18.03.2011p. 68820 кг. насіння соняшника становить 323913,71 грн. (вартість 1 тони насіння соняшника - 4 706,68грн.). Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. СФГ «Сокол» виконав свої обов'язки належним чином, повністю розрахувався з кредитором належним йому майном - врожаєм соняшника у кількості 68820 кг. вартістю 323913грн., що перевищує навіть суму боргу господарства перед кредитором. Кредитор прийняв вказане майно у рахунок боргу, що підтверджується документально. Постановою слідчого СВ Павлоградського MB ГУМВС України у Дніпропетровській області від 06.09.2013p. було закрито кримінальне провадження №12013040370001869 від 17.04.2013p. за фактом невиконання судового рішення за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 382 КК України. В постанові слідчий вказує, що зібраний на полях СФГ «Сокол» врожай соняшника в кількості 68820 кг був переданий [PERSON], який розпорядився ним на свій розсуд, розтратив арештоване майно та визнаний винним у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 388 КК України. Постановою слідчого судді Павлоградського міськрайонного суду від 02.10.2013p. постанова слідчого Павлоградського MB залишена в силі, скарга [PERSON] залишена без задоволення. Судом по даній справі встановлено, що [PERSON] розтратив 68820кг насіння соняшника вартістю 323866грн. Постанова суду від 02.10.2013p. залишена без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.10.2013p. В судове засідання представники сторін не зявилися , суд, у відповідності до положень ч.2 ст.169 ЦПК України, суд розглядає справу на підставі наданих письмових доказів. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно рішення Павлоградського міськрайонного суду від 17.02.2009 року з селянського фермерського господарства "Сокол" на користь [PERSON] стягнуто борг в сумі 190000 грн. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2009 року рішення Павлоградського міськрайонного суду від 17.02.2009 року залишено без змін. Рішення Павлоградського міськрайонного суду від 17.02.2009 року набрало законної сили. Відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов'язковість рішень суду. Згідно постанови заступника начальника відділу Державної виконавчої служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції [PERSON] від 13 липня 2009 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-587/2009, виданого 09.07.2009 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення з селянського фермерського господарства "Сокол" на користь [PERSON] боргу 190000 грн. Згідно постанови Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2011 року у справі №1-76/2011 [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності та закрито провадження у кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.388 КК України (незаконні дії щодо майна, на яке накладено арешт або яке описано чи підлягає конфіскації) у звязку зі зміною обставин. Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2011 року у справі №1-76/2011 встановлено, що [PERSON] розпорядився частиною арештованого, описаного та переданого на зберігання насіння соняшника в кількості 22920кг. Відповідно до ч.1 ст.599 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним є виконання, що прийняте кредитором. Суду не надано доказів того, що рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.02.2009 року на даний час є виконаним. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а ч.1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила, або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача; г) вина. Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За змістом зазначеної норми закону у правовідносинах з відшкодування шкоди діє презумпція вини заподіювача шкоди. Обов'язок доказування наявності шкоди та її розміру покладається на позивача, відсутність вини у заподіянні шкоди повинен довести відповідач. Частиною 1 статті 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 вказаного Кодексу, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтю 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди (постанова Верховного Суду України від 19 серпня 2014 р. у справі №3-51гс14). З огляду на наведене, та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу. Законом не покладається на позивача обовязок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір (постанова Верховного Суду України від 03.12.2014 року у справі № 6-183цс14). Відповідно п.25 постанови пленуму ВСУ від 06.11.2009р. № 10 розмір майна, яким заволоділа винна особа в результаті вчинення відповідного злочину, визначається лише вартістю цього майна, яка виражається у грошовій оцінці. Вартість викраденого майна визначається за роздрібними (закупівельними) цінами, що існували на момент вчинення злочину, а розмір відшкодування завданих злочином збитків - за відповідними цінами на час вирішення справи в суді. За відсутності зазначених цін на майно його вартість може бути визначено шляхом проведення відповідної експертизи. Водночас при розгляді даної цивільної справи не доведено спричинення збитків саме внаслідок вчинення кримінального правопорушення, протиправність дій відповідача вироком суду не встановлена. Окрім цього, представником відповідача було подано заяву про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст. ст.256,257 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1ст. 261 ЦК України\~визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Під час розгляду справи судом було встановлено, що позивач дізнався про порушення свого права, в 2009 році, що в розумінні частини першої\~статті 261 ЦК України\~є моментом початку перебігу строку позовної давності. Такі твердження суду узгоджуються з правовою позицією ВСУ, яка висловлена при розгляді справи № 6-162ц13 від 19 лютого 2014 року стосовно правил застосування строків позовної давності. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивачкою пропущено встановлений строк позовної давності для захисту свого права за даним позовом, а тому до спірних правовідносин суд за заявою представника відповідача застосовує строк позовної давності. Таким чином суд вважає, що існують правові підстави для відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed