Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

У березні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом. Свої вимоги мотивував тим, що вона працює на посаді юрисконсульта в ДП "Науково-дослідний інститут мікроприладів" "НТК" інститут монокристалів" Національної академії наук України з 01 червня 2016 року. На даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. Відповідно до наказів директора інституту їй мали виплатити премію в розмірі 10 000 грн. та 6000 грн. - одноразової грошової допомоги при народженні дитини. Також відповідач у порушення вимог чинного трудового законодавства не виплатив їй заробітну плату за червень та липень 2016 року в розмірі 6000 грн. Таким чином борг підприємства становить 22000 грн. На підставі ст.ст. 94, 97, 143, 231-233, 238 КЗпП просила суд стягнути з ДП "Науково-дослідний інститут мікроприладів" "НТК" інститут монокристалів" Національної академії наук України на її користь заборгованість в розмірі 22 000 грн., яка складається з заборгованості по заробітній платі в розмірі 6000 грн.; виплати премії в розмірі 10 000 грн. та одноразової грошової допомоги при народженні дитини в розмірі 6000 грн.; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 березня 2019 року відкрито провадження по справі та справу до розгляду призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У встановлений судом строк сторони не надіслали заперечень щодо такого розгляду справи. 06 травня 2019 року до суду надійшов відзив ДП "Науково-дослідний інститут мікроприладів" "НТК" інститут монокристалів" Національної академії наук України. Вказали, що виплата премій та одноразової допомоги суперечить інтересам підприємства, тому вимоги позивача вважають незаконними. Так, у 2018 році підприємство не отримувало прибутку, тому сплачувати такі виплати не мало змоги. Вважають видані накази колишнім директором ДП з порушеннями: на них проставлені незрозумілі реєстраційні номери, дати, порядкові номери. Тому відповідати за їх виконання має саме колишній керівник, а не підприємство. Зазначили, що наказ про виплату премії був застосований за результатами її роботи за 2018 рік та прийняттям судових рішень на користь ДП. Але при цьому в подальшому судове рішення було скасовано, а прийняття саме [PERSON] в інших справ участі нічим не підтверджено. Тому вважають наказ на премію колишнього керівника в розмірі 10 000 грн. безпідставним. Вказали, що підставою для виплати допомоги при народження дитини був наказ колишнього керівника на підставі заяви [PERSON] .. Але така заява не відбиралась у позивача, тому колишній керівник видав безпідставно та незаконно наказ. При вирішенні справи просили врахувати, що заробітну плату [PERSON] за червень та липень 2016 року була перерахована [PERSON] у серпні та у вересні 2016 року відповідно. Вважали вимоги необґрунтованими та незаконними, просили відмовити в задоволенні позову. Докази направлення позивачу 24 квітня 2019 року відзиву долучені до справи. Станом на 03 червня 2019 року відповідь на відзив позивачка [PERSON] суду не надала. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що наказом директора ДП "Науково-дослідний інститут мікроприладів" "НТК" інститут монокристалів" Національної академії наук України Радкевича О.І. №8 від 30 травня 2016 року [PERSON] була прийнята на роботу на посаду юрисконсульта за сумісництвом з 01 червня 2016 року із посадовим окладом 3000 грн. на місяць. Відповідно до наказу директора ДП "Науково-дослідний інститут мікроприладів" "НТК" інститут монокристалів" Національної академії наук України №39 від 09 січня 2019 року застосовано до юрисконсульта [PERSON] заохочення у вигляді премії в розмірі 10 000 грн. Відповідно до наказу директора ДП "Науково-дослідний інститут мікроприладів" "НТК" інститут монокристалів" Національної академії наук України №40 від 14 січня 2019 року виплатити юрисконсульту [PERSON] одноразову грошову допомогу при народженні дитини у розмірі двох посадових окладів в розмірі 60000 грн. З поданого свідоцтва про народження дитини вбачається, що [PERSON] має дитину [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] , видане Солом`янським районним у м.Києві ВРАЦС ГТУЮ в м.Києві). У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Загальні положення оплати праці на підприємствах, в установах і організаціях встановлено у ст. 97 КЗпП, зокрема оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Статтею 143 КЗпП встановлено, що до працівників підприємств, установ, організацій можуть застосовуватись будь-які заохочення, що містяться в затверджених трудовими колективами правилах внутрішнього трудового розпорядку. Структура заробітної плати визначена у ст. 2 Закону України "Про оплату праці": Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.» Відповідно до вимог ч. 1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим повноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За положеннями частини третьої статті 2 Закону України «Про оплату праці» у структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Стаття 47 КЗпП України встановлює обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» визначено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно приписів пункту 22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: п.2) компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Встановлено, що заробітна плата за червень 2016 рок та липень 2016 року була виплачена позивачу [PERSON] у серпні та у вересні 2016 року. Дана обставина підтверджена карточками рахунку та довідкою ДП "Науково-дослідний інститут мікроприладів" "НТК" інститут монокристалів" Національної академії наук України №102-19/Д від 24 квітня 2019 року за підписом директора [PERSON] , [PERSON] . Зважаючи позивач не спростував вищевказані докази, тому суд приходить до висновку про виконання обов`язків відповідача та в частині стягнення заборгованості по заробітній платі суд відмовляє. Виписка по рахунку з банківської картки не спростовує доводів відповідача щодо виплати, оскільки заробітна плата могли бути виплачена не лише перерахуванням на дану карточку. Права працівника на оплату праці зафіксовані у ст. 21 Закону України «Про оплету праці». Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у.разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стешу, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання. Гарантії дотримання прав щодо оплати праці встановлені ст. 22 Закону України «Про оплату праці». Так, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Строки, періодичність і місце виплати заробітної плати визначені ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оскільки відповідач не надав суду доказів того, що премія в розмірі 10000 грн. та одноразова допомога в розмірі 6000 грн. були виплачені, тому в цій частині позов суд вважає обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. При цьому суд враховує, що такі види виплат передбачені Колективним договором та керівник наділений правом застосовувати заохочення та стягнення. Суд не погоджується з доводами відповідача про залучення у якості третьої особи - колишнього керівника підприємства - [PERSON] , оскільки трудові відносини виникають між підприємством та працівником. У разі недоліків в роботі колишнього керівництва, це не може впливати на права працівника на отримання винагороди за свою працю. Тому дане клопотання задоволенню не підлягає. Посилання відповідача на незаконність прийнятих наказів колишнього керівника ДП "Науково-дослідний інститут мікроприладів" "НТК" інститут монокристалів" Національної академії наук України суд до уваги не бере. Так, до відзиву не подано доказів того, що дані накази були скасовані вже новим керівництвом або до колективного договору були внесені зміни, що унеможливило нарахування таких виплат. Також не можуть братись до уваги те, що накази не зареєстровані, мають не зрозумілу нумерацію, відсутність заяви, оскільки це питання внутрішньої організації роботи підприємства та їх недоліки не можуть впливати на права працівників. Тому з відповідача слід стягнути заборгованість по виплаті премії в розмірі 10 000 грн. та одноразової грошової допомоги при народженні дитини в розмірі 6000 грн. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 1762грн.

Outcome: approved