Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

В листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство виробничо-торгова фірма „Сіверянка" звернулось з позовом до [PERSON], в якому позивач просив усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном. Позивач просив зобов'язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні вільним ліжко - місцем в кімнаті [ADDRESS] та надати змогу вселити працівника ПАТ ВТФ ''Сіверянка'' на вільне ліжко- місце. Вимоги позову обґрунтовувались тим, що позивач є власником вказаного нерухомого майна, яке має статус гуртожитку. Позивач стверджує, що відповідач [PERSON], займаючи в зазначеному гуртожитку одне ліжко-місце в кімнаті [ADDRESS], перешкоджає позивачу користуватися та розпоряджатися належним йому майном, зокрема, перешкоджає вселенню до кімнати [ADDRESS] на вільне ліжко-місце іншого працівника підприємства. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 05.12.2013 року позовні вимоги задоволено. Зобов'язано [PERSON] не чинити перешкод публічному акціонерному товариству виробничо-торгова фірма „Сіверянка" в користуванні вільним ліжко-місцем в кімнаті [ADDRESS] та надати можливість вселити туди іншого працівника. Стягнуто з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства виробничо-торгова фірма „Сіверянка" судовий збір в розмірі 229 грн. 40 коп. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зазначають, що висновки оскаржуваного рішення суду не відповідають фактичним обставинам справи та нормам закону, який регулює спірні правовідносини. Апелянт вказує на те, що у відповідності до статей 128, 129 Житлового кодексу України єдиною підставою для вселення особи до гуртожитку є ордер, виданий на підставі спільного рішення адміністрації та відповідного профспілкового комітету. Разом з тим, суд при вирішенні даного спору по суті не перевірив, якими належними доказами підтверджуються доводи позивача про наявність вільного ліжко-місця в спірній кімнаті, її площа, санітарний стан, наявність відповідного рішення про видачу ордеру на підселення інших осіб. Також апелянт вказує, що позивачем не представлено відповідних доказів відносно того, що відповідачу надавалося в гуртожитку саме ліжко - місце, а не кімната в цілому. На думку апелянта, твердження позивача про вселення [PERSON] до кімнати в гуртожитку, яку займає [PERSON], є безпідставним, оскільки відсутні правові підстави для такого вселення. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, інвентаризаційну справу № 16129 Чернігівського міжміського бюро технічної інвентаризації на житловий будинок [ADDRESS], перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції, - скасуванню, з ухваленням нового рішення по суті заявлених позовних вимог про відмову в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства виробничо-торгова фірма „Сіверянка" до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном. В ході судового розгляду даної справи встановлено і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що позивач є власником нерухомого майна - будівлі гуртожитку, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], відповідно до свідоцтвом про право власності на нерухоме майно; підстава: рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради №175 від 16.07.2007 року (а.с. 28). Як вбачається з даних паспорту відповідача [PERSON] ( а.с. 29-31), вона з 23.05.2006 року є зареєстрованою в кімнаті №713 вказаного гуртожитку. Як вбачається з рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 24.04.2013 року (а.с. 24), розглядаючи справу за позовом позивача до [PERSON] про стягнення заборгованості за проживання в гуртожитку, суд зазначив, що нарахування оплати для [PERSON] необхідно розраховувати за одне ліжко - місце. Згідно даних інвентаризаційної справи №16129 Чернігівського міжміського бюро технічної інвентаризації на житловий будинок [ADDRESS] (а.с.83-85), кімната, в якій проживає відповідач, має площу 14,7 кв.м. Відповідно до представленої позивачем копії акту від 07.08.2013року (а.с. 9), адміністрація позивача намагалася здійснити вселення працівника підприємства [PERSON] до кімнати відповідача, яка розрахована на два ліжко - місця, проте [PERSON] здійснила перешкоду вселенню [PERSON], відмовившись впустити до кімнати. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в результаті неправомірних дій відповідача, яка 07.08.2013 року перешкоджала позивачу в користуванні та розпорядженні кімнатою № 713 вказаного гуртожитку є порушеним право позивача, який надав іншій фізичній особі вільне ліжко-місце у вказаній кімнаті. Також суд зазначив, що площа кімнати дозволяє її використовувати для проживання двох працівників. Апеляційний суд вважає, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок суду першої інстанції про порушення прав позивача не узгоджуються з фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регламентують спірні правовідносини. Відповідно до п. 6 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Згідно приписів статті 391 Цивільного кодексу України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається з вимог заявленого позову ( а.с.3-5), позивач стверджує, що ''[PERSON] відмовляється, чинить перешкоди та не допускає адміністрацію підприємства ПАТ ВТФ ''Сіверянка'' до кімнати [ADDRESS], що підтверджується актом від 07.08.2013року про спробу здійснення вселення працівника підприємства та порушує права позивача на користування та розпорядження своїм майном''. Відповідно до змісту ч.3 статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням, займаним на законній підставі. Стаття 128 Житлового кодексу України регламентує порядок надання жилої площі в гуртожитках і зазначає, що порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншим актами законодавства України. Відповідно до частини 2 вказаної статті, жила площа в гуртожитку на дається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. На підставі статті 129 Житлового кодексу України та ч.1 п.10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208, єдиною підставою для зайняття жилого приміщення в гуртожитку є ордер. Згідно ч.2 п.19 Примірного положення про гуртожитки переселення громадян з одного жилого приміщення в інше в даному гуртожитку провадиться за рішенням адміністрації підприємства, організації, установи та профспілкового комітету з видачею нового ордера. Відповідно до приписів ч.1, ч. 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апелянта відносно того, що позивач, посилаючись на порушення своїх прав, як власника гуртожитку відповідачем [PERSON], не представив суду жодного належного та допустимого доказу щодо наявності такого порушення. Ордеру, іншого рішення адміністрації підприємства, як цього вимагають приписи статей 128, 129 Житлового кодексу України, які б підтверджували право [PERSON] або іншої особи на користування жилою площею в кімнаті [ADDRESS], позивачем, всупереч приписам статті 60 ЦПК України, суду не представлено. Копія акту від 07.08. 2013року відносно того, що відповідач перешкодила вселенню до її кімнати працівника підприємства на вільне ліжко - місце, витяг з наказу позивача № 63-к від 17.06.2013року про прийняття на роботу швачкою [PERSON] не можуть бути належними та допустимими доказами порушення прав позивача відповідачем в розумінні ч.1 статті 3 ЦПК України, статті 391 Цивільного кодексу України. Оскільки позивачем по справі не доведено, що для вселення позивачем [PERSON] до кімнати відповідача 07.08.2013року, як про це зазначено в акті від 07.08.2013року(а.с. 9), були в наявності відповідні правові підстави для вселення в кімнату гуртожитку, визначені приписами статей 128, 129 Житлового кодексу України. Враховуючи наведене, є невірним по суті висновок суду першої інстанції відносно того, що діями відповідача [PERSON] порушені права та охоронювані законом інтереси позивача. За даних обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення по суті заявлених позовних вимог про відмову в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства виробничо-торгова фірма „Сіверянка" до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном. На підставі положень статті 88 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з публічного акціонерного товариства виробничо-торгова фірма „Сіверянка" на користь [PERSON] 114 грн. 70 коп. в рахунок відшкодування понесених та документально підтверджених (а.с.40) судових витрат за апеляційний розгляд справи.

Outcome: approved