Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. В червні 2019 року позивач звертаючись до суду з заявою просить суд, визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Аргументує свої вимоги тим, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 02 липня 2014 року. У вказаній квартирі зареєстрована його колишня дружина [PERSON] , яка не проживає за адресою реєстрації більше десяти місяців. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою судді Прилуцького міськрайонного суду Коваленка А.В. від 19.06.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового розгляду в загальному провадженні на 08 год. 00 хв. 18 липня 2019 року. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 липня 2019 справу призначено до судового розгляду на 09 год. 00 хв. 16 вересня 2019 року. ІІІ. Позиції сторін. В судове засідання позивач не з`явився, але надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з`явилася, але попередньо надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає та просить розподілити судовий збір між нею та позивачем порівну. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. [PERSON] на праві приватної власності у відповідності до договору дарування квартири від 02 липня 2014 року належить квартира [ADDRESS] (а.с.8). 25 березня 2019 року рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.11) Відповідно до акту про фактичне місце проживання особи без реєстрації на території Центрального мікрорайону №024/1-09 №234 від 04.09.2019 складеного комісією комітету самоорганізації населення №1, [PERSON] та її дочка [PERSON] не проживає за адресою: квартира [ADDRESS] , на протязі одного року, починаючи з вересня 2018 року(а.с.26) V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." («Кривіцька та Кривіцький проти України» § 41,42, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року). Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п.2 ст.8 Конвенції. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї (в тому числі колишній член сім`ї) власника будинку втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивачеві належить на праві власності спірна квартира у житловому будинку. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є об`єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об`єктом власності. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідач по справі є колишньою дружиною позивача і її вселення до квартири в житловому будинку мало місце як члена сім`ї власника цієї квартири. Відповідач на даний час фактично проживає за іншою адресою, а відтак позбавлення її права користування спірною квартирою в будинку не буде для неї обтяжливим. Згідно приписів ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З обставин, які є предметом доказування в даній справі, є тривалість відсутності відповідача в спірній квартирі в житловому будинку. Згідно наданих в розпорядження суду доказів [PERSON] не проживає в належному позивачу будинку більше одного року. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки вони містять у собі інформацію щодо предмета доказування, пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Разом з тим відповідачем, всупереч процесуального обов`язку, визначеного ч.1 ст.81 ЦПК України жодних доказів ані щодо її фактичного проживання в спірному будинку, ані щодо наявності поважних причин не проживання в даному будинку в розпорядження суду не надано. Суд звертає увагу і на той факт, що тривалість відсутності відповідача в належному позивачеві будинку, об`єктивно свідчить про зміну її місця проживання, а тому визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату нею житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника спірного житла - позивача у справі. Вказані обставини свідчать, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві», а відтак - позовні вимоги підлягають задоволенню. VІ. Розподіл судових витрат. Згідно вимог ч.1 ст.142 ЦПК України та ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд вирішує питання про повернення позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені в повному обсязі та, у відповідності до ч.1 ст.142 ЦПК України позивачеві повернуто з державного бюджету 50 відсотків судового збору, інша частина судового збору, що становить 384 грн.20 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі наведеного,

Outcome: approved