Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

19.07.2016 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом про визнання неправомірним наказу про звільнення від 08.07.2016 року №136-к, поновлення на роботі на посаді бухгалтера державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 комунара", стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08.07.2016 року до дня винесення судового рішення. В обґрунтування позову зазначено, що вона з 24.06.1982 року працювала на різних посадах у ДП "Суднобудівний завод ім. 61 комунара", з 01.02.1990 року була переведена на посаду бухгалтера 1 категорії в Головній бухгалтерії, була закріплена бухгалтером бюро обліку заробітної плати. 08.07.2016р. на підставі наказу №136-к, позивача звільнено із займаної посади на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважної причини. Із вказаним звільненням позивач не згодна, так як з її сторони не було порушення трудової дисципліни та правил внутрішнього трудового розпорядку. Так, 30.06.2016 року по підприємству було видано наказ про те, що з метою економії електроенергії та оптимізації витрат фонду заробітної плати на період з 01.07 по 29.07.2016 року введено режим неповного робочого часу тривалістю 6 робочих днів на місяць. Точного розкладу 6 робочих днів не було. Відповідно до табелю обліку робочого часу, вона працювала 1, 4, 5, 6, 7 липня, тобто 5 робочих днів, а 08.07.2016 року у п'ятницю, на роботу не вийшла, так як напередодні бухгалтерія також не працювала у четвер та п'ятницю. В подальшому дізналась, що її звільнено за прогул. При звільненні, у порушення норм ст. 149 КЗпП України, у позивача адміністрація не витребувала письмових пояснень, крім того, після звільнення, не проведено розрахунок при звільненні. У судове засідання сторони не з'явились, від позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, вказала, що на задоволенні позову наполягає, не заперечує проти заочного розгляду справи. Надала розрахунок середньоденної заробітної плати, що становить 287,84 грн. Представник відповідача у судове засідання повторно не з'явився, про день слухання справи повідомлявся належним чином, заперечень проти позову не надав. Справа розглядалась судом у заочному порядку відповідно до вимог ст.ст. 224-226 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у ДП "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" на різних посадах з 28.10.1982 року, з 01.02.1990 року переведена на посаду бухгалтера 1 категорії в Головній бухгалтерії /а.с.8-9/. Згідно наказу від 08.07.2016р. №136-к [PERSON] звільнено за п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважної причини 08.07.2016 року /а.с. 13/. Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив із наступного. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів", вирішуючи позови поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Із пояснень позивача слідує, що бухгалтерія напередодні протягом червня 2016 року не працювала у четвер - п'ятницю. Згідно наказу від 30.06.2016 року № 253, з 01 липня по 29.07.2016 року, на ДП "Суднобудівний завод ім.61 комунара" введено режим неповного робочого часу тривалістю 6 робочих днів у місяць /а.с 10/. При цьому, як зазначила позивач, точного графіку робочих днів не було. Відповідно до табелю обліку робочого часу, [PERSON] фактично працювала 01, 04, 05, 06 та 07 липня 2016 року, тобто 5 робочих днів /а.с. 11/. В ухвалі суду від 22 липня 2016 року відповідачу було запропоновано надати до суду письмові заперечення проти позову із зазначенням доказів, що підтверджують заперечення /а.с. 16/, однак відповідач заперечень проти позов не надав. Таку позицію відповідача суд розцінює, як визнання позову. Таким чином, суд вважає, що відсутність [PERSON] на роботі у п'ятницю 08.07.2016 року, зважаючи на те, що у червні 2016 року бухгалтерія не працювала по четвергам та п'ятницям, по заводу встановлено режим неповного робочого часу у липні 2016 року у 6 робочих днів, та те, що станом на 08.07.2016 року позивач відпрацювала 5 робочих днів, була з поважних причин. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що доводи позивача про безпідставність її звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, тому наказ про її звільнення є неправомірним, а вона підлягає поновленню на роботі. Згідно ч.1,2,5,7 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто з 08.07.2016 року по 26.10.2016 року. Відповідач довідку про розмір середньої заробітної плати суду не надав, згідно наданого позивачем розрахунку, її середньоденна заробітна плата складає 287,84 грн. Кількість робочих днів за період: з дня звільнення до дня постановлення рішення суду, тобто з 08 липня 2016 року по 26 жовтня 2016 року складає - 76 робочих днів (липень 2016 року - 16 дні, серпень 2016 року - 22 дні, вересень 2016 року - 22 дні, жовтень 2016 року - 16 днів, а всього 76 днів). Таким чином, розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача за час затримки розрахунку складає 21886,48 грн. (287,98 х 76), які і підлягають стягненню з відповідача. Судові витрати відповідно до ст.88 ЦПК України, підлягають стягненню із відповідача на користь держави у розмірі 1102,40 грн.

Outcome: approved