Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-29 00:00:00

Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації звернувся до суду із даним позовом до відповідачів - [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати незаконними та скасувати пункти 16, 16.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 22/57 від 14.03.2008р., яким затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1000 кв.м, за рахунок земель ДП "Миколаївське лісове господарство", з віднесенням її до земель житлової забудови - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по [ADDRESS] та надано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по [ADDRESS] ; визнати недійсним державний акт серії ЯЗ № 139484 на право власності на землю кадастровий номер 4810136600:05:001:0021 площею 1000 кв.м. по [ADDRESS] , виданий 04.11.2008 року на ім`я [PERSON] ; витребувати із незаконного володіння [PERSON] у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 1000 кв.м. з кадастровим номером 4810136600:05:001:0021, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування позову прокурор вказав наступне. Пунктом 36 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 17/40 від 08.11.2007 року [PERSON] надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 000 кв.м. за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] , з присвоєнням окремої адреси. Пунктами 16 та 16.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 22/57 від 14.03.2008 року було затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 1000 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по [ADDRESS] . На підставі вищевказаних рішень та постанови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.10.2008 року у справі 2-а-745/2008 04.11.2008 року [PERSON] отримав Державний акт серії ЯЗ № 139484 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4810136600 :05:001:0021. В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 17.10.2013 року № 1975 спірну земельну ділянку [PERSON] відчужено на користь [PERSON] , яка на підставі договору дарування від 04.02.2016 року № 125 подарувала її [PERSON] 15.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про розірвання договору дарування № 1448. Прокурор вважає, що зазначені пункти рішення Миколаївської міськради № 22/57 були прийняті із порушенням вимог чинного законодавства, та з перевищенням повноважень Миколаївської міськради, мотивуючи це тим, що спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності, розпорядження якими здійснюється виключно органами державної виконавчої влади, а не органами місцевого самоврядування. Крім цього, земельна ділянка на момент прийняття оспорюваних рішень відносилась до складу земель державного лісового фонду урочища "Жовтневе" та перебувала у постійному користуванні ДП "Миколаївське лісове господарство", не вилучалась у нього в установленому законом порядку, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки не погоджувався. Посилаючись на викладене, прокурор просив позов задовольнити. У судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги у повному обсязі з вищевикладених підстав, просив їх задовольнити. Представник позивача - Миколаївської обласної державної адміністрації надав заяву, в якій підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник відповідача - Миколаївської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, причина неявки суду невідома. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно. Треті особи в судове засідання також своїх представників не направили. Виконавчий комітет Миколаївської міської ради надав суду заяву, в якій позовні вимоги визнав. Враховуючи викладене, та зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відповідності до положень ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних в справі доказів. Дослідивши надані письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із наявної у матеріалах справи копії рішення Миколаївської міськради № 17/40 від 08.11.2007 року вбачається, що пунктом 36 розділу 1 даного рішення [PERSON] надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1000 кв.м. за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] , з присвоєнням окремої адреси. Пунктами 16 та 16.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 22/57 від 14.03.2008 року було затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 1 000 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по [ADDRESS] . На підставі вищевказаних рішень та постанови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.10.2008 року у справі 2-а-745/2008 04.11.2008 року [PERSON] отримав Державний акт серії ЯЗ № 139484 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4810136600:05:001:0021. В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 17.10.2013 року № 1975 спірну земельну ділянку [PERSON] відчужено на користь [PERSON] , яка на підставі договору дарування від 04.02.2016 року № 125 подарувала її [PERSON] . Однак, 15.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про розірвання договору дарування № 1448, тобто власником спірної земельної ділянки залишається [PERSON] , що також підтверджено данними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Судом встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 4810136600:05:001:0021 була надана [PERSON] за рахунок земель, що віднесені до земель держлісфонду урочища "Жовтневе", квартал 43, та перебувають у постійному користуванні ДП "Миколаївське лісове господарство" і це підтверджується наявними у матеріалах даної справи, та дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами: листом ВО "Укрдержліспроект" від 03.04.2017 р.; фрагментом накладки земельної ділянки та картографічної бази даних кварталу 43 Миколаївського лісництва ДП «Миколаївський лісгосп» станом на 01.01.2007, 01.01.2008, 01.01.2009, 01.01.2014 р.р., та іншими зібраними по справі доказами. Стаття 13 Конституції України визначає, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Стаття 1 ЛК України визначає, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце-розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території країни, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Незаконне вилучення земель державної власності лісогосподарського призначення та подальша передача їх у приватну власність грубо порушують інтереси держави у сфері ефективного використання земельних та лісових ресурсів, оскільки унеможливлюють реалізацію державної політики по забезпеченню охорони, відтворення та сталого використання земельних і лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства. Відповідно до статей 317 та 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно ч. 4 ст. 122 ЗК України обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті. Відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України передача земельної ділянки в оренду чи у власність допускається лише після вилучення її у попереднього власника чи користувача. Пунктом 6 ч. 1 ст. 31 ЛК України визначено, що обласні державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, на відповідній території. Відповідно до ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Частиною 6 ст. 149 ЗК України право вилучати земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення надано обласним державним адміністраціям. Таким чином, вилучення для нелісогосподарських потреб спірної земельної ділянки державної власності, що віднесена до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні ДП "Миколаївське лісове господарство", і передання у приватну власність такої ділянки належало виключно до повноважень Миколаївської ОДА. Проте, судовим розглядом встановлено, що розпорядження про вилучення з постійного користування ДП "Миколаївське лісове господарство" земельної ділянки з кадастровим номером 4810136600:05:001:0021 зі складу урочища "Жовтневе" Миколаївською обласною державною адміністрацією не приймались (лист № 1482/0/05-47/3-17 від 11.04.2017 року). Крім цього, зі змісту листа ДП "Миколаївське лісове господарство" № 43 від 15.02.2016 року вбачається, що ДП "Миколаївське лісове господарство", як належний користувач вказаної земельної ділянки, не надавав відмови від права постійного користування спірною земельною ділянкою на користь [PERSON] і ця земельна ділянка в установленому порядку не вилучались у нього як належного користувача. Виходячи із такого, суд приходить до висновку, що Миколаївською міськрадою було передано у власність [PERSON] спірну земельну ділянку без її вилучення у ДП "Миколаївське лісове господарство" у встановленому законом порядку та фактично зі зміною її цільового призначення. Крім цього, ч. 4 ст. 20 ЗК України встановлено, що зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього середовища та лісового господарства. Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 57 ЛК України (у відповідній редакції), зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища. Оскільки спірна земельна ділянка державного лісового фонду надавалась [PERSON] для цілей, не пов`язаних із веденням лісового господарства і використання лісових ресурсів, що фактично свідчить про зміну її цільового призначення, то проект відведення мав би бути погоджений органом виконавчої влади з питань лісового господарства. Однак, за інформацією Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 138 від 15.02.2016 року проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки не погоджувався, висновок не надавався. Статтею 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої відповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч. 1 статті 21 ЦК України). Необхідною передумовою виникнення права приватної власності на земельну ділянку державної чи комунальної власності має бути рішення про передання у приватну власність цієї ділянки, прийняте відповідним органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, які діють від імені власника. Отже, відсутність відповідного рішення держави в особі Миколаївської ОДА як уповноваженого органу означає, що відчуження спірної земельної ділянки відбулось без вираження волі власника. Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав та визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження. Згідно зі ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсним рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Відповідно до пункту 11 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16.04.2004 № 7, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викуп) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Враховуючи вищенаведене, а також те, що Миколаївською міськрадою в односторонньому порядку, всупереч діючому законодавству, з порушенням своїх повноважень, та за відсутності висновку спеціально уповноваженого органу лісового господарства, було вилучено у законного землекористувача - ДП "Миколаївське лісове господарство", земельну ділянку поза волею останнього, та прийнято рішення про розпорядження цією земельною ділянкою, то суд вважає, що оспорювані прокурором пункти рішення Миколаївської міськради підлягають визнанню незаконними та скасуванню. Відповідно до абзацу першого частини першої статті 116 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта, громадяни набувають право власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом, або за результатами аукціону. Відповідно до частини другої цієї ж статті набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта). Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України у редакції, чинній з 1 травня 2009 року до 1 січня 2013 року, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті; а у редакції, чинній з 1 січня 2013 року, - право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно п. 2.3. Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 року "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" (із внесеними змінами) - державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов`язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Враховуючи викладене, а також те, що державний акт виданий [PERSON] на підставі рішень міськради, які суд вважає незаконними, він також підлягає визнанню недійсним. Також, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Частиною 3 ст. 388 ЦК України передбачено, що коли майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 117 ЗК України спірна ділянка відноситься до земель державної власності, а її власником (розпорядником) враховуючи положення ст.ст. 122, 149 Земельного кодексу України та ст. 31 Лісового кодексу України, є Миколаївська обласна державна адміністрація. Отже, обласна державна адміністрація у даному випадку є уповноваженим державою органом, який розпоряджається землями зазначеної категорії. Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Вибуття спірної земельної ділянки відбулось без волі власника - держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації. Тому належним способом захисту порушеного права власності є витребування земельної ділянки від нинішнього власника [PERSON] на користь належного власника - держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Доказів, які б спростовували вищевикладені висновки, судом не здобуті. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь прокуратури Миколаївської області належить стягнути сплачений при подачі позову судовий збір.

Outcome: approved