Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

[PERSON], згідно з трудовою книжкою, з 01.08.2014 року працювала в ДП "РІТЕЙЛ ІСТ", з 20.10.2015 року обіймала посаду директора оптово-роздрібного магазину «Фуршет» (м.Київ, вул. Героїв Космосу, буд. 4). Відповідно до наказу директора підприємства від 23.11.2016р. №256-к, [PERSON] з 09.12.2016 року звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. [PERSON], не погодившись зі звільненням, в січні 2017 року заявила позов, за яким з урахуванням наступних уточнень просила, скасувати наказ про звільнення, поновити її на роботі на тій же посаді, стягнути з ДП "РІТЕЙЛ ІСТ" на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 32441,61 грн. та 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування заяви позивач послалась на те, що подала заяву про звільнення вимушено, в межах строку попередження про звільнення відкликала заяву, проте роботодавець в супереч закону заяву проігнорував, і звільнив її з роботи, не зважаючи навіть на те, що на час звільнення вона перебувала у відпустці. [PERSON] в судовому засіданні на вимогах позову наполягала, надала пояснення, що зводяться до викладеного в заяві, і додатково пояснила, що дії керівництва підприємства з її звільнення викликані неприязню до неї, що заснована на необ'єктивній оцінці її роботи. Представник позивача [PERSON] підтримав доводи свого довірителя, пославшись на надані докази та на відповідні приписи трудового законодавства. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] та [PERSON] просили в задоволенні позову відмовити за необгрунтованістю. Їх заперечення зводяться до того, що на час відкликання заяви про звільнення, підприємством на місце позивача було запрошено працівника переводом з іншого підприємства, що в свою чергу унеможливлює продовження позивачем роботи. Інші доводи позивача в обгрунтування заявлених вимог представники відповідача вважали надуманими. Вислухавши сторони, заслухавши пояснення свідків, дослідивши надані докази та інші матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Так, звільнення працівника за власним бажанням здійснюється у порядку, визначеному ст. 38 КЗпП України, за якою працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Таку письмову заяву позивачем подано 08.11.2016 року із проханням розірвати трудовий договір з 09.12.2016р. Одночасно позивачем подані заяви про надання їй відпусток на строк до 09.12.2016р. Отже, позивач фактично просила звільнити її з роботи за власним бажанням після відбуття відпустки, що не заборонено законом. Дані заяви були погоджені директором підприємства в день їх подання, на що вказують його розпорядження на заявах, та накази про надання відпусток. Доводи позивача про вимушеність подання заяви про звільнення, суд не може розцінити, як примус (тиск) керівництва підприємства, оскільки позивач визнає, що керівництво було не задоволено її роботою, а тому подання заяви, на думку суду, викликано наміром позивача уникнути можливої відповідальності за прорахунки (недоліки) в роботі. При цьому, обгрунтованість претензій керівництва до роботи працівника значення не має, головне як до цих претензій ставиться сам працівник. Відповідно до ч. 2 ст. 38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладанні трудового договору. Строк попередження про звільнення позивача з роботи, за обставин справи, спливав 22.11.2016 року. [PERSON] пояснювала, що за день до закінчення строку попередження, вона вирішила відкликати заяву про звільнення з роботи та оформила відповідну заяву, яку цього ж дня намагалась подати до кадрового органу підприємства через свого чоловіка [PERSON], особисто подати заяву не могла через погіршення стану здоров'я, проте у прийнятті заяви було безпідставно відмовлено, а тому цього ж дня вона направила поштою дві такі ж заяви на юридичну адресу підприємства та на адресу офісу де фактично знаходиться керівництво підприємства. Дані заяви були отримані підприємством, як це вбачається з виписок Укрпошти, 29.11.2016р. Разом з тим, позивач вважає, що директору підприємства стало відомо про відкликання заяви саме 21.11.2016р., тобто до закінчення строку попередження про звільнення. Проте, суд не може погодитись з цим твердженням, не зважаючи на те, що наведені вище пояснення позивача знайшли своє підтвердження показаннями свідків [PERSON], [PERSON], та [PERSON] Так, з огляду наданих відповідачем документів, ДП "РІТЕЙЛ ІСТ" не має власного кадрового підрозділу, послуги з ведення кадрового діловодства підприємству надає ТОВ «АУТСОРСИНГ» відповідно до договору №04-01/03 від 04.01.2016р., посадові особи до яких звертався [PERSON], хоч і наділені певними повноваження з кадрового діловодства, проте в їх обов'язки не не входить прийняття кореспонденції. Крім того, [PERSON] не мав довіреності вчиняти дії від імені позивача. Тому, твердження позивача про те, що директору підприємства було відомо про відкликання нею заяви про звільнення до спливу строку попередження, є припущенням. Доказування ж не може грунтуватись на припущеннях. Отже, суд вважає, що позивач повідомила роботодавця про відкликання заяви лише 29.11.2016р., тобто після спливу строку попередження про звільнення. Між тим, наказом директора ДП "РІТЕЙЛ ІСТ" від 22.11.2016 року№ 255-к, на посаду директора оптово-роздрібного магазину «Фуршет» ( м. Київ, вул. Героїв Космосу,буд. 4) з 10.12.2016 року прийнята [PERSON] в порядку переводу з ДП «Рітейл Центр» . Підставою для наказу слугували заява [PERSON], та лист-клопотання ДП "РІТЕЙЛ ІСТ" на ім'я директора ДП «Рітейл Центр», датовані днем видання наказу. Пленум ВС України в п. 12 постанови від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснив, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП України). За наведених обставин, звільнення позивача з роботи не суперечить закону. При цьому, суд відхиляє, як надумані, доводи позивача про неможливість погодження переведення працівника з одного підприємства до іншого протягом одного робочого дня. Не приймає суд і доводи позивача про те, що переведення [PERSON] не можна вважати переведенням з іншого підприємства, через те, що ДП "РІТЕЙЛ ІСТ" і ДП «Рітейл Центр» належать одному беніфеціарному власникові, оскільки з огляду на правовстановлючі документи вказані підприємства є самостійними суб'єктами господарювання. Що стосується заборони звільнення працівника під час перебування у відпустці та/або в період тимчасової непрацездатності, то відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України така заборона стосується лише випадків звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а саме у випадках, передбачених ст. 40 (крім звільнення за п. 5 цієї статті) та ст. 41 КЗпП України, а тому відповідні доводи позивача в обгрунтування позову не засновані на законі. Той факт, що наказ про звільнення було видано після спливу строку попередження, за наведених обставин, не ставить під сумнів правомірність звільнення позивача з роботи. Інших доводів та доказів в обгрунтування позову суду не надано. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] звільнена з роботи в порядку та за підстав визначених трудовим договором та трудовим законодавством, без порушень з боку відповідача. Оскільки всі інші вимоги позову, засновані позивачем на незаконності звільнення, то визнати їх обгрунтованими не вбачається за можливе. Отже, в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити повністю, за підстав необгрунтованості. За такого рішення, зважаючи на те, що позивача звільнено від сплати судового збору, витрати у справі суд відносить на рахунок держави відповідно і на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed