Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

В червні 2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк" (надалі також - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі також - відповідач), у якому зазначив, що 08.02.2011 року між банком та відповідачем укладено договір №б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 2400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. Посилаючись на те, що відповідач умов договору належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 30.04.2016 року утворилася заборгованість у розмірі 14430,71 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 608,42 грн., заборгованості по відсотках за користування кредитом 9458,92 грн., заборгованості за пенею та комісією 3200,00 грн., а також штрафних санкцій: 500,00 грн. - штрафу (фіксована частина), 663,37 грн. - штрафу (процентна складова), яку просив стягнути з відповідача. У вересні 2016 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк", мотивуючи його тим, що банк ввів його в оману, не надавши повної інформації щодо послуг, всупереч закону не провів переддоговірну роботу з ним, що є наслідком визнання кредитного договору недійсним. Вказувалось на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є несправедливим, оскільки штрафні санкції в сім раз перевищують суму заборгованості і є дискримінаційним у відповідності до ст.. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Протокольною ухвалою суду від 07.09.2016 р. зустрічний позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" на підставі ст. 123 ЦПК України. Представник позивача за первісним позовом у судовому засіданні поданий позов підтримав в повному обсязі з викладених у ньому підстав та просив його задовольнити, проти зустрічного позову заперечував, посилаючись на недоведеність відповідачем недійсності правочину. Також представник ПАТ КБ "ПриватБанк" подав заяву про застосування строків позовної давності до вимог за зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним (а.с.88-91). Представник відповідача за первісним позовом у судовому засіданні зустрічний позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, проти первісного позову банку заперечував та у його задоволенні просив відмовити. Також представник [PERSON] подав заяву про застосування строків позовної давності до вимог за первісним позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення заборгованості (а.с. 96). Розглянувши наявні матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 08.02.2011 року [PERSON] звернувся з письмовою заявою б/н до ПАТ КБ "ПриватБанк" про надання йому кредиту, відповідно до якої відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписавши дану заяву відповідач погодився з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, й погодився з тим, що зазначена заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку є договором про надання банківських послуг, укладеним з банком. Згідно п. 2.1.1.2.3 Умов та правил надання банківських послуг Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, та Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з положень статей 610, 612, 625, 629 ЦК України - договір є обов'язковим до виконання; порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання; боржник вважається таким, що прострочив, якщо не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором та не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитними договорами банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з наявних матеріалів справи [PERSON] не виконав взяті на себе кредитні зобов'язання й не погашав в повному обсязі кредит та щомісячні проценти за наданим кредитом, внаслідок чого станом на 30.04.2016 утворилась заборгованість на загальну суму 14430,71 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 608,42 грн., заборгованості по відсотках за користування кредитом - 9458,92 грн., заборгованості за пенею та комісією - 3200,00 грн., а також штрафних санкцій: 500,00 грн. - штрафу (фіксована частина), 663,37 грн. - штрафу (процентна складова). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж у сумі 110 грн відповідач здійснив - 12.03.2013 року (а.с. 3 зворот). З даним позовом до суду Банк звернувся 08.06.2016 року, шляхом направлення позовної заяви поштовим відправленням, тобто з пропуском 3-річного строку (а.с. 38). Представник відповідача подав суду заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 96). Заяви про поновлення цього строку з обґрунтуванням поважності причин його пропуску від Банку не надходило. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою, кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Враховуючи зазначену правову позицію, встановлені судом обставини та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про пропущення позивачем строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні первісного позову Банку. Щодо зустрічного позову [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, саме на момент вчинення правочину (ч.1 статті 215 ЦК України). Зокрема, ст. 203 ЦК України (в редакції, що діяла на момент укладення спірного договору), передбачено наступні загальні вимоги: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». У зустрічній позовній заяві [PERSON] як підставу для визнання кредитного договору недійсним вказує на те, що ПАТ КБ "ПриватБанк" в порушення вимог закону не було виконано переддоговірну роботу з споживачем банківських послуг. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно змісту анкети-заяви від 08.02.2011 року, підписаної [PERSON] вбачається, що останній погодився, що вказана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Правилами користування кредитною карткою, становить між сторонами договір про надання банківських послуг. При цьому, своїм підписом [PERSON] підтвердив, що він ознайомлений і згодний з Умовами та правилами надання банківських послуг та діючими Тарифами банку, що були надані для ознайомлення у письмовому вигляді (а.с. 5 зворот). Також як підставу недійсності кредитного договору від 08.02.2011 року [PERSON] посилається на введення його в оману, а також те, що умови договору є несправедливими. Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживача» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Разом з тим, зміст договору від 08.02.2011 року є чітким та зрозумілим та не містить несправедливих умов, що спричиняють істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Укладений кредитний договір є публічним, тобто його умови є рівними і для інших позичальників, про його умови позичальник був повідомленим до моменту його підписання, тобто мав змогу на свій розсуд погодитись чи не погодитись з запропонованими умовами, скористатись іншою кредитною установою. Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Однак, з матеріалів справи вбачається, що при укладені спірного договору між сторонами досягнуто згоди із усіх істотних умов. Відповідач [PERSON] погодився на надання кредиту з такими умовами, що запропоновані Банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підпис відповідача на договорі свідчить про його згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що зустрічний позов [PERSON] про визнання кредитного договору від 08.02.2011 року недійсним є безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed