Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, за уточненою позовною вимогою просив стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та ТОВ «Південний дім» на користь позивача загальну суму заборгованості за кредитним говором № 11071966000 від 06.11.2006р. в розмірі 4280063,66 гривень, а також звернути стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог позивача шляхом проведення прилюдних торгів нерухомого майна, що належить [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] (квартира та горище), посилаючись на такі обставини. Згідно з договором про надання споживчого кредиту № 11071966000 від 06.11.2006 року АКІБ «УкрСиббанк» надав [PERSON] кредит в іноземній валюті в сумі 250000,0 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день укладення договору становило 1262500,0 гривень. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 06.11.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та майновим поручителем [PERSON] укладені договори іпотеки, відповідно до яких вона передала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [NUMBER], розташовану за адресою: [ADDRESS] та горище, розташоване за цією ж адресою. Наданий [PERSON] кредит також забезпечений порукою ТОВ «Південний дім», про що 06 листопада 2006 року між позивачем та товариством укладено договір поруки № 57109. Банк повністю та в строки виконав свої зобов'язання за кредитним договором, втім, відповідач, у порушення умов зазначеного договору не здійснював обов'язкових платежів, у зв'язку із чим у останнього перед банком виникла істотна за розміром заборгованість. Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимог за кредитами від 08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» продав, а ПАТ «Дельта Банк» купив права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 110711966000 від 06 листопада 2006 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] Товариство з обмеженою відповідальністю «Південний дім», [PERSON], [PERSON] звернулись до суду із зустрічними позовними вимогами, відповідно до яких просили визнати недійсними кредитні договори, договори іпотеки, посилаючись на те, що при укладенні спірних договорів порушено вимоги чинного законодавства, що має наслідком їхню недійсність. Ухвалою суду від 14 червня 2012 року здійснено заміну позивача за первісним позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Південний дім» про стягнення заборгованості за кредитним договором - на Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» у порядку процесуального правонаступництва. Представник позивача надав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути позов за його відсутності. Відповідачі [PERSON], [PERSON] у судове засідання з'явились, позовні вимоги не визнали у повному обсязі, просили суд відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування позиції посилались на те, що позивачем не доведено переходу права вимоги за кредитним договором, а, отже, вони є неналежними позивачами. Зустрічні позовні вимоги підтримали лише в частині вимог про визнання недійсними іпотечних договорів, в частині вимоги про визнання кредитного договору недійсним позов не підтримали. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову ПАТ «Дельта Банк», у задоволенні позовних вимог зустрічного позову слід відмовити, з огляду на наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимог за кредитами від 08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» продав, а ПАТ «Дельта Банк» придбав права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 110711966000 від 06 листопада 2006 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] Згідно із додатком №1 (Перелік прав вимоги за кредитами) до вказаного договору до ПАТ «Дельта Банк» перейшло, зокрема право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 110711966000 від 06 листопада 2006 року. Зазначене підтверджується нотаріально посвідченою випискою з договору купівлі-продажу прав вимог за кредитами від 08 грудня 2011 року, засвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №3412. Таким чином, на думку суду, банк довів належним чином факт переходу права вимоги за спірними договорами до ПАТ «Дельта Банк», з огляду на що набув право звернення до суду із вказаним позовом. Між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] 06 листопада 2006 року укладено кредитний договір № 110711966000. Відповідно до п. 1.1. договору банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 250 000,0 доларів США із сплатою 11,30% річних за користування кредитом на строк по 06 листопада 2016 року. Відповідно до п. 1.2.2 договору позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту. За п. 1.3.4 договору строк сплати процентів встановлено з 01 по 10 число кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти. Згідно до п.5.5 договору банк має право у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій, строком більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій. Відповідач [PERSON] неодноразово, систематично не виконував належним чином взяті на себе договірні зобов'язання, чим надав позивачу право вимагати дострокового погашення кредиту та проведення повного розрахунку з банком за користування кредитними коштами. Наданий [PERSON] кредит забезпечений порукою ТОВ «Південний дім», про що 06 листопада 2006 року між позивачем та ТОВ «Південний дім», укладено договір поруки № 57109. Згідно пунктів 1.3, 1,4 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й позичальник, у тому числі за повернення основної суми боргу, відсотків, комісій за користування кредитом, відшкодування можливих збитків, за сплату пені та інших штрафних санкцій, зазначених і в кредитному договорі. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 06.11.2006 року між позивачем та майновим поручителем [PERSON] укладені договори іпотеки, відповідно до яких вона передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [NUMBER], розташовану за адресою: [ADDRESS], та приміщення горища, розташоване за цією ж адресою. Зазначені предмети іпотеки належать [PERSON] на підставі договору дарування квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Алєксєєвою Е.В. 09.11.1996 року та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.12.2005 року. Відповідно до п.1.1 іпотечного договору від 06.11.2006 року за домовленістю сторін вартість предмету іпотеки - квартири [NUMBER], розташованої за адресою: [ADDRESS], становить 921 181,0 гривень; вартість горища, розташованого за цією ж адресою, становить 807 101,0 гривень. Таким чином, загальна вартість майна, переданого в іпотеку банку складає 1 728 282,0 гривень. При цьому, згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором №110711966000 від 06 листопада 2006 року станом на 05.05.2014 рік загальний розмір заборгованості відповідачів перед позивачем складає 375 392,12 доларів США, що по курсу НБУ (11,40) складає 4 280 063,66 гривень, з яких: - заборгованість за основним боргом та простроченим кредитом - 202 081,43 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 2 304 047,80 гривень; - заборгованість за відсотками - 173 310,69 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1 976 015,86 гривень Відповідно до ст. 524 ЦК України валютою зобов'язання є національна валюта України. Згідно з правилом частини 2 статті 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За частиною 3 статті 533 ЦК використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. З огляду на зазначене сума боргу за визначенням суду становить за курсом НБУ на день постановлення рішення перед позивачем в розмірі 4 437 134,8584, гривень, що є істотно більшою сумою, ніж просить стягнути позивач. Курс НБУ долара США по відношенню до української гривні на день постановлення рішення становить - за 1,0 долар США - 11,82 гривень. Таким чином, вартість нерухомого майна, за рахунок якого позивач просить задовольнити свої вимоги, не перевищує суми заборгованості, що виникла у відповідачів перед позивачем внаслідок невиконання позичальником кредитного договору. Згідно зі ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Як вбачається зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, відповідача неодноразово надсилалася вимога про усунення порушень основного зобов'язання за кредитним договором та попередження про початок здійснення претензійно-позовної роботи рекомендованим листом з повідомленням. Таким чином, оскільки грошове зобов'язання виконано відповідачем не було, він порушив вимоги ст. 1054 ЦК України, за якою позичальник зобов'язаний повернути банку суму кредиту в строки й у порядку, встановленому договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до змісту ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору й вимог Цивільного кодексу. За ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно п. п. 1 та 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, враховуючи, що відповідач не виконав своє зобов'язання з повернення кредиту, суд дійшов висновку про обґрунтованість звернення позивача із заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки. За правилом ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Як вбачається з п. 2.1.1 іпотечних договорів у разі невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі. Таким чином, звернувшись до суду із відповідною вимогою, позивачем обрано на свій розсуд спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, в судовому порядку, що не суперечить вимогам статей 37, 38 Закону України «Про іпотеку», у зв'язку із чим суд вважає за можливе звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів предметів іпотеки, а саме: на квартиру [NUMBER], розташовану за адресою: [ADDRESS], та горище, розташоване за цією ж адресою. Згідно ст.11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням. При цьому, згідно з п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві. Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Як вбачається з п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку". Таким чином, враховуючи, що на сьогоднішній день заборгованість за кредитом не погашена, іпотекодавець є особою, відмінною від позичальника ([PERSON] виступає майновим поручителем), з огляду на що, суд вважає обґрунтованою вимоги позивача про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, суд критично ставиться та не вважає слушними доводи відповідачів, що спірне майно не могло бути предметом іпотеки, оскільки є об'єктом культурної спадщини, з огляду на таке. Відповідно до вимог ч.1 ст.18 Закону України "Про охорону культурної спадщини" об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. Проте, вимоги щодо передачі в іпотеку об'єкта культурної спадщини за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини ст. 18 вказаного Закону не містить. Згідно ст.1 Закону України "Про охорону культурної спадщини" об'єкт культурної спадщини - об'єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов'язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об'єкти (об'єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об'єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність. Згідно ч.3 ст.14 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки не можуть бути пам'ятки культурної спадщини, занесені до Переліку пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації. Як вбачається із Закону України «Про Перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації» будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] не внесений до зазначеного переліку. Згідно листа Управління охорони об'єктів культурної спадщини № 01-13/1810 від 24.07.2013 року, спірний будинок належить до об'єктів культурної спадщини. Рішенням Одеського обласного виконавчого комітету від 15.08.1985 року №480 зазначений будинок взято під охорону держави, як пам'ятку архітектури місцевого значення; Наказом Міністерства культури і туризму від 20.06.2008 року №728/0/16-08 внесено до Державного реєстру нерухомих пам'яток України. Втім, віднесення спірного нерухомого майна до об'єктів культурної спадщини не перешкоджає його передачі в іпотеку за договором, оскільки законом передбачено єдине обмеження вчинення такого правочину, а саме: наявність об'єкту у Переліку пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації згідно із відповідним Законом. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що доводи відповідача про порушення вимог Закону України "Про охорону культурної спадщини" при укладанні договору іпотеки є необґрунтованими та не знайшли свого доведення в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5-6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог відповідачів про визнання договору іпотеки недійсним з підстав, заявлених в позовній заяві у суду немає, з огляду на що вважає зустрічний позов таким, що не підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. У зв'язку із задоволенням позову підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідачів судових витрат у сумі 1700,0 гривень за сплачений судовий збір, а також витрат на інформаційно-технічне забезпечення у сумі 120,0 гривень.

Outcome: approved