Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

У липні 2016 року позивач ОКП "Миколаївоблтеплоенерго" звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача нестачу матеріальних цінностей в сумі 50 565,63 грн., завдану підприємству під час виконання відповідачем трудових обов'язків. В обґрунтування позову вказав, що відповідач перебував в трудових відносинах з ОКП "Миколаївоблтеплоенерго" з 15.05.2006 року по 08.10.2015 року та працював на посаді начальника району теплових мереж № 6. 16.05.2006 року між [PERSON] та позивачем був укладений договір № 18 про повну матеріальну відповідальність. В результаті проведення інвентаризацій матеріальних цінностей по РТМ № 6 від 10.08.2015 року та 30.12.2015 року було виявлено нестачу товаро-матеріальних цінностей на суму 42 138,02 грн. без ПДВ, а з урахуванням ПДВ - 50 565,63 грн. Посилаючись на те, що відповідач повинен погасити нестачу матеріальних цінностей, оскільки на час проведення вищевказаних інвентаризації він був матеріально-відповідальною особою ТРМ № 6, а [PERSON] відмовився добровільно її відшкодувати, позивач просить позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з вищевикладених підстав та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову через те, що позовні вимоги є необгрунтованими і не доведеними. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до такого. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 3 ст. 10 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] працював в ОКП "Миколаївоблтеплоенерго" на посаді начальника району теплових мереж № 6 з 16.05.2006 року, а з 08.10.2015 року він був звільнений за ст. 36 п. 1 КЗпП України, що підтверджується витягами з наказів № 111-п від 15.05.2006 року та № 243-п від 08.10.2015 року. Відповідно до договору № 18 від 16.05.2006 року, який був укладений між сторонами по даній справі, [PERSON] взяв на себе повну матеріальну відповідальність за збереження ввірених йому підприємством товаро-матеріальних цінностей. За умовами вказаного договору у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, а також використання їх у неслужбових цілях, визначення розміру збитку, нанесеного підприємству, визначення розміру збитку, нанесеного підприємству і його відшкодування проводиться згідно чинного законодавства, відповідач не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки причинені не з його вини (пункти 3,4 договору). Згідно з протоколом постійно діючої інвентаризаційної комісії від 10.08.2015 року за результатом інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, малоцінних швидкозношуваних предметів (ТМЦ, МШП), яка проводилась згідно наказу № 230 від 12.05.2015 року, станом на 01.05.2015 року на РТМ № 6 (начальником якої працював відповідач), була зафіксована нестача товарно-матеріальних цінностей, перелік якого наведений у вказаному протоколі. Також було зафіксовано надлишок ТМЦ, які непридатні для використання - тех.пластина ТМКЩС у кількості 6,41 кг та емаль ПФ (різна) - 24,5 кг, набивка [PERSON] (різна) - 4,97 кг. (ст. 4 протоколу). Із наявного у матеріалах справи протоколу постійної діючої інвентаризаційної комісії від 30.12.2015 року за результатом інвентаризації ТМЦ, МШП, проведеної станом на 01.11.2015 р., було зафіксовано нестачу товарно-матеріальних цінностей на РТМ № 6 на загальну суму - 27 845,47 грн. (з урахуванням ПДВ). У позовних вимогах, та у судовому засіданні представник позивача просив стягнути з відповідача нестачу товаро-матеріальних цінностей в сумі - 50 565,63 грн. Відповідно до вимог ч. 1, 2, 3 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Таким чином умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: пряма дійсна шкода; протиправна поведінка працівника; вина в діях чи бездіяльності працівника; прямий причинний звязок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Нормами ст. 138 КЗпП України встановлено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Аналізуючи вищевикладене, позовні вимоги та докази, надані позивачем, суд прийшов до висновку, що позивач не представив суду доказів, на підставі яких він прийшов до висновку, що саме з вини відповідача утворилася виявлена нестача, не довів в чому саме полягає невиконання або неналежне виконання трудових обовязків, покладених на [PERSON] трудовим договором, та причинного зв"язку між шкодою, яка була завдана підприємству та протиправними діями відповідача. Крім того, порядок визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 116 від 22.01.1996 року, передбачає, що розмір збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей визначається шляхом проведення незалежної оцінки відповідно до національних стандартів оцінки. Проте, в матеріалах справи відсутній такий розрахунок. Більше того, судом встановлено, що протягом 2014-2015 років мали місце неодноразові звернення відповідача та інших осіб підприємства до керівництва з приводу крадіжок майна ОКП "Миколаївоблтеплоенерго", при цьому розмір таких збитків не було визначено, кримінальні провадження за фактами крадіжок закриті, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями витягів з кримінального провадження. Суд також вважає необхідним зазначити, що остання інвентаризація була проведена більше ніж через 2 місяці після звільнення відповідача. Доказів того, що матеріальні цінності, які зазначені у протоколі постійної діючої інвентаризаційної комісії від 30.12.2015 року, були відсутні саме на момент звільнення [PERSON] позивачем суду не надано. Таким чином, аналізуючи надані ОКП "Миколаївоблтеплоенерго" в обґрунтування позовних вимог докази, суд приходить до висновку, що вони жодним чином не доводять наявності обставин, які є обовязковими складовими для настання матеріальної відповідальності працівника, тому суд вважає, що позивач не довів своїх вимог, чим не виконав свій обов'язок, передбачений ч. 3 ст. 10 ЦПК України. За таких обставин суд відмовляє у задоволенні позову з підстав його необгрунтованості та недоведеності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд не відшкодовує понесені судові витрати через відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed