Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до Зіньківської міської ради Полтавської області про визнання права власності на майно. З матеріалів справи вбачається, що вiдповiдач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, явку представника в судове засідання не забезпечив, про причини неявки суду не повідомив, тим самим не скористався своїм процесуальним правом та не виконав своїх процесуальних обов'язків. Заслухавши позивача, [PERSON], та представника позивача, [PERSON] які підтримали позовні вимоги, розглянувши наявні матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, і давши їм належну оцінку, суд знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою… Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст.316 ЦК України "Правом власності є право особи на річ (майно), особа здійснює відповідно до закону за своєю волею..." У відповідності до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. У відповідності до ст.1218 ЦК України "До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті". Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України "спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її". Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи "майна" за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини "майном" в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права за укладеним договором. Відповідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як передбачено ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За змістом ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормою частини 3 та 4 ст. 334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Якщо договір про відчудження майна підлягає державній реєстрації, право власності набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно частини 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ст.. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Зазначене відповідає роз'ясненням у п.23 Постанови Пленуму верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя". Відповідно до положень ст..65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладені договорів одним із подружжя, вважається що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно з ч. 2 ст. 150 Основного Закону України, рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на всій території України, остаточними і не можуть бути оскаржені. Тобто виконання рішень Конституційного Суду як і рішень судів загальної юрисдикції є конституційним обов'язком кожного, починаючи з глави держави й закінчуючи пересічними громадянами. Аналогічні вимоги містяться в ст. 69 Закону України "Про Конституційний Суд України", а ст. 70 встановлює порядок виконання рішень і висновків КСУ. На узагальнення судової практики, тлумачення закону, дане Конституційним Судом України є по правовому статусу рішенням, яке для будь якого суду, є обов'язковим до виконання. Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 11 травня 2005 року № 4-рп/2005 у справі № 1-11/2005, де вказано, що Положення пункту 1, абзацу першого пункту 5 статті 4 Закону України "Про власність" ( 697-12 ) у контексті частин першої, сьомої статті 41 Конституції України ( 254к/96-ВР ), у системному зв'язку з частиною третьою статті 81 Господарського кодексу України ( 436-15 ) треба розуміти так, що власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном, але, здійснюючи своє право, він зобов'язаний не порушувати права та охоронювані законом інтереси громадян, юридичних осіб і суспільства, в тому числі переважне право (яке не є абсолютним) акціонерів закритого акціонерного товариства на придбання акцій, що відчужуються іншими його акціонерами. У відповідності до вимог ст.. 74 СК, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Як встановлено в судовому засіданні такого письмового договору між позивачем та відповідачем укладено не було. Зазначене відповідає роз'ясненням у п.20 Постанови Пленуму верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя". В судовому засіданні було встановлено, що чоловік позивача, [PERSON] - [PERSON], згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], загинув [INFO] в місті Берислав, Херсонської області у віці 53 роки, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Зіньківського районного управління юстиції у Полтавській області (а.с.10). Після загибелі чоловіка позивачки, [PERSON] залишилася спадщина, в яку входить придбаний ними за спільні кошти житловий будинок, який згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, наданий ПП Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», розташованого за адресою: [ADDRESS], складається з: 1) житлового будинку - літера А-1; 2) літньої кухні - літера Б; 3) сараю - літера б 1; 4) сараю - літера Г; 5) вбиральні - літера В; 6) огорожі - №1; 7) воріт огорожі - №2 (а.с.15-19). Згідно звіту про оцінку садибного (індивідуального) житлового будинку, розташованого в [ADDRESS], ринкова (оціночна) вартість садибного (індивідуального) житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 81,7 кв. м., що знаходиться за адресою: 38100, Полтавська область, [ADDRESS] станом на 12 лютого 2015 року (без врахування ПДВ) становить 280195,00 (двісті вісімдесят тисяч сто дев'яносто п'ять) гривень (а.с. 27-57). Також до складу спадщини входить: - придбаний ними за спільні кошти автомобіль Volkswagen Transporter, ринкова вартість якого станом на 04.10.2014 року згідно звіту про оцінку вантажопасажирського-В легкового автомобіля, Volkswagen Transporter, реєстраційний номер [NUMBER], 2006 року випуску, білого кольору, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], видане Центром НПП з ВТЗ у м. Гадяч Полтавської області, дата реєстрації 15.01.2014 року, який належить [PERSON] та знаходиться за адресою - [ADDRESS] складає: 213664,00 (двісті тринадцять тисяч шістсот шістдесят чотири) гривні; - придбаний за спільні кошти автомобільний напівпричіп TALSON F 1020, реєстраційний номер [NUMBER], утилізаційна вартість якого згідно висновку №141114 експертного товарознавчого дослідження від 25.11.2014 року, станом на [INFO] - 67962 грн. 04 коп. (шістдесят сім тисяч дев'ятсот шістдесят дві грн. 04 коп.). На банківських рахунках померлого, [PERSON], відкритих в АТ «Райффайзен Банк Аваль» залишилися грошові кошти в сумі 251 грн. 26 коп., що підтверджується відповідною довідкою з банку. Після загибелі [PERSON] спадкоємцями за законом являюся позичі, [PERSON] та донька чоловіка від попереднього шлюбу [PERSON], [INFO]. На даний час поміж позивачами не виникає ніяких суперечок з приводу належності цього майна. Тому за спільною домовленістю між [PERSON] та [PERSON], вони вирішили, що [PERSON] отримує в рахунок спадщини за померлим батьком автомобіль Volkswagen Transporter, а [PERSON] успадковує належну чоловікові частину житлового будинку, напівпричіпа TALSON F 1020 та грошові кошти з рахунків померлого чоловіка в сумі 251 грн. 26 коп. Донька померлого, [PERSON] 03.10.2014 року написала [PERSON] розписку, згідно з якої вона, [PERSON], паспорт [NUMBER], виданий Охтирським МРВ УМВС України в Сумській області 11.10.2006 року, проживаюча за адресою: [ADDRESS], 03 жовтня 2014 року отримала від позивача,[PERSON], транспортний засіб, мікроавтобус марки Volkswagen Transporter вантажопасажирський-В та технічний паспорт на нього, виданий на ім'я [PERSON]. Даний транспортний засіб та технічний паспорт отримала в рахунок спадщини за загиблим її батьком [PERSON] Згідно даної розписки, [PERSON] з розміром спадщини згідна та в подальшому ніяких претензій матеріального та морального плану по факту розподілу спадщини не має і мати не буде. Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину. У складі якої є нерухоме майно зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Позивач, [PERSON] звернулась до державного нотаріуса Зіньківської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON], але нотаріус відмовила у видачі їй свідоцтва про право на спадщину, посилаючись на те, що не виділено частки із спадкового майна та на відсутність у позивачів витягу з реєстру прав власності на вище вказане майно. 08 вересня 2014 року за позовом [PERSON] Зіньківським районним судом Полтавської області було визнано факт проживання однією сім'єю, як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу позивача та померлого [INFO] [PERSON] в період з червня 1999 року по 20 листопада 2007 року, про що судом було прийнято відповідне рішення. 20 листопада 2007 року між позивачем, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], яке видане відділом реєстрації актів цивільного стану Зіньківського районного управління юстиції в Полтавській області 20.11.2007 року. Тобто спільно з померлим [PERSON] проживали разом, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, за спільні кошти з якого до укладення шлюбу 21.06.2005 року на ім'я чоловіка ними був придбаний житловий будинок в [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу будинку, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, та витягом з Державного реєстру правочинів. Також факт того, що даний житловий будинок був придбаний ними за спільні кошти, зазначається в тексті самого рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 08.09.2014 року. Позивач [PERSON] в період спільного проживання однією сім'єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, добудовували житловий будинок та проводили його ремонт, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Зіньківської міської ради № 198 від 17.05.2006 року, згідно з якого вирішено дозволити [PERSON] добудувати до житлового будинку кімнату для встановлення газових приладів, ванну кімнату, переобладнати існуючу кладову під житлову кімнату, про що було видано відповідний дозвіл на проведення робіт № 25. Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки.

Outcome: approved