Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області про встановлення факту укладення договору довічного утримання, визнання його дійсним та визнання права на земельні частки (паї). Позовні вимоги мотивовані тим, що з 2000 року на утриманні позивача перебував [PERSON], який не мав близьких родичів та з підстав незадовільного стану здоровя потребував сторонньої допомоги. 14 травня 2011 року [PERSON] помер. Позивач вказує, що за життя померлого між ними був укладений усний договір, за яким позивач зобовязався утримувати [PERSON] та в разі смерті поховати його, а [PERSON] за це зобовязався передати позивачу все своє майно, зокрема право на земельні частки (паї) розміром по 3,37 умовних кадастрових гектарів в КСП "Маяк" на території Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області, право на які належало [PERSON] та було посвідчене сертифікатами на право на земельну частку (пай) серії ОД12 № 0249735 та серії ОД12 № 0249751. Оскільки [PERSON] не мав родичів та потребував стороннього догляду, позивач разом з ним звернулися до Шершенецької сільської ради з наміром оформити договір довічного утримання, однак цей договір не був складений, оскільки [PERSON] на той час не мав паспорта, а потім помер, тобто вони не встигли оформити обумовлений договір у письмовій формі та нотаріально посвідчити його, як того вимагає законодавство. Посилаючись на те, що між позивачем та [PERSON] фактично відбувся договір довічного утримання, усі умови якого щодо утримання [PERSON] позивачем були виконані, але такий договір залишився нотаріально не посвідчений, позивач просить встановити факт укладення договору довічного утримання між ним та [PERSON], визнати цей договір дійсним та визнати за ним право на земельні частки (паї) розміром по 3,37 умовних кадастрових гектарів в КСП "Маяк" на території Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області, право на які належало [PERSON] та було посвідчене сертифікатами на право на земельну частку (пай) серії ОД12 № 0249735 та серії ОД12 № 0249751. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надавши до суду заяву в якій просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнає. Відповідно до положень ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що у суду не було достатніх підстав вважати, що визнання позову відповідачем не суперечить вимогам закону, та не порушить права, свободи чи інтереси інших осіб, судом було відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON], помер 14 травня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про його смерть, виданим Шершенецькою сільською радою Кодимського району Одеської області. Відповідно до сертифікатів на право на земельну частку (пай) серії ОД12 № 0249735 та серії ОД12 № 0249751 виданих на підставі рішення Кодимської районної державної адміністрації Одеської області № 671 від 20.11.1996 року, [PERSON] мав право на земельні частки (паї) розміром по 3,37 умовних кадастрових гектарів в КСП "Маяк" на території Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області. Як вбачається із довідки виданої виконавчим комітетом Шершенецької сільської ради Кодимського району Одеської області № 860 від 17.05.2017 року позивач [PERSON] здійснював догляд за хворим [PERSON] по день його смерті та проводив поховання за власний рахунок. Допитані в судовому засіданні, в якості свідків, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], підтвердили, що [PERSON] дійсно знаходився на утриманні позивача, а також зазначили, що [PERSON] під час спілкування неодноразово вказував, що після його смерті все належне йому майно залишиться позивачу [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи вказані положення, суд не може на підставі отриманих в судовому засіданні пояснень свідків зробити висновок про те, що між позивачем та померлим [PERSON] існувала угода про довічне утримання. [PERSON] позиції дотримується Верховний Суд України викладеної у ряді ухвал по справах з аналогічних правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України). Частиною 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі встановленій законом. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 745 ЦК). Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ч. 3 ст. 640 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Проте, як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та [PERSON] письмового договору довічного утримання укладено не було, тобто сторони не досягли істотних умов договору й не уклали його у формі, яка вимагається законом та зважаючи на відсутність в діях [PERSON] винної дії, яка б виразилась у відмові від нотаріального посвідчення договору, підстав вважати існування договірних зобов'язань між вказаними особами за договором довічного утримання немає. Крім того, виходячи зі змісту ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання, відчужувачем може бути передано лише нерухоме або рухоме майно, передача прав за даним договором, в тому числі і на земельну частку (пай), законодавством не встановлена. Враховуючи наведене, підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed