Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот", в якому просить стягнути з Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" на користь [PERSON] , 29 685,91 грн. заборгованості з виплати заробітної плати в розмірі 29 685,91 грн.; стягнути з Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 червня 2018 року по день прийняття судом рішення у справі, з розрахунку 545,02 грн. за кожний робочий день прострочення. Позовні вимоги обгрнутовані тим, що 12 червня 2018 року з огляду на систематичну затримку виплати заробітної плати він був вимушений звільнитися з роботи з ПрАТ "Рівнеазот" за ч.3 ст. 38 КЗпІІ України. На момент звільнення відповідач мав заборгованість з виплати заробітної плати за період лютий - червень 2017 р. на загальну суму 29 685,91 грн., яку станом на не виплачено, посилаючись на відсутність обігових коштів. Вважає таку бездіяльність відповідача незаконною, адже нею істотно порушується право працівника на своєчасну оплату виконаної праці. Окрім того, вважає, що відповідач зобов"язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. 19 липня 2019 року відповідачем через канцелярію суду за вх.№38521/19 від 19.07.2019 подано відзив на позовну заяву, в якому просили зменшити заявлену позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 50000 грн. з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов"язкових платежів. В судове засідання позивач подав заяву (вх.№42221/19 від 05.08.2019), в якій просив справу слухати у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задоволити. Крім того, згідно поданого клопотання (вх.№41222/19 від 05.08.2019) просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 13.06.2018 по 31.07.2019 включно в розмірі 154 785,68 грн.. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, згідно поданого клопотання (вх.№40613/19 від 01.08.2019) просив справу розглянути у відсутність представника відповідача на підставі наявних матеріалів справи. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПрАТ "Рівнеазот". 12 червня 2018 року, згідно наказу №1089 від 11.06.2018, [PERSON] звільнений з ПрАТ "Рівнеазот" за власним бажанням, у зв"язку з невиконанням власником законодавства про працю на підставі ст.38 КЗпП України, що стверджується копією трудової книжки, серії [NUMBER] (а.с. 6-7). Згідно Довідки Управління держпраці у Рівненській області від 24.04.2018 №18-04/2482 вбачається, що відповідно до даних бухгалтерського обліку на ПрАТ "Рівнеазот" перед [PERSON] рахується заборгованість із виплати заробітної плати станом на 22.03.2018 в розмірі 29 685,91 грн., в тому числі: за лютий 2017 року - 7413,49 грн., за березень 2017 року- 2209,52 грн., за квітень 2017 року - 7225,95 грн., за травень 2017 року - 4693,81 грн., за червень 2017 року - 8143,14 грн. (а.с. 9). Зазначена сума заборгованості по виплаті заробітної плати [PERSON] підтверджується Довідкою про суми, які належать до виплати при звільненні від 21.05.2019 №643, виданої керівником ПрАТ "Рівнеазот" В.В.Варавка (а.с. 10). Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обовязків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України "Про оплату праці" кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені КЗпП України. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред"явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що на час звільнення позивача, відповідач не провів з ним розрахунок, що також не заперечується останніми. Між тим, відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на те, що розрахунок з позивачем при звільненні не був проведений не з вини підприємства, а внаслідок виробничих обставин та відсутності коштів на цю виплату. Проте, відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки "класичне" право власності, яке розглядається в Україні, а й до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Суд не може прийняти до уваги посилань представника відповідача на те, що заборгованість перед працівником виникла не з вини підприємства, а через відсутність коштів, оскільки порушено право працівника на оплату праці, яке прямо передбачене і захищене Конституцією України, а судовий захист є важливою гарантією конституційного права громадянина заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується Крім того, суд звертає увагу сторони відповідача на те, що у своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав про те, що аналіз змісту ст.ст. 116, 117 КЗпП, дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31 травня 2017 року, №6-259цс17 від 13 березня 2017 року). Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз"яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв"язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред"явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З огляду на указані положення закону та установлені обставини справи, суд критично відноситься до заперечення представником ПрАТ "Рівнеазот" вини у невиплаті позивачеві заборгованості по заробітній платі у день звільнення, оскільки товариством не було вжито заходів для створення умов належного та своєчасного проведення розрахунку з працівниками. Таким чином, суд приходить до висновку, що не проведення своєчасного розрахунку з позивачем є порушенням статей 47 та 116 Кодексу, тому з відповідача має бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку належних до сплати сум по день постановлення рішення. Разом з цим, суд бере до уваги те, що заборгованість по заробітній платі ПрАТ "Рівнеазот" перед [PERSON] утворилась за лютий-червень 2017 року, звільнений з роботи [PERSON] був 12 червня 2018 року, тобто після виникнення заборгованості сторони перебували у трудових відносинах протягом року на протязі якого [PERSON] не порушував вимоги до роботодавця про виплату заборгованості. З позовом про її стягнення звернувся до суду у червні 2019 року, тобто через рік після звільнення, та два роки після її виникнення. Зі змісту відзиву ПрАТ "Рівнеазот" вбачається, що підприємство частково визнає указану заборгованість з посиланням на те, що суми, які вимагає позивач не є співмірними із сумами, які перед ним заборгував відповідач, та жодним чином необґрунтовані, як і не мотивоване навмисне затягування зі зверненням до суду з позовом задля максимального та штучного збільшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Окрім того, [PERSON] був звільнений в порядку ч. 3 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, і при цьому хоче стягнути суму, яка охоплює період більше одного року та не є співмірною із сумою заборгованості по заробітній платі, яка належить йому до виплати і місячним розміром його заробітної плати. Вказують, що на дату звільнення позивача між ним та підприємством був спір стосовно заборгованості за 2017 рік, не дивлячись на яку позивач продовжував працювати на підприємстві до 12 червня 2018 року, яке вчасно виконувало перед ним усі зобов"язання по виплаті заробітної плати, проте ПрАТ "Рівнеазот" вживає активних заходів для створення умов для належного та своєчасного проведення розрахунку з працівниками. Указані обставини свідчать про наявність на день звільнення позивача з роботи, спору між сторонами щодо належних йому виплат, що дає право суду визначити розмір відшкодування позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням принципу співмірності. Так, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, але виключно при існуванні таких умов: наявність чи виникнення спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплат працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, або коли вони (ці суми) повинні бути сплачені роботодавцем та прийняття судом відповідного рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні (цих) сум. При цьому, принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком (постанова Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 461/6803/16-ц). З огляду на викладене, середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає зменшенню до 60 000 грн. 00 коп.. Пленум Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" у роз"ясненнях, викладених у п. 6 звертає увагу судів на те, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню; оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов"язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов"язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. За таких обставин, з відповідача слід стягнути на користь позивача: заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 29 685,91 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 60 000 грн. (суми визначені без утримання податку та інших обов"язкових платежів). Вимоги про відшкодування судових витрат не заявлено. На підставі викладеного,

Outcome: partial