Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

Позивач звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з вказаним позовом, свої вимоги мотивує тим, що 28 березня 2019 року Позивач звільнився з Приватного акціонерного товариства «Науково- виробниче акціонерне товариство «ВНДІКОМПРЕСОРМАШ» (наказ про звільнення 260-К). Відповідач не розрахувався із Позивачем в день звільнення та не повідомив про належні йому нараховані суми. Заборгованість Відповідач виплачував частинами і розрахувався остаточно лише «24» червня 2019 року. Такі дії Відповідача змусили Позивача звернутися із позовом до суду про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні на суму 77 111,58 грн. У відзиві на позовну заяву, Відповідач не заперечував проти факту не проведення розрахунку на день звільнення, не заперечував проти розміру належних Позивачу сум при звільненні, але не погоджувався із розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Рішенням Ковпаківського районного суду від 02.10.2019р. (справа № 592/12105/19. провадження № 2/592/4068/19) були задоволені позовні вимоги Позивача до Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче акціонерне товариство ВНДІКОМПРЕСОРМАШ» про стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 77 111,58 грн. за період затримки з 28.03.2019р. по 24.06.2019р. (58 робочих днів). За наслідками розгляду апеляційної скарги Відповідача, Ухвалою Сумського апеляційного суду від 24.01.2020р. (провадження № 22-ц/816/30/20) рішення Ковпаківського районного суду залишено без змін. Просить суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні у розмірі 195 437,97 грн. та моральну шкоду у розмірі 15000,00 грн. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 02.07.2020 позовну заяву було залишено без руху та запропоновано усунути вказані в ухвалі недоліки. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 04.09.2020 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 23.09.2020 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Згідно відзиву відповідач заперечує щодо задоволення позову у повному обсязі. Зазначає, що усі належні Позивачу у день звільнення виплати, перераховані Відповідачем 24.06.2019, що не заперечується Позивачем та підтверджується ним у позовній заяві. З метою стягнення з Відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, Позивач звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми, рішенням якого від 02.10.2019, залишеним без змін ухвалою Сумського апеляційного суду від 24.01.2020 у справі №592/12105/19, позовні вимоги задоволено частково, а саме - стягнуто з Відповідача середній заробіток за період затримки розрахунку з 29.03.2019 по 24.06.2019 у розмірі 77 111,58 грн. Вказана сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні перерахована на рахунок Позивача 28.01.2020, що також підтверджується останнім у позовній заяві. Таким чином, 24.06.2019 Відповідач виконав у повному обсязі зобов`язання перед Позивачем щодо виплати усіх належних у день звільнення виплат, а 28.01.2020 на виконання рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 01.10.2019 у справі №592/12105/19 сплатив суму середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні у розмірі 77 111,58 грн. У той же час, 01.06.2020 Позивач звернувся до Ковпаківського районного суду м.Суми з вимогою про стягнення з Відповідача середнього заробітку за період з 25.06.2019 по 24.01.2020 у розмірі 195 437,97 грн. При цьому, до спірних правовідносин Позивач застосовує положення ст. 117 КЗпП України та зазначає, що вказані грошові кошти є саме сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 02.10.2019 у справі №592/12105/19 встановлено факт виплати Відповідачем усіх належних на день звільнення Позивачу сум 24.06.2019, що в силу вимог ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню під час розгляду даної справи. Крім того, зазначеним рішенням, залишеним без змін ухвалою Сумського апеляційного суду від 24.01.2020 у справі №592/12105/19, визначено суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.03.2019 по 24.06.2019 у розмірі 77 111,58 гри., яка перерахована Позивачу 28.01.2020. За таких обставин, вимога Позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.06.2019 по 24.01.2020 є безпідставною та необґрунтованою. оскільки, як уже встановлено, остаточний розрахунок із ним відбувся 24.06.2019. Таким чином, у межах даної справи фактично розглядається вимога Позивача про стягнення середнього заробітку за період затримки оплати суми середнього заробітку, яка з урахуванням сформованої Великою Палатою Верховного Суду правової позиції не входить до структури заробітної плати, а положення статті 117 КЗпП України СТОСУЮТЬСЯ виплати лише тих сум, які належать працівникові при звільненні. Тобто не можуть нараховуватися «санкційні виплати» на «санкційні виплати». Ураховуючи викладене, у задоволенні позовних вимог Позивача про стягнення середнього заробітку за період з 25.06.2019 по 24.01.2020 у розмірі 195 437,97 гри. має бути відмовлено за необґрунтованістю. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог щодо моральної шкоди, оскільки дана позовна вимога є похідною від позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача у судовому засіданні підтримав наданий відзив на позовну заяву та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував з ПАТ "Науково-виробниче акціонерне товариство "ВНДІКОМПРЕСОРМАШ" у трудових відносинах. Відповідно до наказу №260-К від 28.03.2019 року [PERSON] звільнено з посади начальника відділу внутрішнього аудиту підприємства ПАТ "Науково-виробниче акціонерне товариство "ВНДІКОМПРЕСОРМАШ", на підставі п.5 ст.36 КЗпП України. На момент звільнення ПАТ "Науково-виробниче акціонерне товариство "ВНДІКОМПРЕСОРМАШ" заборгувало позивачу 63158,47 грн., які своєчасно сплачені не були. Вказана сума заборгованості була сплачена відповідачем частинами, а остаточно ПАТ "Науково-виробниче акціонерне товариство "ВНДІКОМПРЕСОРМАШ" розрахувалось з позивачем 24.06.2019 року в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Тобто, Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, а при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117 КЗПП України відповідальність. Рішенням Ковпаківського районного суду від 02.10.2019 (справа № 592/12105/19, провадження № 2/592/4068/19) були задоволені позовні вимоги Позивача до Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче акціонерне товариство ВНДІКОМПРЕСОРМАШ» про стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 77 111,58 грн. за період затримки з 28.03.2019р. по 24.06.2019р. (58 робочих днів) 24.01.2020 Постановою Сумського апеляційного суду Рішення Ковпаківського районного суду від 02.10.2019 залишено без змін. Вказана сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 02.10.2019 перерахована на рахунок Позивача 28.01.2020. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні платити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі заплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки но день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні стягнуто за рішенням суду та виплачена на рахунок позивача, підстави для повторного стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні у розмірі 195 437,97 грн. При вирішенні питання обґрунтованості позовної заяви в частині стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Пленум Верховного Суду України у постанові №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи характер та обсяг страждань [PERSON] , те, що затримка розрахунку по заробітній платі при звільненні склала 1 місяць 24 дні, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 1000 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп.

Outcome: partial