Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

В січні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом, в якому, збільшивши в подальшому свої вимоги, просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 23228 грн 85 коп., яка складається із 477,97 грн заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 21168, 55 грн пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором; штрафів: 500 грн - фіксована частина, 951,16 грн процентна складова. Позовні вимоги мотивовані тим, що між банківською установою та [PERSON] 16 лютого 2006 року було укладено кредитний договір № DNH4KS82030330, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 4 545 грн. 84 коп. з кінцевим терміном повернення до 16 лютого 2007 року включно, зі сплатою 25,08% річних за користування кредитом. Позичальник зобовязалася погашати заборгованість по кредиту, проценти та комісії на умовах, передбачених договором. Проте, відповідач свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 15.01.2014 виникла заборгованість в сумі 45086 грн 30 коп., яка була стягнута з боржника рішенням Чернігівського району суду Чернігівської області від 24.03.2014 . Судове рішення на час розгляду даної справи не виконане. Рішенням загальних зборів ЗАТ КБ "ПриватБанк" від 30.04.2009 року була змінена назва закритого акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", яке є правонаступником за всіма правами та обовязками ЗАТ КБ "ПриватБанк". Представник позивача [PERSON] акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в уточненій позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить поштова кореспонденція ( а.с. 47 ), заяву про відкладення розгляду справи та заперечень проти позову до суду не надала. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, враховуючи те, що представник позивача проти цього не заперечує. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що між ВАТ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та [PERSON] 16 лютого 2006 року був укладений кредитний договір № DNH4KS82030330, згідно з яким останній було надано строковий кредит у сумі 4545 грн 84 коп. зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 25,08 % річних з кінцевим терміном повернення 16 лютого 2007 року ( а.с. 7-11). Відповідач [PERSON] свої зобов"язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого виникла заборгованість, яка згідно розрахунку банківської установи станом на 15 січня 2014 року становила 45 086 грн 30 коп., яка складалася із заборгованості за кредитом в сумі 228 грн 78 коп., заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 13265 грн 98 коп., пені за несвоєчасність виконання зобов"язання в сумі 28 968 грн 38 коп., штрафів в сумі 2623 грн 16 коп. Оскільки боржник належним чином не виконувала умови договору щодо належного повернення позикодавцеві грошових коштів, рішенням від 24 березня 2014 року, яке набрало законної сили, Чернігівський районний суд стягнув з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором в сумі 45086 грн 30 коп. (а.с. 48-49). Таким чином, питання про стягнення заборгованості, що існувала у відповідача перед банком станом на 15 січня 2014 року, було вже вирішене судом, тому банк, посилаючись на ст.ст. 526, 527, 530,1054 ЦК України, просив стягнути з боржника залишок кредитної заборгованості за період з 16 січня 2014 року по 25 листопада 2016 року. Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-157цс16. У зв'язку з тим, що рішення суду від 24 березня 2014 року в частині стягнення заборгованості за кредитом (тілом кредиту) не виконано, то ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» має право нараховувати відсотки та пеню відповідно до умов договору ( п.5.1 - 0,15% від суми простроченого платежу). З матеріалів справи вбачається, що заборгованість за кредитним договором за період з 16 січня 2014 року по 25 листопада 2016 року становить 477 грн 97 коп заборгованості за відсотками, 21168 грн 55 коп. пені за несвоєчасне виконання зобов"язань, 500 грн штрафу (фіксована частина) та 951 грн 16 коп. штрафу (процента складова) ( а.с. 39-40). При цьому, положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Отже, з огляду на те, що кредит [PERSON] надавався на споживчі цілі, існує певне обмеження дії принципу свободи цивільного договору зі сторони кредитора. Тому суд вважає можливим застосувати положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки розмір визначеної банком пені значно перевищує розмір заборгованості, що стягується за рішенням суду, та враховуючи те, що з [PERSON] судовим рішення вже стягувалась пеня за невиконання зобов"язань. Отже, визначений позивачем розмір пені слід зменшити до розміру існуючої у відповідача в даній справі заборгованості, а саме, до 480 грн. Проте, суд, не може погодитися з обгрунтуванням позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача штрафних санкцій в сумі 1451,16 грн., зважаючи на таке. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов"язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов"язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов"язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Позивач нарахував відповідачу штрафні санкції відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень штраф (фіксована частина), 951 грн. 16 коп. штраф (процентна складова). Відповідно до пункту 5.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов"язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов"язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 гривень + 5% від суми позову (а.с.11). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов"язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. Отже, за таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. \~\~Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial