Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Відділу приватизації Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про зобов'язання здійснити приватизацію та оформити право власності на житлову кімнату. Свої вимоги мотивує тим, що позивач звернулась до відповідача і надала повний пакет документів для приватизації кімнати № 231 в гуртожитку. На що 12.03.2015 року отримала незрозумілу відповідь, в якій зазначалося, що позивачка не має права на приватизацію займаної кімнати тому, що є співвласником квартири [ADDRESS]. Така відповідь позивача здивувала, оскільки не правильне застосування законодавства, зумисне не виконання рішення Конституційного суду України, яке є обов'язковим до виконання на території України, є остаточним і не може бути оскаржено. Позивач вважає дії відповідача неправомірними і просить зобов'язати відповідача здійснити приватизацію та оформити право власності на житлову кімнату [ADDRESS], на підставі поданого пакету оригіналів документів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08.06.2018 р. відкрито провадження у справі. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, та пояснила звернулась до відповідача і надала повний пакет документів для приватизації кімнати № 231 в гуртожитку, на що 12.03.2015 року отримала незрозумілу відповідь, в якій зазначалося, що позивачка не має права на приватизацію займаної кімнати тому, що є співвласником квартири [ADDRESS]. Представник відповідача позовні вимоги не визнала та заперечувала проти задоволення позову, пояснивши, що згідно ордеру на жиле приміщення серії Б від 29.07.2014 р. за № 015177, виданого на підставі розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 27.06.2014 р. № 338, позивачу надано право на зайняття житлового приміщення, жилою площею 17,7 кв. м., яке складається з однієї кімнати, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Так 13.02.2015 р. позивачка звернулася на адресу відповідача з заявою про приватизацію вище вказаної кімнати. Листом від 12.03.2015 року № 30-966/1 відповідача, позивачу було відмовлено у приватизації кімнати за вищевказаною адресою, на підставі наявності у позивача у спільній власності житла. Оскільки, відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. Натомість, позивач має власне житло, яке набула реалізувавши своє право, як член сім?ї наймача, на приватизацію квартири [ADDRESS], що підтверджується довідкою № 1 від 05.01.015 р. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, заслухавши позивача, представника відповідача та, дослідивши в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Позивач [PERSON] звернулась до відповідача і надала повний пакет документів для приватизації кімнати № 231 в гуртожитку, однак 12.03.2015 року отримала відмову в приватизації. Суд приходить до висновку, що відмова органу приватизації № 30-966/1від 12 березня 2015 року порушує права позивача на приватизацію кімнати з наступних підстав. Статтею 9 Житлового кодексу України встановлено, що до житлових прав громадян відноситься право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах, та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв) державного житлового фонду на користь громадян України. Таким чином, суд приходить до висновку, що правовідносини, які виникли в зв'язку з приватизацією житла, відмови уповноваженого органу в проведенні приватизації, виникають з житлових правовідносин та повинні розглядатися судом в порядку цивільного судочинства. Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання і захисту усіх форм власності. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Правові основи приватизації житла, що знаходяться в державній власності, визначені в Законі України "Про приватизацію державного житлового фонду", який прийнято 19.06.92 р. за N 2482-XII. Зазначеним Законом регламентований порядок набуття права власності на житло громадянами України, які користуються державним житловим фондом, з обмеженнями, визначеними п. 2 ст. 2 цього Закону. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), житлові приміщення в гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків - пам'яток садово - паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв, квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають у аварійному стані, квартири (будинки, кімнати), які віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки) житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС". В судовому засіданні встановлено, що займана позивачем кімната належить до об'єктів приватизації та не входить до переліку тих об'єктів, які не підлягають приватизації. Статтею 3 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року передбачене, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Отже, для приватизації державного житлового фонду житлові чеки вважаються використаними повністю, якщо у власність наймача і кожного члена його сім?ї безоплатно передано з державного житлового фонду загальну площу квартири з розрахунку санітарної норми 21 кв. м. на наймача і кожного члена сім?ї та додатково 10 кв. м. на сім?ю. Громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, в тому випадку, якщо у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах, кімнатах загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 кв. м. загальної площі на наймача і кожного члена сім?ї та додатково 10 кв. м. на сім?ю. Житлова площа, що підлягає приватизації в якій постійно проживає наймач та члени його сім?ї не обмежується кількістю квартир (будинків) кімнат державного житлового фонду, площа яких відповідає зазначеній санітарній нормі. Враховуючи наведене, логічним є висновок, що якщо площа займаної квартири, кімнати менше санітарної норми, то громадянин має використати залишок житлового чека для приватизації іншої квартири (будинку) кімнати державного житлового фонду, наймачем, якої він є. При цьому одноразовість приватизації житла законодавець обумовив номінальною вартістю житлового чека, а не кількістю квартир (будинків), площа яких відповідає цій вартості і встановленим санітарним нормам. Згідно з п. 10 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, крім випадків передбачених законом. Відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та з метою приведення у відповідність до законодавства нормативно-правових актів, наказом Міністра з питань житлово-комунального господарства України N 396 від 16 грудня 2009 року затверджене "Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян", яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформлюються згідно цієї процедури, в т. ч. і рішення органу приватизації. За таких обставин рішення відповідача, якими відмовлено позивачу в оформленні передачі в приватну власність та приватизації прийняте неправомірно, без врахування норм законодавства, порушують право позивача на отримання житла у власність, а тому є незаконним. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути втому числі і визнання права. Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду" та "Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян" затверджене Наказом МЖКГ N 396 від 16 грудня 2009 року, встановлюють порядок передачі квартир в приватну власність. Так, зокрема, наймач та члени його сім'ї повинні звернутися до органу приватизації з відповідною заявою, орган приватизації зобов'язаний в місячний термін з дня одержання заяви прийняти рішення про передачу житла у власність, після чого, оформити відповідне свідоцтво. Зазначена процедура передбачена ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", відповідно до якої приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених Законом. Приймаючи такий акт, суб'єкт владних повноважень може ставати учасником цих правовідносин виключно як носій владних повноважень, завдяки яким він забезпечує можливість громадянам реалізувати своє право на житло. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, виходячи з того, що позивач була вселена до спірної кімнати на законних підставах, законність її проживання у кімнаті ніхто не оспорює, позивач в установленому порядку звернулася із заявою про приватизацію кімнати, надала усі необхідні та наявні у неї документи, суд вважає, що відповідач незаконно відмовив позивачу в приватизації спірної кімнати, порушивши її право на житло, яке підлягає захисту судом шляхом та зобов?язання відповідача розглянути питання щодо безкоштовної передачі у приватну власність кімнати, яке займає позивач. Таким чином, при вирішенні даної справи суд застосовує принцип верховенства права з врахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, зокрема висновки Суду у справах "Панченко проти України" (п. 51) та "Рисовський проти України" (п. 71). У справі "Панченко проти України" ЄСПЛ констатував, що заявник мав "легітимні сподівання" отримати в свою приватну власність житло (пункт 51 рішення ЄСПЛ у справі "Панченко проти України"). Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, дата набрання чинності для України 11.09.97 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статті 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен має право на справедливий розгляд його незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Суд вважає, що встановленими обставинами справи позивачці створені технічні перешкоди у здійсненні нею свого права на вказану кімнату. Як свідчить позиція Європейського Суду у справі "Рисовський проти України" (Заява N 29979/04), що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. З метою поновлення права позивача необхідно визнати її право на приватизацію кімнати за адресою: м. Київ, вул. Кубанської України (Жукова), 53-А, кім. 231 та зобов'язати відділ приватизації Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації розглянути питання та вжити заходи щодо безкоштовної передачі у приватну власність кімнату, яка використовується позивачем на умовах найму з урахуванням надлишкової загальної площі жилого приміщення. А тому вимога позивача в цій частині є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Разом з тим, позивачем заявлено вимогу про зобов'язання відділ приватизації Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації оформити передачу кімнати у власність позивачу шляхом видачі свідоцтва про право власності на зазначену кімнату, яка не підлягає задоволенню, враховуючи такі обставини. Так, суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав не передбачено ч. 2 ст. 16 ЦК України та в порядку цивільного судочинства не передбачено можливості зобов'язання органів державної влади та місцевого самоврядування до вчинення певних дій. До того ж, суд, захищаючи порушені права громадян, не може підміняти функції окремих органів, в тому числі і органів приватизації. Так, порядок приватизації майна встановлений Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду", Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 N396. Процедура приватизації має бути здійснена у чіткій відповідності вимогам законодавства, тому суд визнає за позивачем право на приватизацію та зазначає, що остання має право звернутись до з наданням необхідних документів для реалізації зазначеного права. А тому, в решті позовних вимог належить відмовити. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем витрати по сплаті судового збору. Враховуючи наведене, та

Outcome: partial