Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

У грудні 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради, в обґрунтування якого вказала, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 14 липня 2007 року по 10 червня 2011 року. Сторони мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO], яка після розлучення та по теперішній час проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS]. З моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків: не спілкується з дитиною, участі у житті доньки не приймає. Відповідно до рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.01.2011 року сплачує на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу). Також вказала, що самостійно матеріально утримує та піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу, [PERSON] безпідставно чинить перешкоди їй, як матері, у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку. Зокрема, відповідач категорично відмовляється надати, у передбаченому законодавством України порядку, дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої доньки [PERSON], [INFO], для відпочинку та оздоровлення. Водночас, її донька часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, вказала, що виїзд дитини за межі України, сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку, як особистості. Враховуючи зазначене, відсутність змоги у добровільному порядку домовитись з батьком дитини та після уточнення позовних вимог 02 березня 2017 року, просила суд: надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до таких країн: Болгарія, Великобританія, Італія, Франція, Польща, Румунія, Швеція, Німеччина, Греція, Іспанія, Турція, Єгипет, Ізраїль малолітньої [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], без письмової згоди та супроводу батька [PERSON], на строк, який не може перевищує 1 місяць на рік, для відпочинку та оздоровлення, прийняття участі у міжнародних змаганнях зі спортивних бальних танців, паломницьких поїздок по святим місцям до досягнення дитиною 16 років, тобто до [INFO]; надати дозвіл на оформлення всіх проїзних документів, пов'язаних з виїздом за межі України неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], та вирішити питання стосовно розподілу судових витрат. Позивач та її представник у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним в позові, просили суд їх задовольнити, не заперечували проти розгляду справи за відсутності відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився про час та місце розгляду справи, у контексті ст. 74 ЦПК України, повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечень проти вимог позивача не надав. Представник третьої особи - Служби у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради, у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала, та зазначила, що служба у справах дітей вважає за доцільне надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, у вказані позивачем країни та оформлення документів, пов'язаних з виїздом [PERSON], [INFO], за межі України, малолітньої, разом з матір'ю [PERSON] без згоди батька, до досягнення дитиною 16- ти років. Вислухавши позивача, представника позивача та представника 3-ї особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до таких висновків. Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи, з 14.07.2007 року по 10.06.2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі ( а.с. 12-13). За час шлюбу у них народилась донька - [PERSON], [INFO] ( а.с. 15). Згідно відповіді Комунальної установи "Центр первинної медико - санітарної допомоги № 4" Криворізької міської ради від 15.12.2016 року № 2327 [PERSON], [INFO] знаходиться на обліку АЗПСМ № 12 з народження, хворіє застудними захворюваннями 7-8 разів на рік, у 2011 році взята на "Д" облік кардіолога з діагнозом: Астеновегативний синдром. У 2012 році перенесла вітряну віспу, з 2016 року взята на "Д" облік окуліста з діагнозом: Гіперметропічний асигматизм. Спазм акомодації. У період з 23.09.2016р. по 03.10.2016р. та з 01.12.2016р. по 09.12.2016р. хворіла на ГРВІ (а.с. 18). Згідно Договору про надання танцювальних послуг від 01.09.2016 року, [PERSON] відвідує спортивно - бальні танці ( а.с. 20). Підставою для звернення до суду з вказаним позовом позивач зазначила відмову відповідача у наданні дозволу на виїзд за межі України малолітньої доньки - [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. У відповідності до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права. Статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно п. п. 17, 18 затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004 року № 380 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини проїзний документ дитини, за наявності заперечень одного з батьків, може бути оформлений на підставі рішення суду. У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (надалі - Правил), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч вказаним нормам закону позивачем не вказано конкретно країну світу, до якої необхідний виїзд її неповнолітній дитині - [PERSON], [INFO], із зазначенням проміжку часу на який буде здійснений тимчасовий виїзд, з визначенням його початку й закінчення. Не зазначає позивач і необхідності такого виїзду, якими можуть бути, зокрема: оздоровлення дитини за кордоном, запрошення прийняти участь у танцювальних змаганнях, фестивалях за межами України тощо. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що дозвіл на виїзд без зазначення в даному разі конкретної країни прямування, а лише до перелічених позивачем країн: Болгарія, Великобританія, Італія, Франція, Польща, Румунія, Швеція, Німеччина, Греція, Іспанія, Турція, Єгипет, Ізраїль сприятиме забезпеченню інтересів дитини, створенню їй належних умов для відпочинку, оздоровлення, позивачкою також не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч. 1 ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Суд дає критичну оцінку доводам позивача щодо відмови відповідача у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон, оскільки позивачка не довела в суді належними, допустимими, достатніми доказами ту обставину, що відповідач ухиляється від надання відповідного нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дитини у супроводі позивача (матері дитини), зважаючи на те, що будь-яких доказів наявності запрошення з'явитися до визначеного нотаріуса, зокрема, і за останнім відомим місцем проживання відповідача, матеріали справи не містять, та в судовому засіданні такі обставини підтвердження не знайшли. Наявну в матеріалах справи копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення на ім'я [PERSON], копію квітанції та опису вкладення, суд не визнає достатніми доказами, які беззаперечно доводять факт направлення відповідачу саме запрошення з'явитися до визначеного нотаріуса та на визначену дату. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позивачем згідно вимог ст. 57 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів про її дійсні наміри щодо необмежених кількістю поїздок до перелічених в уточненій позовній заяві країн світу, до досягнення неповнолітньою [PERSON], [INFO], 16-ти років. Суд, при розгляді справи бере до уваги і те, що нормами законодавства не передбачено надання дозволу на багаторазове вивезення дитини за кордон, тим більше без зазначення країни, мети поїздки та терміну перебування. Крім того, не можуть бути задоволені позовні вимоги щодо захисту права, яке може бути порушене в майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно порушене, зокрема, вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди одного з батьків, оскільки невідомо, чи буде необхідність в отриманні дозволу, а якщо і настане така необхідність, можливо, відповідач безперешкодно його надасть. За таких обставин, оцінюючи усі докази, досліджені у судовому засіданні у їх сукупності та приймаючи до уваги те, що суд не може розглядати питання щодо ймовірного порушення прав у майбутньому та без чіткої конкретизації вимоги, тобто, без зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі дитини, тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необгрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. На підставі ст.ст. 141, 150, 152, 154, 155, 157 Сімейного кодексу України та

Outcome: dismissed