Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-18 00:00:00

Заступник прокурора Херсонської області звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що розпорядженням заступника голови Голопристанськї РДА №887 від 24.10.2012р. було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду [PERSON]. На підставі даного розпорядження Головним управлінням Держземагенства у Херсонській області було видано наказ від 15.10.2014 № 21-1553/18-14-СГ про надання [PERSON] в оренду земельних ділянок загальною площею 113,3000 га. строком на 7 років. 16.10.2014 року було укладено договір оренди за яким [PERSON] отримав у строкове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення, площами: 37,3000га., 51,1857 га., 6,0000 га. та 18,8143га., які знаходяться за межами населених пунктів на території Нововолодимирівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області для ведення фермерського господарства. Підставою для пред'явлення позову стало недодержання [PERSON] вимог ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» при поданні клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, оскільки в ньому відповідач не обґрунтував потреби в значному розмірі земельних ділянок, можливість їхнього обробітку, наявність для цього відповідної техніки; не зазначив перспективи діяльності фермерського господарства, кількість його членів та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність. Вказані вимоги закону також були проігноровані Голопристанською РДА, оскільки не перевірено їхнє додержання заявником та не надано цьому відповідної оцінки під час вирішення питання про надання дозволу на виготовлення землевпорядної документації. Крім цього, позивач посилається на порушення відповідачами положень Земельного, Водного кодексів України та Постанови КМУ №486 від 08.05.1996р., оскільки дві земельні ділянки, які перебувають в оренді [PERSON] межують з Краснознамянським каналом та частково розташовуються в водоохоронній зоні, а відтак потребують особливих вимог (обмежень) щодо їхнього використання та погодження з Приморським управлінням водного господарства, яке є користувачем земельної ділянки під Краснознамянським магістральним каналом, що не було виконано. Таким чином, позивач просив визнати незаконним (недійним) розпорядження заступника голови Голопристанськї РДА №887 від 24.10.2012р., визнати незаконним (недійним) та скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Херсонській області від 15.10.2014 № 21-1553/18-14-СГ, визнати недійсним договір оренди землі від 16.10.2014р., витребувати у [PERSON] орендовані земельні ділянки, які знаходяться на території Нововолодимирівської сільської ради та вирішити питання про компенсацію відповідачами понесених позивачем судових витрат по сплаті судового збору. Ухвалою Голопристанського районного суду Херсонської області від 11.10.2017 року за клопотанням представника [PERSON] до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача було залучено фермерське господарство "Дарина-Р". В судовому засіданні представник прокуратури Пластун Т.А. позовні вимоги підтримала на підставах зазначених в позовній заяві та просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник Голопристанської РДА в останнє судове засідання не з'явилась з невідомих суду причин. В раніше проведених судових засіданнях позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення в яких зазначила, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду був погоджений комісією з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою та Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища, а відтак при прийнятті спірного розпорядження Голопристанська РДА діяла в межах наданих їй повноважень і не мала підстав для відмови в затвердженні проекту землеустрою. Просили в задоволенні позову повністю відмовити. Представник Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області в судове засідання не з'явився, надав письмові заперечення в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог з мотивів їхньої необґрунтованості та безпідставності. Свою позицію виразив тим, що позивачем не було доведено порушення інтересів держави прийняттям спірного наказу та передачі земельних ділянок в оренду [PERSON] Борка А.Л., представляючи інтереси [PERSON] та ФГ «Дарина-Р» в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав наведених ним в письмових запереченнях. Зазначив, що подана [PERSON] заява про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду мала типову форму і передбачала внесення в наявні в ній графи конкретних відомостей без можливості зазначення додаткових даних. Питання стосовно досвіду, можливості обробітку земельної ділянки та наявності відповідної техніки з'ясовувалось на комісії з питань створення фермерських господарств, позитивний висновок якої міститься в матеріалах справи. Крім цього, орендар будь-яких порушень умов використання орендованої земельної ділянки не здійснює, належним чином виконує свої обов'язки, передбачені угодою, своєчасно сплачує орендну плату та не погіршує якості ґрунтів. Також вважає, що позивачем не доведено порушення з боку орендарів режиму регульованої господарської діяльності в зоні водоохоронної зони, а ведення товарного сільськогосподарського виробництва в такій зоні з дотриманням певних обмежень, передбачених ст. 89-90 ВК України та іншими дублюючими ці положення нормативно-правовими актами законодавством не заборонено. Просив також відмовити з підстав пропущення заступником прокурора строку позовної давності. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що розпорядженням голови Голопристанської районної державної адміністрації № 58 від 27.01.2011 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду гр. [PERSON] орієнтовною площею до 126,62 га строком на 5 років для ведення фермерського господарства на території Нововолодимирівської сільської ради. Розпорядженням заступника голови Голопристанської районної державної адміністрації № 887 від 24.10.2012 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду загальною площею 113,3000 га гр. [PERSON] для ведення фермерського господарства на території Нововолодимиірвської сільської ради. 15.10.2014Головним управлінням Держземагентства у Херсонській області прийнято наказ № 21-1553/18-14-СГ відповідно до якого надано [PERSON] в оренду строком на 7 років земельні ділянки загальною площею 113,3000 га (земельна ділянка площею 37,3000 га - кадастровий номер [NUMBER], земельна ділянка площею 51,1857 га - кадастровий номер [NUMBER], земельна ділянка площею 6,0000 га - кадастровий номер [NUMBER], земельна ділянка площею 18,8143 га - кадастровий номер [NUMBER]), із земель запасу державної власності сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Нововолодимирівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області. 16.10.2014Головним управлінням Держземагентства у Херсонській області в особі Відділу Держземагентства у Голопристанському районі (Орендодавець) укладено договір оренди землі з [PERSON] (Орендар), який 20.10.2014 та 21.10.2014 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна. В п. 1 договору зазначено, що згідно наказу Головного управління Держземагентства у Херсонській області від 15.10.2014 № 21-1553/18-14-СГ орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які розташовані за межами населених пунктів на території Нововолодимирівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області (кадастровий номер [NUMBER], кадастровий номер [NUMBER], кадастровий номер [NUMBER], кадастровий [NUMBER]). Відповідно до п. 7, 8, 15 договору, земельні ділянки надані [PERSON] в оренду для ведення фермерського господарства. Після укладення договору оренди земельних ділянок та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб. Договір укладений на 7 років. 19.03.2015 за № 14881020000001295 здійснено запис про реєстрацію фермерського господарства «Дарина-Р», керівником якого є [PERSON], що підтверджується витягом з ЄДРПОУ. Згідно із ч. 1 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. З огляду на положення статей 22, 31, 93, 124 ЗК України землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди. За правилом статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів. Частинами другою та третьою статті 134 ЗК України визначені випадки, коли земельні торги не проводяться, а передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Зокрема, земельні торги не проводяться при передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Відповідно до ч.2 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, в якому зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Органам, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Частиною третьою статті 123 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Таким чином, ст. 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати інші, ніж установлені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу. Меж тим, порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений також Законом України «Про фермерське господарство», який є спеціальним нормативно-правовим актом у цих відносинах. Так, згідно з абзацом 1 частини першої статті 7 Закону для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. У заяві зазначається: бажаний розмір і місце розташування земельної ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне отримання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (абзаці 2 частини першої статті 7 Закону). Верховний Суд України у своїй правовій позиції викладеній в постанові від 03.02.2016 року по справі за N 6-2902цс15 (на яку посилався позивач) зазначив, що при вирішенні позовних вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягають правила надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, згідно із статтею 7 Закону N 973-IV як спеціального по відношенню до статті 123 ЗК України. Таким чином, за змістом статей 1, 7, 8 Закону N 973-IV заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити комплекс передбачених частиною першою статті 7 Закону N 973-IV умов і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на розгляд суду спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і умовам, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів. За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. У протилежному випадку відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб'єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов'язковою процедурою - без проведення земельних торгів. Судом встановлено та сторонами не заперечувалось, що безпосередньо після укладення договору оренди, [PERSON] зареєстрував ФГ «Дарина-Р», яке сам і очолив. Дане господарство самостійно займається обробкою земельних ділянок, вирощує сільськогосподарську продукцію та здійснює її реалізацію. Заборгованість по сплаті орендної плати відсутня. Дані обставини не були спростовані позивачем в ході розгляду справи. Крім цього, суду не було доведено, що орендар не має змоги чи бажання обробляти всю площу орендованої ним землі, не володіє відповідними для цього матеріальними ресурсами, технікою та іншими оборотними засобами для цільового використання об'єкту оренди і виконання всіх умов укладеної угоди. Судом також не встановлено, що земельні ділянки були передані в фактичне користування третіх осіб. Вказане свідчить про відповідність дій орендаря його волевиявленню при укладенні спірного правочину та здатність здійснювати даний вид діяльності. Формальне не зазначення в заяві про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою всіх умов і обставин передбачених ст. 7 Закону N 973-IV, зважаючи на типовість форми такого клопотання (а.с. 55) та з урахуванням встановлення відсутності наміру [PERSON] не займатися веденням фермерського господарства, на думку суду не може бути достатньою підставою для визнання спірного розпорядження недійсним, а тому за цих обставин позовні вимоги не можуть бути задоволені. Частинами другою та четвертою статті 7 Закону передбачено, що заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом. Судом встановлено, що на виконання розпорядження голови Голопристанської РДА №58 від 27.01.2011 року приватним підприємством «Земпроект» у 2011 році було виготовлено проект землеустрою щодо відведення [PERSON] земельних ділянок в оренду загальною площею 113,3000 га., розташованих на території Нововолодимирівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області. Вказаний проект відведення, згідно вимог ст. 186-1 ЗК України був погоджений відділом регіонального розвитку, містобудування та архітектури Голопристанької РДА, Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Херсонській області, обласною інспекцією по охороні пам'яток історії та культури та комісією з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою, що підтверджується позитивними висновками цих органів, які містяться в матеріалах справи та на теперішній час у встановленому законом порядку не скасовані. Отже, враховуючи погодження проекту землеустрою відповідними повноважними державними органами, відповідність його вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, районна державна адміністрація не мала підстав для відмови в його затвердженні. Таким чином, посилання позивача на відсутність належного погодження проекту землеустрою з природоохоронним органом без скасування висновку від 08.02.2012 №07-14/9/208 є безпідставним та не відповідає обставинам справи. З графічних матеріалів справи та листа Приморського управління водного господарства від 27.04.2017р. вбачається, що земельні ділянки, площею 18,8143 га. кадастровий номер [NUMBER] та площею 51,1857 га. кадастровий номер [NUMBER], які перебувають в оренді [PERSON] межують з Краснознам'янським каналом та знаходяться на відстані 10-20 метрів від нього. В силу положень ст. 1 Водного кодексу України, Краснознам'янський канал відноситься до водних об'єктів. До земель водного фонду належать землі, зайняті гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них (ст. 4 ВК України). Відповідно до ч.1, 3 ст. 91 ВК України, для потреб експлуатації та захисту від забруднення, пошкодження і руйнування магістральних, міжгосподарських та інших каналів на зрошувальних і осушувальних системах, гідротехнічних та гідрометричних споруд, а також водойм і гребель на річках встановлюються смуги відведення з особливим режимом користування. Земельні ділянки в межах смуг відведення надаються центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, та іншим організаціям для спеціальних потреб і можуть використовуватися ними для створення водоохоронних лісонасаджень, берегоукріплювальних та протиерозійних гідротехнічних споруд, будівництва переправ, виробничих приміщень. Смуга відведення вздовж Краснознам'янського каналу входить до складу земельної ділянки, яка передана у постійне користування Приморському управлінню водного господарства, що підтверджується Державним актом серії [NUMBER] від 08 травня 2012 року. Статтею 87 ч.1, 5 ВК України визначено, що для створення сприятливого режиму водних об'єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм встановлюються водоохоронні зони. Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них встановлюються Кабінетом Міністрів України. Постановою КМУ № 486 від 08.05.1996 року затверджено Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, відповідно до п.8 якого встановлено, що зовнішня межа водоохоронної зони на землях сільських населених пунктів, землях сільськогосподарського призначення, лісового фонду, на територіях водогосподарських, лісогосподарських, рибогосподарських підприємств, а також на землях інших власників та користувачів визначається з урахуванням усіх земель відводу на існуючих меліоративних системах, але не менш як 200 метрів від бровки каналів чи дамб. Водоохоронна зона є природоохоронною територією господарської діяльності, що регулюється. На території водоохоронних зон забороняється: 1) використання стійких та сильнодіючих пестицидів; 2) влаштування кладовищ, скотомогильників, звалищ, полів фільтрації; 3) скидання неочищених стічних вод, використовуючи рельєф місцевості (балки, пониззя, кар'єри тощо), а також у потічки. Оскільки в правових положеннях не міститься прямої заборони щодо ведення фермерського господарства в межах водоохоронних зон, а позивачем не доведено здійснення землекористувачем господарської діяльності з порушенням обмежень встановлених вищевказаною статтею, суд погоджується з позицією представника [PERSON] про відсутність підстав для задоволення позовних вимог за цих обставин. Також не заслуговує на увагу суду відсутність погодження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок [PERSON] з Приморським управлінням водного господарства, оскільки вказаний проект був виготовлений раніше в 2011 році ніж винесено розпорядження голови Голопристанської РДА, на підставі якого Приморське УВГ отримало право постійного користування земельною ділянкою під Краснознамянським каналом. Крім цього, ч.1, 2 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Звертаючись до суду заступник прокурора вказав, що позовна заява, вжита як захід прокурорського реагування в інтересах держави та направлена на захист екологічних інтересів держави, яким може бути спричинено шкоду. В зв'язку з цим, суд вважає за необхідне наголосити, що інтереси держави, порушення яких не відбулося не містить предмету спору та не підлягає захисту на майбутнє. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд також враховує положення ч.1 ст. 27 ЗУ «Про оренду землі» згідно якої орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Також самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог є заява Борка А.Л. про застосування строку позовної давності. Згідно ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до положень ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Виходячи зі змісту ст. ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 р. за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 р. за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 р. у справі N 6-2469цс16). Враховуючи те, що основним оскаржуваним актом змісту цих позовних вимог є розпорядження заступника голови Голопристанської РДА №887, яке на думку позивача прийнято з порушенням норм закону, а інші вимоги є похідними від цієї, суд приходить до висновку, що початок перебігу позовної давності слід відраховувати від дати прийняття спірного документу - 24.10.2012 року. Посилання представника прокуратури на ту обставину, що про порушення вимог закону при використанні [PERSON] орендованої землі їм стало відомо зі звернення гр. [PERSON] не приймається до уваги суду, оскільки в вказаному повідомленні від 03.04.2017 року мова йде про недоплату орендної плати, а позовні вимоги пред'явлені зовсім з інших підстав та не в інтересах органу місцевого самоврядування.

Outcome: dismissed