Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

05 січня 2018 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» про визнання трудового договору припиненим та зобовязання вчинити певні дії, визнання незаконними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності. В обґрунтування позову зазначала, що працювала у відповідача з червня 2005 року, однак, після її поновлення судом через незаконне звільнення відповідачем у жовтні 2016 року, ставлення до неї зі сторони адміністрації різко змінилося: її перевели на нижчу посаду, а потім перемістили на інше робоче місце в інший населений пункт. Також відповідач порушував строки виплати їй заробітної плати, тому нею 01.12.2017 р. було подано заяву про звільнення з роботи за власним бажанням згідно із ч.3 ст.38 КЗпП України з 04.12.2017 р. у звязку із порушенням умов трудового договору, затримок у виплаті заробітної плати. Також у заяві від 01.12.2017 р. вона просила провести з нею остаточний розрахунок, виплатити вихідну допомогу у розмірі трьохмісячного заробітку та виплатити компенсацію втрати частини заробітної плати. Проте, замість оформлення її звільнення, 04.12.2017 р., їй було оголошено два накази про накладення на неї дисциплінарних стягнень у виді догани від 17.11.2017 р. та від 04.12.2017 р., хоча ніяких порушень трудової дисципліни вона не допускала. Наказу про звільнення відповідач не видав, однак вона з 05.12.2017 р. припинила роботу. На її запити та запити адвоката необхідних документів відповідач в повному обсязі не надавав. Просила визнати припиненим трудовий договір між РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» та нею, [PERSON], з 04.12.2017 р. на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України у звязку із невиконанням уповноваженим власником органом законодавства про працю та зобовязати відповідача видати відповідний наказ, визнати незаконними та скасувати накази РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» про притягнення її до дисциплінарної відповідальності від 17.11.2017 №377 та від 04.12.2017 №394. На підготовчому судовому засіданні 06.03.2018 р. позивач подала заяву про збільшення позовних вимог, так як до дати судового засідання вже була звільненою з роботи з 04.12.2017 р. наказом від 31.01.2018 р. за №32-кВД-0000065 на підставі п.п.3, 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором та за прогул без поважних причин, і трудова книжка їй була вручена 09.02.2018 р. Просила суд змінити формулювання звільнення з роботи та визнати її звільненою з роботи з 04.12.2017 р. на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у звязку із порушенням роботодавцем трудового законодавства, зобовязати відповідача внести відповідні зміни у її трудову книжку; стягнути на її користь вихідну допомогу в розмірі 27978,81 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку із затримкою термінів її виплати за період з травня 2014р. по листопад 2017р. в розмірі 5401,84грн, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у звязку із затримкою видачі трудової книжки в розмірі 19520,10 грн., визнати незаконними та скасувати накази РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» про притягнення її до дисциплінарної відповідальності від 17.11.2017 №377 та від 04.12.2017 №394, стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. Відповідач подав письмовий відзив на позов, згідно з яким позовні вимоги не визнав. Заперечуючи проти позову відповідач вказав, що позивач дійсно працювала у РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» з 10 червня 2005 року, згідно із Наказом від 06.10.2016 року позивача було переведено з посади заступника начальника абонентної служби на посаду начальника відділу по роботі із споживачами Рівненського району, а наказом від 30.06.2017р. переведено на посаду начальника абонентського відділу Рівненського району служби обліку і реалізації води РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал", наказом № 367 від 07.11.2017р. за позивачем закріплено робоче місце в смт. Квасилів, вул. Молодіжна, 18. Вказав, що наказом № 368 від 07.11.2017р. позивачу надано розпорядження прийняти на облік до 25.11.2017 року (створити особові рахунки) для проведення розрахунків за послуги водопостачання та водовідведення абонентам с. Велика Омеляна. Наказом № 370 від 08.11.2017р. затверджено граничну суму відшкодувань витрат на проїзд у громадському транспорті в розрахунку на один календарний місяць для начальника абонентського відділу Рівненського району [PERSON] 400грн. Зазначив, що з вересня 2017 року позивач допускала систематичне невиконання своїх посадових обовязків, а також доручень керівництва, про що були подані службові записки начальника служби обліку і реалізації води [PERSON] від 02.10.2017р. та від 13.11.2017р. Наказами № 377 від 17.11.2017р. та № 394 від 04.12.2017р. позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарні стягнення у виді догани. 04.12.2017р. в приміщенні абонентського відділу Рівненського району служби обліку і реалізації води в смт. Квасилів було складено акт відмови від надання пояснень позивачем на службову записку начальника служби обліку і реалізації води [PERSON] №603/сл від 13.11.2017р. та акти про відмову від ознайомлення з наказами № 377 від 17.11.2017р. та № 394 від 04.12.2017р. Наказом №32-к-ВД-0000065 від 31.01.2018р. за систематичне невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором та прогул без поважних причин припинено трудовий договір з позивачем з 04.12.2017р. Просив відмовити позивачу у задоволенні позову. У письмовій відповіді на відзив позивач вказала, що порушень трудової дисципліни вона не допускала і оскаржувані нею накази не містять вказівки на невиконання нею трудових обовязків, передбачених посадовою інструкцією. Вважає, що відповідач зобовязаний був провести її звільнення згідно із поданою нею заявою 01.12.2017 р. з 04.12.2017 р. на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. У письмових запереченнях на відповідь відповідач зазначив, що дисциплінарні стягнення були накладені на позивача на підставі акту службового розслідування та доповідних записок про порушення позивачем трудової дисципліни, а звільнення позивача було проведене відповідно до чинного трудового законодавства, з урахуванням документів, які підтверджували порушення позивачем трудової дисципліни та за згодою профкому. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала уточнені позовні вимоги, вважає, що дисциплінарні стягнення накладенні на неї безпідставно, звільнення за систематичне невиконання трудових обовязків та прогул є незаконним, так як порушень трудової дисципліни вона не допускала, вважає, що її звільнення має бути проведене на підставі ч.3 ст.38 ЗКпП України. Просить уточнені позовні вимоги задовольнити та стягнути на її користь понесені судові витрати. Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Додатково пояснила, що усі три накази щодо позивача як про накладення дисциплінарних стягнень, так і про звільнення є наказами про притягнення до дисциплінарної відповідальності, однак жоден із них не містить вказівки на факти порушення позивачем трудових обовязків, які передбачені її посадовою інструкцією. Зазначила, акт службового розслідування, наданий відповідачем також не містить вказівки на вчинення позивачем дисциплінарного проступку та виданий за межами плану перевірки та компетенції комісії, а надані відповідачем службові записки на підтвердження вчинення позивачем порушення трудової дисципліни не є належними та допустимими доками порушення позивачем чи невиконання нею трудових обовязків, і також не містять конкретних фактів порушення трудової дисципліни позивачем. Вказує, що станом на день подачі позивачем заяви 01.12.2017 р. про звільнення з роботи були наявні правові підстави, передбачені ч.3 ст.38 КЗпП України, так як із наданих позивачкою документів вбачається, що заробітна плата виплачувалася не регулярно, і мала місце заборгованість по її виплаті, тому 04.12.2017 р. позивачку належало звільнити на підставі поданої нею заяви та виплатити їй відповідну вихідну допомогу. Також позивачці мала бути виплачена компенсація втрати частини заробітної плати у звязку із затримкою термінів її виплати. Зазначає, що відповідно до трудового законодавства у справах щодо притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності обов'язок доказування правомірності застосування дисциплінарного стягнення покладається на відповідача, проте відповідач доказів правомірності наказів про накладення дисциплінарних стягнень у виді доган та звільнення не надав. Вважає, що накази відповідача є незаконними, тому слід скасувати накази про накладення дисциплінарних стягнень та змінити підставу звільнення позивачки на ч.3 ст.38 КзПП України, а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у звязку із затримкою у видачі трудової книжки. Також вказує, що оскільки відповідачем не спростовано правильність проведених позивачем розрахунків позову, то вони є правильними. Просить уточнені позовні вимоги задовольнити та стягнути на користь позивачки понесенні судові витрати у виді сплаченого судового збору та витрат на правничу допомогу адвоката. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили. Вказали, що підставою для накладення дисциплінарного стягнення у виді догани згідно з наказом № 377 від 17.11.2017 р. був [PERSON] службового розслідування 04.10.-17.11.2017 р., підставою накладення дисциплінарного стягнення у виді догани згідно з наказом № 394 від 04.12.2017 р. була службова записка [PERSON] від 13.11.2017 р. про постійне невиконання [PERSON] завдань і обовязків посадової інструкції, по суті якої [PERSON] 04.12.2017 р. у присутності комісії відмовилася давати пояснення. Підставою для звільнення [PERSON] за систематичне невиконання трудових обовязків та прогули стали накази № 377 та 394, а також службові записки начальника служби обліку і реалізації води [PERSON]Л,, заступника директора [PERSON], начальника фінансового відділу [PERSON], начальника відділу кадрів [PERSON] та рішення спільного засідання профспілкового комітету та адміністрації підприємства. Просять в позові відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, всебічно дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 10.06.2005 року на підставі наказу №24-к [PERSON] була прийнята на роботу в Рівненське обласне виробниче комунальне підприємство водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал». Наказом від 18.04.2016 р. за № 112-к позивач була звільнена з роботи з посади заступника начальника абонентної служби на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Наказом № 279-к від 05.10.2016 р. була поновлена на роботі та на підставі рішення Рівненського міського суду від 03.10.2016 р. по справі № 569/6199/16. Наказом № 296-к від 06.10.2016 р. [PERSON] була переведена з посади заступника начальника абонентної служби на посаду начальника відділу по роботі із споживачами Рівненського району абонентної служби РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал". Наказом від 30.06.2017р. №139-к позивача було переміщено на посаду начальника абонентського відділу Рівненського району служби обліку і реалізації води РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал". Наказом №337 від 04.10.2017р. призначено службове розслідування щодо зясування причин залишення позивачем робочого місця 02.10.2017р. 04.10.2017 р. директором РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» [PERSON] затверджено План проведення службового розслідування за фактом відсутності на робочому місці [PERSON], призначеного наказом по підприємству №337 від 04.10.2017 р., із строком виконання заходів службового розслідування до 12.10.2017 р. Наказом № 367 від 07.11.2017 року для начальника абонентського відділу Рівненського району [PERSON] закріплено робоче місце в смт. Квасилів, вул. Моложіна, 18. Наказом №368 від 07.11.2017 р. начальнику абонентського відділу Рівненського району [PERSON] доручено прийняти на облік до 25.11.2017 р. (створити особові рахунки) для проведення розрахунків за послуги водопостачання та водовідведення абонентам с. Велика Омеляна. 01 грудня 2017 року [PERSON] подана письмова заява про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зареєстрована відповідачем 01.12.2017 р. вх. №1444/з. 04 грудня 2017 року [PERSON] було оголошено наказ від 17.11.2017 №377 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», згідно із п.2 якого [PERSON], начальника відділу Рівненського району служби обліку і реалізації води РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал», було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді догани за допущені недоліки у роботі, неналежне виконання службових обовязків, порушення вимог трудової дисципліни, вимог посадової інструкції, неналежну організацію, несвоєчасне та неякісне виконання доручення керівництва про проведення обстеження та приєднання споживачів села [PERSON] до централізованої системи водопостачання та водовідведення РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал», створення конфліктної ситуації на підприємстві. Згідно із [PERSON] службового розслідування 04.10. - 10.11.2017 р. проведеного на підставі наказу №337 від 04.10.2017 р. рекомендовано директору підприємства не вживати заходів дисциплінарного впливу до начальника абонентського відділу Рівненського району служби обліку і реалізації води [PERSON] у звязку з відсутністю складу дисциплінарного проступку та рекомендовано вжити до неї заходи дисциплінарного впливу у виді догани за неналежне виконання посадових обовязків при виконанні доручення директора підприємства щодо проведення обстеження абонентів села [PERSON] та прийняття їх у централізовану систему водопостачання та водовідведення, а також створення конфліктної ситуації на підприємстві. Згідно із службовою запискою начальника служби обліку і реалізації води [PERSON] від 13.11.2017 р. він просить притягнути до дисциплінарної відповідальності начальника абонентського відділу Рівненського району служби обліку і реалізації води [PERSON] за постійне невиконання завдань і обовязків, передбачених пунктами 2,3,8 посадової інструкції. Згідно із [PERSON] від 04.12.2017 р. зафіксовано факт відмови [PERSON] від надання пояснень на службову записку [PERSON] Наказом №394 від 04.12.2017 р. [PERSON], начальника відділу Рівненського району служби обліку і реалізації води РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал», було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді догани за допущені недоліки у роботі, неналежне виконання службових обовязків, порушення трудової дисципліни, неналежне виконання завдань і обовязків, визначених посадовою інструкцією, ухилення від виконання доручень безпосереднього керівника. Згідно із [PERSON] від 04.12.2017 р. [PERSON] відмовилася від письмово ознайомлення з наказом від 04.12.2017 р., текст наказу зачитано в усній формі в присутності [PERSON] та надано один примірник на її прохання. Згідно із службовою запискою заступника директора РОВКП ВКГ «Рівнеобводоканал» [PERSON] від 05.12.2017 р. вказано, під час розгляду ним службової записки [PERSON] з приводу виконання нею завдань щодо прийняття абонентів села [PERSON] у централізовану систему водопостачання та водовідведення та порушення субординації зі сторони начальника служби обліку і реалізації води [PERSON] ним було встановлено факт не доброчесності зі сторони [PERSON] та зясовано, що вона упродовж періоду з 09.11.2017 р. по 17.11.2017 р. жодних робіт не виконувала, а 17.11.2017 р. пішла на лікарняний, доручень безпосереднього керівництва не виконує, а серед працівників поширює неправдиву інформацію щодо порушення субординації між керівництвом та працівниками та тиску на неї. Відповідно до службової записки начальна служби обліку і реалізації води [PERSON] від 07.12.2017 р. [PERSON] була відсутня на робочому місці 05.12.2017 р., 06.12.2017 р., 07.12.2017 р., причини відсутності не повідомила ні в усній, ні в письмовій формі. Згідно із службовою запискою начальника фінансового відділу [PERSON] та начальника відділу кадрів [PERSON] щодо розгляду службових записок заступника директора [PERSON] та начальника служби обліку і реалізації води [PERSON] наказами по підприємству №377 та №394 [PERSON] притягнута до дисциплінарної відповідальності, з наказами ознайомитися відмовилась, про що складено відповідний акт. З приводу відсутності [PERSON] на роботі пояснень не надано, на роботі станом на 15.12.2018 р. відсутня, що є підставою для її звільнення з роботи на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України. Наказом №32-к-ВД-0000065від 31.01.2018р. [PERSON] була звільнена з роботи з 04.12.2017 р. на підставі пункту 3 та пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України (за систематичне невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором та за прогул без поважних причин). Згідно із записами у трудовій книжці [PERSON] 04.12.2017 р. зроблено запис за №16 про звільнення із займаної посади за систематичне невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором та за прогул без поважної причини згідно з п.п.3,4 КЗпП на підставі наказу №32-к від 31.01.2018 р. 09.02.2018 р. позивач отримала у відповідача під розпис трудову книжку. Розрахунковими листами РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» на імя [PERSON] табельний номер ВД-0000065, за жовтень 2016 року листопад 2017 року відображено наявну заборгованість по виплаті заробітної плати на кінець кожного місяця, яка за станом на кінець листопада 2017 року становила 9 228,15 грн. Випискою ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» за період 09.02.2015 р. - 03.01.2018 р. відображено суми та дати зарахування коштів по контракту № [NUMBER] по виплаті заробітної плати Рівнеоблводоканалом [PERSON], згідно із якою виплати є нерегулярними та неповними, у порівнянні із розрахунковими листами. Згідно із Довідкою РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» від 26.12.2017 р. за № 00000000257 про доходи [PERSON] за 2017 рік розмір доходів за два останні повні місяці роботи становить у жовтні 2017 року 8160,45 грн. у листопаді 2017 року 5828, 57 грн. Відповідно до довідки РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» № 1007/01-11 від 22.03.2018 р. станом на 01.12.2017 р. заборгованість по заробітній платі працівнику [PERSON] складає 9228,15 грн. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, оскільки поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника значення не мають. Тобто, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. Відповідно до ст. 44 КЗпП при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у ст. 38 КЗпП України, внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Положеннями ст.147 КЗпП України встановлено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Згідно із частиною 1 статті 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Відповідно до ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Згідно зі ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку. Недотримання цієї процедури є підставою для скасування наказу роботодавця про накладення дисциплінарного стягнення на порушника. Відповідно до ст.150 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV цього Кодексу). За змістом положень ст.ст. 147-1, 149 КЗпП України, ч. 3 ст. 81 ЦПК України, у справах щодо притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності обов'язок доказування правомірності застосування дисциплінарного стягнення покладається на відповідача. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (ст.2), тобто з 2001 року. Згідно з положеннями ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Згідно вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За нормами ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, у наказах відповідача про накладення дисциплінарних стягнень на позивача № 377 від 17.11.2017 р. та №394 від 04.12.2017 р. відсутні правові підстави їх винесення, не зазначено конкретних фактів неналежного виконання позивачем її посадових обов'язків, передбачених посадовою інструкцією, не конкретизовано: які саме її обов'язки є невиконаними і не вказано з чого вбачається, що за їх виконання несе відповідальність саме позивач. Тобто, відсутні докази вчинення позивачем дисциплінарного проступку, який пов'язаний з невиконанням чи неналежним виконанням працівником своїх обовязків без поважних причин. Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у своїй постанові від 16.04.2018 р. по справі №212/2041/16-ц. При цьому суд не приймає до уваги як підставу накладення дисциплінарного стягнення на позивачку наданий відповідачем [PERSON] службового розслідування від 04.10.-10.11.2017 р., так як він не містить конкретних фактів вчинення позивачем дисциплінарного проступку, а також проведений комісією за межами Плану перевірки, визначеного наказом № 337 від 04.10.2017 р. Не приймаються судом як докази вчинення позивачкою дисциплінарних проступків службові записки начальника служби обліку і реалізації води [PERSON] від 02.10.2017р. та від 13.11.2017р., які також не містять вказівок про вчинення позивачем дисциплінарних проступків. При цьому зазначені документи зазначені у текстах наказів як підстава для їх видачі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе визнати незаконними та скасувати накази від 17.11.2017 року № 377 та від 04.12.2017 р. №394 щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. Також, наданими позивачем доказами підтверджено, що на дату подачі нею заяви від 01 грудня 2017 року про її звільнення з роботи була наявною заборгованість по заробітній платі, виплата заробітної плати проводилася з порушенням строків її виплати, що є порушенням умов трудового договору та законодавства про працю, і правовою підставою для звільнення з роботи за ч.3 ст. 38 КЗпП України. Щодо наказу про звільнення позивача з роботи від 31.01.2018 р., то він не відповідає вимогам трудового законодавства. Вказаний наказ не містить вказівки на конкретні факти неналежного виконання позивачем її посадових обовязків, а твердження представників відповідача про те, що систематичне невиконання трудових обовязків підтверджується наказами №377 від 17.11.2017 р. та №394 від 04.12.2017 р. та службовими записками, то застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення за ті ж порушення, за які вже застосовано дисциплінарні стягнення у виді догани не допускається, так як є повторним застосуванням дисциплінарного стягнення за ті ж правопорушення. А щодо вчинення позивачем прогулу, то докази такого відповідачем також не надані, так як звільнення проведене з 04.12.2017 р. тобто з дати припинення трудових відносин на підставі поданої заяви позивача від 01.12.2017 р. І оскільки трудові відносини припинені, то позивач не зобовязана була виконувати своїх посадових обовязків, тому прогулу позивачем не допущено. При цьому відповідач при звільнення позивача ігнорує подану нею заяву про звільнення від 01.12.2017 р. Відповідно необхідно змінити формулювання підстави звільнення позивача з роботи з п.п.3, 4 ч.1 ст.40 КЗпП України на ч.3 ст.38 КЗпП України із стягненням із відповідача вихідної допомоги в сумі 27978, 81 грн. Також у звязку із тим, що відповідачем не надано доказів нарахування та виплати позивачу компенсації втрати частини заробітку у звязку із порушенням строків його виплати і не надано заперечень проти розрахунків позивача щодо розміру вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку із затримкою видачі трудової книжки, то судом приймаються розрахунки позивача проведені на підставі наданих суду документів. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає компенсація втрати частини заробітної плати у звязку із затримкою термінів її виплати за період з 01 травня 2014р. по 30 листопада 2017р. в розмірі 5401,84грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу у звязку із затримкою видачі трудової книжки в розмірі 19520,10 грн. Відповідно до п.6 ст. 264 ЦПК України - під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. При вирішенні питання розподілу між сторонами судових витрат, суд враховує, що відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Судом встановлено, що у звязку із розглядом справи позивач понесла судові витрати по сплаті судового збору та оплаті правничої допомоги адвоката, що підтверджено наданими суду квитанціями, розмір витрат є обґрунтованим, про судові витрати було заявлено позивачем у тексті позовної заяви, тому у звязку із задоволенням позовних вимог судові витрати відповідно до вимог ст.141 ЦПК України покладаються на відповідача. Враховуючи викладене, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення.

Outcome: approved