Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

В обґрунтування позову зазначає, що 15 березня 1962 року рішенням № 2 Правління колгоспу "Радянська Україна" с. Немовичі Сарненського району Рівненської області, матері [PERSON] [PERSON] під забудову житлового будинку, була виділена земельна ділянка площею 0,26 га., в с. Немовичі, вул. Гагаріна, 12, Сарненського району. Рішенням виконкому Сарненської районної ради народних депутатів № 76 від 19 лютого 1963 року затверджено рішення Правління колгоспу "Радянська Україна" № 2 від 15 березня 1962 року, відповідно до якого її матері [PERSON], надано в користування земельну ділянку площею 0,26 га., під будівництво житлового будинку по вулиці Гагаріна, 12, в с. Немовичі Сарненського району. На вказаній земельній ділянці [PERSON] був збудований житловий будинок та господарські будівлі відповідно до свідоцтва забудови № 115, згідно якого визначені межі даної земельної ділянки в розмірі 0,26 га. На вказаній земельній ділянці також побудувала житловий будинок рідна сестра матері позивачки [PERSON] 11 листопада 2004 року [PERSON], на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 4838, подарувала позивачці [PERSON] належний їй житловий будинок, який знаходиться на вищевказаній земельній ділянці по вул. Гагаріна, 12 в с. Немовичі, Сарненського району Рівненської області. 21 грудня 2004 року на підставі названого договору дарування, позивачка набула право власності на даний будинок з надвірними будівлями та прийняла у користування ту частину земельної ділянки, якою за свого життя користувалася мати [PERSON] [PERSON] Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 січня 2011 року [PERSON] набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: с. Немовичі, вул. Гагаріна, 14, а також претендує на частину земельної ділянки, якою постійно користувалася матір [PERSON] [PERSON] [PERSON] зазначає в позові, що саме на цій підставі між сторонами триває земельний спір. [PERSON] також зазначає, що в зв'язку з даним спором нею було подано позов до Немовицької сільської ради про визнання протиправною бездіяльності. Постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 29 листопада 2016 року у справі № 572/2200/16-а, визнано протиправною бездіяльність Немовицького сільського голови [PERSON], щодо внесення заяви від 7 грудня 2015 року щодо скасування рішення Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області №960 від 21 травня 2014 року "Про розгляд заяви [PERSON], щодо надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою" на розгляд сесії сільської ради без відповідного проекту рішення та в частині ненадання позивачу обґрунтованої відповіді на вказану заяву у строк, встановлений Законом України "Про звернення громадян". Після цього, 17 січня 2017 року позивачка повторно звернулася до Немовицької сільської ради із письмовою заявою, у якій просила прийняти рішення, яким їй та [PERSON], порівну поділити спірну земельну ділянку та внести зміни у рішення № 960 від 21.05.2014 року. Листом № 116 від 19.07.2016 року Немовицький сільський голова [PERSON], повідомив про те, що заява від 18.07.2016 року буде розглянута 25 січня 2017 року. [PERSON] того, листом № 2 Немовицький сільський голова [PERSON], повідомив про те, що заява від 17.01.2017 року була предметом розгляду на сесії сільської ради 20 січня 2017 року та за наслідками її розгляду було прийнято рішення про перенесення її розгляду на наступну сесію сільської ради. 07 лютого 2017 року [PERSON] в черговий раз звернулася до депутатів Немовицької сільської ради та Немовицького сільського голови [PERSON], із письмовою заявою, у якій просила під час розгляду заяви від 17.01.2017 року провести поділ спірної земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON], у відповідності до вимог статей 107, 120 Земельного кодексу України та статей 377, 415 Цивільного кодексу України. 10 лютого 2017 року Немовицькою сільською радою було прийнято рішення № 762, "Про затвердження варіанту розподілу земельних ділянок", яким було затверджено варіант розподілу земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] згідно якого [PERSON] мені було виділено земельну ділянку шириною чотири метри для заїзду до хлівів, земельну ділянку шириною шість метрів від межі та хліва та один метр від краю хліва. При цьому, межу земельної ділянки було встановлено по стіні хліва, не було надано землі для його обслуговування. За цим розподілом із загального розміру земельної ділянки, який становить 3189 квадратних метрів, [PERSON], було виділено 2217,1 квадратних метрів, а [PERSON] було виділено 971,9 квадратних метрів. Вважаючи рішення Немовицької сільської ради № 762 від 10.02.2017 року "Про затвердження варіанту розподілу земельних ділянок" незаконним, 27 червня 2017 року, [PERSON] звернулася до Сарненського районного суду Рівненської області із позовною заявою про його скасування. У цій же позовній заяві просила суд визнати незаконним та скасувати рішення Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області № 960 від 21 травня 2014 року "Про розгляд заяви гр. [PERSON], щодо надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою". 25 липня 2017 року Сарненським районним судом Рівненської області у справі № 572/1482/17, рішення Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області № 960 від 21 травня 2014 року "Про розгляд заяви гр. [PERSON], щодо надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою" та рішення Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області № 762 від 10.02.2017 року "Про затвердження варіанту розподілу земельних ділянок", були визнані незаконними і скасовані. 09 жовтня 2017 року [PERSON], звернувся до Немовицької сільської ради із письмовою заявою про надання йому дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), по вул. Гагаріна, 14, с. Немовичі, площею 0,2217 га. При цьому, до своєї заяви в якості абрису чи графічного матеріалу про розміри та місце розташування вище вказаної земельної ділянки, [PERSON] додав варіант розподілу земельних ділянок, який затверджувався вже визнаним незаконним і скасованим. 12 грудня 2017 року [PERSON] звернулася до Немовицької сільської ради із письмовою заявою, у якій просила відмовити [PERSON], у задоволенні його заяви у тому варіанті, який ним був запропонований, на тій підставі, що саме такий варіант розподілу цієї земельної ділянки судом вже було визнано незаконним. При цьому, у цій заяві [PERSON] вказала, що [PERSON], просив надати дозвіл на складання технічної документації із землеустрою на земельну ділянку, розміром більше як 0,22 га., яка фігурувала у рішенні Немовицької сільської ради № 762 від 10 лютого 2017 року "Про затвердження варіанту розподілу земельних ділянок", яке рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 25 липня 2017 року, було скасоване, як незаконне. 03 березня 2018 року [PERSON] звернулася до Немовицької сільської ради із письмовою заявою, у якій просила надати дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), орієнтовною площею 1594,5 кв.м., яка розташована в с. Немовичі, вул. Гагаріна. 12, на території Немовицької сільської ради для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Позивач вказує, що рішення Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області №194 від 15 березня 2018 р. "Про розгляд заяви гр.. [PERSON] щодо надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою" та рішення Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області №195 від 15 березня 2018 р. "Про розгляд заяви гр. [PERSON] щодо надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою" приймалось з порушеннями\~Конституції України,\~Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"\~та її прав. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Відповідно до с. 2 ст.\~19\~Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 13\~Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Відповідно до ст.ст.11, 12\~Земельного кодексу\~України (далі\~-\~ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; організація землеустрою; координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Законодавець положеннями ч.ч.1,3\~статті 152 ЗК України\~передбачає рівні умови захисту прав власності на земельну ділянку. Відповідно до положень частини 3 цієї ж\~статті ЗК України\~захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, в тому числі, визнання прав та визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. В постанові Верховного Суду України від 31.10.2012 року про справі № 6-53цс12 висловлена правова позиція, згідно якої виходячи з норм\~ст. 116 ЗК України, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку. Вимога захисту порушених прав власника на землю реалізується зацікавленою особою шляхом звернення до суду з вимогою визнання відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки недійсним. Відповідно до статей\~125,126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до\~Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Судом встановлено, що 25 липня 2017 року Сарненським районним судом Рівненської області у справі № 572/1482/17, рішення Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області № 960 від 21 травня 2014 року "Про розгляд заяви гр. [PERSON], щодо надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою" та рішення Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області № 762 від 10.02.2017 року "Про затвердження варіанту розподілу земельних ділянок", були визнані незаконними і скасовані. Скасовуючи ці рішення, суд виходив із того, що Немовицька сільська рада, затверджуючи варіант розподілу земельних ділянок між [PERSON] та [PERSON], безпідставно надала перевагу [PERSON], та мала намір виділити йому земельну ділянку, розміром 2217,1 кв.м., а [PERSON] земельну ділянку розміром 971,9 кв.м. Судом встановлено, що земельна ділянка на яку претендував [PERSON], йому не виділялася, у власність та користування не передавалася ні йому ні його покійним батькам, а тому права на отримання земельної ділянки у такому розмірі він не мав. [PERSON] цього, судом при розгляді справи №572/1482/17 встановлено, що при прийнятті рішення № 762 від 10 лютого 2017 року "Про затвердження варіанту розподілу земельних ділянок", Немовицька сільська рада не врахувала запропонований [PERSON] варіант розподілу цієї частини земельної ділянки в рівних частинах та суд визнав, що саме такий варіант її розподілу допускає поділ даної земельної ділянки в ідеально рівних долях, а затверджений варіант розподілу позбавляє [PERSON] належним чином користуватися та обслуговувати належні їй будівлі та порушує санітарні і будівельні норми. Відповідно до п. а,\~ст.141 ЗК України\~підставами припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою. Відповідно до\~ст.142 ЗК України\~припинення права власності на земельну ділянку у разі добровільної відмови власника землі на користь держави або територіальної громади здійснюється за його заявою до відповідного органу. Припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. Проте, у матеріалах справи відсутні докази подання такої заяви. Відповідачем не надано суду доказів того, на якій підставі відбулось припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою [PERSON] Відповідно до п. 34 ч. 1ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вирішення питань земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад. Системний аналіз наведених положень законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого врядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну чи скасування. Разом з цим, у ст.\~3\~Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Цей принцип знайшов своє відображення уст. 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Відповідно до\~статті 144 Конституції України\~органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності\~Конституції\~чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. Відповідно до пункту 15 частини першої\~статті 26 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні"\~питання щодо скасування актів органів виконавчої влади, які не відповідають\~Конституції\~чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням ради, прийнятим у межах її повноважень, вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Згідно з частиною дев'ятою ст. 59 Закону\~Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"\~рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою. Частиною десятою ст.59 Закону\~Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"\~передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності\~Конституції\~або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Положенню частини десятої згаданої вище статті надано офіційне тлумачення\~Рішенням Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009, в якому з-поміж іншого зазначено,\~що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Рішення Немовицької сільської ради від 15 березня 2018 року № 194 та № 195 є актами індивідуально-правового (ненормативного) характеру і на їх підставі виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, на підставі яких в позивача та відповідача виникли суб'єктивні права та обов'язки, які вони і реалізовують, а тому з наведеного вище слідує, що орган місцевого самоврядування, який прийняв таке рішення, не може в односторонньому порядку скасовувати їх. Виходячи з системного аналізу законодавства, що регулює відповідні правовідносини, а також провівши аналіз і оцінку доказів, що надали сторони, беручи до уваги те, що відповідачем прийнято оскаржувані рішення з порушенням вищевказаних норм закону, суд вважає, що позов слід задоволити. Доводи представника відповідача, що рішення було прийнято правомірно судом до уваги не беруться, оскільки, як і пояснила в судовому засіданні землевпорядник [PERSON] при прийнятті рішення, сільською радою не брався до уваги факт належності [PERSON] нерухомого майна на межі розподілу земельної ділянки. На думку представників сільської ради розподіл запропонований [PERSON] відповідає санітарно-гігієнічним, будівельним, протипожежним та іншим нормам законодавства. Факт того, що межа проходить через хлів [PERSON] не має важливого значення, оскільки [PERSON] не надала доказів права власності на це майно. Вважають за можливе між сторонами укласти договір сервітуту. Положеннями ч.3 та ч.5ст. 158 ЗК України визначено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Відповідно до\~ст. 159 ЗК України, земельні спори розглядаються органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів та органами місцевого самоврядування на підставі заяви однієї із сторін у місячний термін з дня подання заяви. Земельні спори розглядаються за участю зацікавлених сторін, які повинні бути завчасно повідомлені про час і місце розгляду спору. У разі відсутності однієї із сторін при першому вирішенні питання і відсутності офіційної згоди на розгляд питання розгляд спору переноситься. Повторне відкладання розгляду спору може мати місце лише з поважних причин. Відсутність однієї із сторін без поважних причин при повторному розгляді земельного спору не зупиняє його розгляд і прийняття рішення. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16 квітня 2004 року № 7, згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Земельний спір\~це вид правовідносин, пов'язаних із розв'язанням розбіжностей, які випливають з порушення права власності та права користування земельною ділянкою, також відводом або вилученням землі, що виникають між власниками землі та землекористувачами, іншими особами, органами місцевого самоврядування, та держаними органами, що здійснюють управління земельними ресурсами. Чинний\~Земельний кодекс України\~не визначає всі можливі види земельних спорів, проте, він перераховує категорії ( види ) земельних спорів, які підлягають вирішенню тим, чи іншим компетентним органом. Суд приходить до висновку, що є підстави для визнання недійсними оспорюваних рішень. Відповідно до\~статі 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного, ст.11, 12, 125, 126, 141, 142, 158, 159 України, ст.ст. 16, 392, ЦК України,

Outcome: approved