Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] міська рада 09 серпня 2017 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Київська районна адміністрація [PERSON] міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON], про витребування майна з чужого незаконного володіння, в якій позивач просить суд витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста Одеси в особі [PERSON] міської ради квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 24 квітня 2017 року на адресу юридичного департаменту [PERSON] міської ради надійшов лист Київської районної адміністрації [PERSON] міської ради від 20 квітня 2017 року за №359/01-12, яким повідомлено про наступні обставини. Листом від 12 травня 2016 року за №320/02-16 КП «ЖКС «Вузівський» повідомив Київську районну адміністрацію [PERSON] міської ради про смерть [PERSON], зареєстрованого за адресою: [INFO]. Вказана квартира не приватизована та знаходиться в комунальній власності. Розпорядженням Київської районної адміністрації [PERSON] міської ради від 23 травня 2016 року за №362 зазначену квартиру передано установі комунальної власності «Автотранспортне господарство [PERSON] міськвиконкому» для подальшого її надання співробітникам, які мають право на покращення житлових умов та перебувають на квартирному обліку за місцем проживання. На підставі клопотання керівництва установи комунальної власності «Автотранспортне господарство [PERSON] міськвиконкому» від 25 травня 2016 року за №231, розпорядженням Київської районної адміністрації [PERSON] міської ради від 31 травня 2016 року за №373 затверджено рішення загальних зборів трудового колективу (протокол від 24 травня 2016 року за №8), спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету (протокол від 24 травня 2016 року за №9) про надання житла [PERSON] та видачу йому ордеру на жиле приміщення двокімнатної квартири № 1 в житловому будинку 25 по вул. Тульській у м. Одесі. 01 червня 2016 року Київською районною адміністрацією [PERSON] міської ради видано [PERSON] корінець ордеру №009558 серія КР на зазначену квартиру. Одночасно, з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачу стало відомо, що право власності на вказану квартиру було зареєстровано за гр. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 2016 року №214, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] В подальшому право власності на зазначену квартиру зареєстровано за гр. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 24 травня 2016 року за №644, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] Позивач також посилається на те, що як вбачається з договору купівлі-продажу від 19 травня 2016 року № 214, продавцю, [PERSON], спірна квартира належить на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому [PERSON] міської ради депутатів 12 червня 1998 року за реєстровим № 9-3553, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» в книзі № 174 пр., на сторінці № 41, за № 5978. Однак, відповідно до листа КП «Міське агентство з приватизації житла» [PERSON] міської ради від 13.06.2016 року № 391/01-09 станом на 13.06.2016 року квартира [ADDRESS], не приватизована. [PERSON] міського господарства [PERSON] міської ради від 30 червня 2016 року №01-70/262 повідомлено, що свідоцтво про право власності від 12 червня 1998 року за реєстровим №9-3553 на квартиру [ADDRESS], не оформлялось та не видавалось. Також повідомлено, що розпорядження органу приватизації від 21 березня 1997 року за № 93553 було видано на іншу квартиру іншим особам. Згідно з листом КП «БТІ» [PERSON] міської ради від 29 червня 2016 року №2861-08/113 станом на 31 грудня 2012 року право власності на зазначену квартиру не зареєстровано. Також повідомлено, що в книзі 174 пр на стор. 41, за №205 зареєстровано право власності на інші об'єкти нерухомості за іншою адресою. Позивач також зазначив, що у провадженні [PERSON] місцевої прокуратури №1 знаходяться матеріали до судового розслідування, внесеного 21 червня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42015160010000044, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 366 КК України, за фактом підроблення невстановленими особами свідоцтва Управління житлово-комунального господарства на право власності та технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] від 12.06.1998 року на ім'я [PERSON], що у подальшому посприяло реєстрації шахрайським шляхом права власності на квартиру та потягло за собою вибуття із власності територіальної громади м. Одеси квартири [ADDRESS], чим спричинено шкоду в особливо великих розмірах. Враховуючи вищевикладене, Київська районна адміністрація [PERSON] міської ради звернулася до [PERSON] окружного адміністративного суду з адміністративним позовом про скасування відповідних рішень про державну реєстрацію права власності. Ухвалою [PERSON] окружного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року провадження у справі №815/5981/16 за вказаним позовом Київської районної адміністрації [PERSON] міської ради про скасування рішень закрито, оскільки цей спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин щодо укладення договору купівлі-продажу, його посвідчення та набуття права власності на нерухоме майно, які регулюються цивільним законодавством та повинні вирішуватися в порядку цивільного судочинства. У зв'язку із зазначеними обставинами Київською районною адміністрацією направлено до юридичного департаменту [PERSON] міської ради матеріали вказаної справи для подальшого звернення до суду з позовною заявою про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності за територіальною громадою міста. На підставі викладеного, позивач вважає, що квартира [ADDRESS] підлягає витребуванню у [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі [PERSON] міської ради, оскільки право власності на вказану квартиру належить територіальній громаді м. Одеси, спірна квартира поза волею власника - позивача, вибула з комунальної власності, оскільки [PERSON] міською радою не приймалося рішень щодо відчуження квартири № 1 по вул. Тульській. 25 у м. Одесі на користь будь-яких осіб, а тому позивач вважає, що право власності на спірну квартиру набуто [PERSON] та [PERSON] шляхом незаконного заволодіння та привласнення комунального майна, що суперечить діючому законодавству України та порушує права територіальної громади м. Одеси в особі [PERSON] міської ради як власника такого майна. У звязку з чим, позивач був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом до суду для захисту прав та інтересів територіальної громади м. Одеси в особі [PERSON] міської ради. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Відповідно до ч. 1 ст. 114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Враховуючи те, що спір по справі стосується нерухомого майна, яке територіально відноситься до Київського районну м. Одеси, а від так вказана цивільна справа підсудна Київському районному суду м. Одеси. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 10 серпня 2017 року відкрито провадження по справі на підставі вищевказаної позовної заяви та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 21 вересня 2017 року вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №520/9355/17 за позовом [PERSON] міської ради до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Київська районна адміністрація [PERSON] міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON], про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме: - накладено арешт на квартиру [ADDRESS], реєстраційний номер нерухомого майна: 925877151101; - встановлено заборону суб'єктам державної реєстрації та державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, вчиняти будь-які дії повязані з державною реєстрацією речових прав щодо нерухомого майна квартири [ADDRESS], реєстраційний номер нерухомого майна: 925877151101. 19 жовтня 2017 року судом було ухвалено закінчити попереднє судове засідання та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні 05 грудня 2017 року відповідачем було надано до суду заперечення проти позовної заяви, в яких [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що вимоги позивача є необґрунтованими та не підтвердженні жодним доказом, оскільки належним доказом підробки документів на приватизацію спірної квартири може бути лише вирок суду, який набере законної сили, по визнанню винними осіб, які дійсно вчинили кримінальні правопорушення з шахрайства та підробки офіційних документів на приватизацію. Однак, на цей час такі докази відсутні, а відтак [PERSON] є законним власником спірного нерухомого майна, добросовісним його набувачем, яка не знала і не могла знати під час його придбання про будь-які помилки чи підробки з боку посадових осіб офіційних органів влади. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 05 грудня 2017 року витребувано з Управління державної реєстрації юридичного департаменту [PERSON] міської ради належним чином завірену копію реєстраційної справи щодо об'єкту нерухомого майна квартири [ADDRESS], реєстраційний номер нерухомого майна 925877151101. Витребувано у приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] належним чином завірену копію договору купівлі-продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS], від 19 травня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №214, та належним чином завірені копії документів, які стали підставою для укладення вказаного договору. Витребувано у приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] належним чином завірену копію договору купівлі-продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS], від 24 травня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №644, та належним чином завірені копії документів, які стали підставою для укладення вказаного договору. 02 січня 2018 року до суду на виконання вказаної ухвали суду надійшли витребувані докази від приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] 17 січня 2018 року до суду на виконання вказаної ухвали суду надійшли витребувані докази з Управління державної реєстрації юридичного департаменту [PERSON] міської ради. 19 лютого 2018 року до суду на виконання вказаної ухвали суду надійшли витребувані докази від приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] В судовому засіданні 20 лютого 2019 року представника позивача [PERSON] міської ради [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову та просили суд в його задоволенні відмовити. Представника третьої особи Київської районної адміністрації [PERSON] міської ради [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, пояснення і заперечення проти позову не надав. Судом, за згодою представників учасників по справі, було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні за відсутності третьої особи [PERSON] Заслухавши пояснення представників учасників по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] міської ради необґрунтованим, а відтак не підлягаючим задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що листом від 12 травня 2016 року за №320/02-16 КП «ЖКС «Вузівський» повідомив Київську районну адміністрацію [PERSON] міської ради про смерть [PERSON], зареєстрованого за адресою: [INFO], а також зазначив, що квартира [ADDRESS] не приватизована та знаходиться в комунальній власності. Розпорядженням Київської районної адміністрації [PERSON] міської ради від 23 травня 2016 року за №362 зазначену квартиру передано установі комунальної власності «Автотранспортне господарство [PERSON] міськвиконкому» для подальшого її надання співробітникам, які мають право на покращення житлових умов та перебувають на квартирному обліку за місцем проживання. На підставі клопотання керівництва установи комунальної власності «Автотранспортне господарство [PERSON] міськвиконкому» від 25 травня 2016 року за №231, розпорядженням Київської районної адміністрації [PERSON] міської ради від 31 травня 2016 року за №373 затверджено рішення загальних зборів трудового колективу (протокол від 24 травня 2016 року за №8), спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету (протокол від 24 травня 2016 року за №9) про надання житла [PERSON] та видачу йому ордеру на жиле приміщення двокімнатної квартири № 1 в житловому будинку 25 по вул. Тульській у м. Одесі. 01 червня 2016 року Київською районною адміністрацією [PERSON] міської ради видано [PERSON] корінець ордеру №009558 серія КР на зазначену квартиру. Вказані обставини викладені в листі Київської районної адміністрації [PERSON] міської ради адресованого до Юридичного департаменту [PERSON] міської ради за №359/01-12 від 20 квітня 2017 року. Після видачі 01 червня 2016 року Київською районною адміністрацією [PERSON] міської ради [PERSON] корінця ордеру №009558 серія КР на квартиру [ADDRESS], Київській районній адміністрації [PERSON] міської ради з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, стало відомо, що право власності на вказану квартиру було зареєстровано за гр. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 2016 року №214, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] Так, проміж вищевикладених обставин, щодо видання ордеру на вказану квартиру громадянину [PERSON], судом встановлено, що 12 червня 1998 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому [PERSON] міської ради народних депутатів на підставі розпорядження від 12 червня 1998 року за №112385, було видано свідоцтво про право власності на житло квартиру [ADDRESS] на імя [PERSON] (а.с.97). На зворотній сторінці договору міститься штамп КП «ОМБТІ та РОН» про здійснену державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за [PERSON], 17.07.1998 року, кн.. 174, пр. стр. 47-5978. 19 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №214, на підставі якого [PERSON] продав, а [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.127). Тієї ж дати, приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], номер запису про право власності №14580084, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкту нерухомого майна за №59473701 від 19.05.2016 року. 24 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №644, за умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбала нерухоме майно квартиру [ADDRESS] (а.с.170-171). На підставі вказаного договору, приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] 24.05.2016 року було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], номер запису про право власності 14638833, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкту нерухомого майна за №60093427 від 27.05.2016 року. Позивач [PERSON] міська рада стверджує, що вказана квартира незаконно вибула з власності ОМР, свідоцтво, видане 12 червня 1998 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому [PERSON] міської ради народних депутатів на підставі розпорядження від 12 червня 1998 року за №112385, стосовно квартири [ADDRESS] на імя [PERSON], ніколи не видавалось, є підробленим, а відтак [PERSON] придбано спірну квартиру від особи, яка не мала на те законного права, а відтак квартиру слід витребувати з власності відповідача на користь територіальної громади міста Одеси, у звязку з чим позивач був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 15 ЦК України,\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1\~ст. 317 Цивільного кодексу України встановлено належність власникові права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою\~статті 353 цього Кодексу. Так,\~статтею 143 Конституції України\~встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Аналогічні положення закріплюються і в\~статті 327 Цивільного кодексу України. Статтею 1 Закону України "Про місцеве самоврядування"\~визначено право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування . Згідно ч. 1\~ст. 60 Закону України від 21.05.1997р. № 280/97 "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. За змістом ч. 5 ст. 60 наведеного Закону органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції. Відповідно до ч. 8\~ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"\~об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громаді передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу. Розпорядження майном не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, тобто без прийняття відповідного рішення, не є вираженням волі територіальної громади. Відповідно до\~ст. 387 ЦК України,\~власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до\~ст.391 ЦК України.\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~статті 388 цього Кодексу\~майно не може бути витребуване у нього (ст. 330 ЦК України). Частиною 1\~ст. 388 ЦК України, визначені випадки на витребування майна від добросовісного набувача власником. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, зокрема, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивач здійснює правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності від імені територіальної громади м.Одеси виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто єдиною підставою для звернення до суду з позовом про витребування майна навіть у добросовісного набувача, є те, що з таким позовом може звернутись лише власник цього майна, а також підтвердити, що набувачем придбане майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з\~ч.1 ст. 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування\~. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.\~Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.\~Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Отже доведенню підлягає факт, чи правомірно набув право власності на спірну квартиру [PERSON] Як вже зазначалось, [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 12 червня 1998 року Управління житлово-комунального господарства виконкому [PERSON] міської ради народних депутатів на підставі розпорядження від 112385, та зареєстроване в реєстрову книгу №9-3553. Позивач в обґрунтування того, що вказане свідоцтво не видавалось посилається, як на доказ, на лист [PERSON] міського господарства [PERSON] міської ради від 30 червня 2016 року за №01-70/262 (а.с.26). Так, з листа [PERSON] міського господарства [PERSON] міської ради від 30 червня 2016 року за №01-70/262, останній повідомляє, що відповідно до інформації компютерної та архівної бази даних Свідоцтво про право власності №93553 від 12 червня 1998 року на квартиру [ADDRESS], не оформлялось та не видавалось. Розпорядження органу приватизації №93553 від 21 березня 1997 року було видано на квартиру №1 за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Чепіги, 6, на сімю Лисенко. Однак, суд не приймає вказаний лист в якості належного доказу, оскільки [PERSON] міського господарства [PERSON] міської ради надано інформацію стосовно свідоцтва про право власності за №93553 від 12 червня 1998 року, однак предметом дослідження є належність видачі свідоцтва про право власності на житло №9-3553 від 12 червня 1998 року. Позивачем доказів стосовно не видання свідоцтва про право власності на житло №9-3553 від 12 червня 1998 року на квартиру [ADDRESS], до суду не надано. Також позивач в обґрунтування позовних вимог щодо підроблення і невидачі свідоцтва про право власності на житло №9-3553 від 12 червня 1998 року посилається на листи [PERSON] підприємства «Бюро технічної інвентаризації» [PERSON] міської ради від 10.02.2016 року за №01-12/508 та лист [PERSON] підприємства «Міське агентство з приватизації житла» [PERSON] міської ради за №13.06.2016 року за №391/01-09. Так, листом [PERSON] підприємства «Міське агентство з приватизації житла» [PERSON] міської ради за №13.06.2016 року за №391/01-09 повідомлено, що згідно бази даних станом на 13.06.2016 року квартира №1 за адресою: м. Одеса, вул. Тульська, 25, не приватизована (а.с.27). [PERSON] підприємства «Бюро технічної інвентаризації» [PERSON] міської ради від 10.02.2016 року за №01-12/508 сповіщено, що станом на 31.12.2012 року, в [PERSON] підприємстві право власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано та не було зареєстровано. Також в [PERSON] підприємстві в книзі №174 пр. на стр.41, р.№205 зареєстровано право власності на 4 квартири [ADDRESS], 6, та дві частки квартири №29 (а.с.24). Однак, судом вказані листи, як належні докази також не приймаються, оскільки в матеріалах справи на а.с. 100, одночасно міститься лист [PERSON] підприємства «Бюро технічної інвентаризації» [PERSON] міської ради від 11.05.2016 року за №8122-11/1274, яким підтверджено, що станом на 31.12.2012 року, право власності на квартиру [ADDRESS], в комунальному підприємстві зареєстровано за [PERSON], на підставі свідоцтва нерухомого майна №112385 від 12.06.1998 року (а.с.100). Крім того, надана інформація [PERSON] підприємством «Бюро технічної інвентаризації» [PERSON] міської ради в листі від 10.02.2016 року за №01-12/508, щодо надання інформації про реєстрації нерухомого майна, записаного в книзі №174 пр. на стр.41, р.№205, взагалі не стосуються предмета спору в цій справі, оскільки, як вбачається на наданій до суду копії спірного свідоцтва про право власності на житло №9-3553 від 12 червня 1998 року, міститься запис про реєстрацію права власності від 17 липня 1998 року за №кн.174 пр.стр. 47-5978. Отже судом не приймаються вказані листи, як належні докази, оскільки матеріали справи містять протиричливі один одному докази, видані одним тим самим органом місцевого самоврядування, та позивачем не надано інших доказів на усунення цих суперечностей. Крім того, позивачем не надано до суду інформації на підтвердження стосовно якого нерухомого майна, було здійснено 17 липня 1998 року в КП «ОМБТІ та РОН» запис №кн.174 пр.стр. 47-5978, чи взагалі він був здійснений, а відтак ці обставини є не спростованими. Щодо наданих позивачем доказів, суд зазначає, що 26 листопада 2018 року представником позивача було надано до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів, а саме: копію свідоцтва про право власності на житло №9-3553 від 12 червня 1998 року виданого стосовно нерухомого майна квартири [ADDRESS], копію розпорядження органу приватизації від 12 червня 1993 року за №112385. Статтею 83 ЦПК України встановлено, що \~сторони та\~інші учасники\~справи подають\~докази у\~справі безпосередньо\~до суду. Позивач,\~особи,\~яким законом\~надано право\~звертатися до\~суду в\~інтересах інших\~осіб,\~повинні подати\~докази разом\~з поданням\~позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. У випадку прийняття судом відмови сторони від визнання обставин суд може встановити строк для подання доказів щодо таких обставин. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Судом в судовому засіданні 27 листопада 2018 року у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] міської ради про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів було відмовлено, з підстав пропущення представником позивача строків на подання до суду доказів, клопотання про поважність пропуску такого строку позивачем не заявлено, з урахуванням того, що судом вже було розпочато розгляд справи по суті. Однак, враховуючи, що вказані документи наявні в матеріалах справи, беручи за основу те, що першочерговим є захист порушених прав та інтересів, з метою повного, всебічного, обєктивного розгляду справи, для забезпечення ефективності справедливого розгляду справи та ухвалення справедливого рішення суду, суд вважає за необхідне зазначити, що враховуючи наявність в матеріалах справи доданої представником позивача копії свідоцтва про право власності на житло №9-3553 від 12 червня 1998 року виданого стосовно нерухомого майна квартири [ADDRESS], виникає також наявність суперечливих один одному доказів в матеріалах справи. Доказів стосовно того, яке саме свідоцтво є належним та не підробленим, до суду не надано, з урахуванням того, що суд не є тим органом, який встановлює такі обставини, оскільки для зясування цих обставин, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право. Крім того, якщо враховувати, що в [PERSON] міського господарства [PERSON] міської ради за №9-3553 наявне свідоцтво про право власності на житло, видане 12 червня 1998 року стосовно нерухомого майна квартири [ADDRESS], суд не приймає, як безумовний доказ того, що вказане свідоцтво є належним, оскільки до суду не надано доказів на підтвердження того, що на підставі цього свідоцтва було зареєстровано право власності на зазначену квартиру. Судом також встановлено, що у провадженні [PERSON] місцевої прокуратури №1 знаходяться матеріали до судового розслідування, внесеного 21 червня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42015160010000044, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 366 КК України, за фактом підроблення невстановленими особами свідоцтва Управління житлово-комунального господарства на право власності та технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] від 12.06.1998 року на ім'я [PERSON], що у подальшому посприяло реєстрації шахрайським шляхом права власності на квартиру та потягло за собою вибуття із власності територіальної громади м. Одеси квартири [ADDRESS], чим спричинено шкоду в особливо великих розмірах. Однак, до суду не надано відповідних доказів на підтвердження визнання винних осіб у вказаному кримінальному правопорушенні, а також доказів на підтвердження того, що в рамках кримінального розслідування встановлено факт підробки зазначеного технічного паспорту на квартиру та свідоцтва про право владності на житло №9-3553 від 12 червня 1998 року виданих стосовно квартири [ADDRESS], а також не надано відповідних висновків проведених експертиз в рамках кримінального провадження. Крім того, свідоцтво про право владності на житло №9-3553 від 12 червня 1998 року видане стосовно квартири [ADDRESS] не оскаржувалось та недійсним у судовому порядку не визнавалось. На підставі вищевикладеного, з урахуванням того, що матеріали справи в одній мірі містять суперечливі один одному докази, суд вважає не доведеним факт не видання свідоцтва про право владності на житло №9-3553 від 12 червня 1998 року стосовно квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. \~Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обовязку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обовязок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав\~\~ та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи в сукупності досліджені докази, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] міської ради до [PERSON], про витребування від [PERSON] на користь територіальної громади міста Одеси в особі [PERSON] міської ради квартиру [ADDRESS], є необґрунтованими, а відтак задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, судові витрати понесені позивачем до відшкодування не підлягають. При вищевикладених обставинах та

Outcome: dismissed