Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

У червні 2020 року до суду надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (надалі - позивач) до [PERSON] (надалі-Відповідач1), [PERSON] (надалі-Відповідач2), третя особа: Державний комітет телебачення і радіомовлення України про виселення з квартири без надання іншого житла. Свій позов позивач мотивує тим, що 27.10.1999 між позивачем та співробітником [PERSON] укладено договір № 282 про надання квартири у користування згідно умов якого, позивач передав відповідачу квартиру [ADDRESS] , що належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на праві загальнодержавної власності на квартиру від 02.08.1999. Згідно пункту 2.1. Договору квартира надається для проживання співробітника та члена її сім`ї - сина [PERSON] . Пунктом 7.2.1 Договору передбачено, що дія Договору припиняється внаслідок звільнення співробітника з телекомпанії. Відповідно до пункту 6.3 Договору передбачено, що у разі розірвання договору, у випадках передбачених пунктом 7 цього Договору, співробітник зобов`язаний передати телекомпанії квартиру, котру було надано у тимчасове користування, протягом місяця з моменту розірвання. Згідно наказу № 392-к від 15.06.2015 [PERSON] звільнено 30.06.2015 у зв`язку із скороченням штату. Листом від 09.04.2020 № 01.8/998 позивач повідомив відповідача про припинення дії Договору користування та просив в місячний строк звільнити квартиру за актом передачі та виписати всіх членів сім`ї. Лист вручено відповідачу 1 - 24.04.2020. Відповідно до частини першої статті 118 Житлового кодексу Української PCP жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. З метою встановлення статусу квартири [ADDRESS] ПАТ «НСТУ» листом від 09.04.2020 № 01-8/999 звернулось до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації з проханням повідомити чи включена вищевказана квартири до числа службових. Листом від 16.04.2020 № 101-3102/05 Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація повідомила ПАТ «НСТУ», що у книгах обліку службових жилих приміщень відсутні відомості щодо квартири [ADDRESS] . Разом з тим, відповідачі в добровільному порядку відмовляються залишати квартиру, в зв`язку з чим позивач звернувся з позовом до суду про виселення. Ухвалою суду від 25.06.2020 відкрито провадження по справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання на 08.10.2020. 24.09.2020 представником Відповідача надано відзив на позов, в якому представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог зважаючи на наступні обставини. 27.10.1999 між позивачем та співробітником [PERSON] укладено договір № 282 про надання їй квартири [ADDRESS] у користування для проживання, як співробітнику компанії, разом з її сином, [PERSON] . Договір укладено до 01.12.2000. Відповідно до ст. 7.2.1. договір припиняється внаслідок звільнення співробітника з телекомпанії. Тобто, дія договору обмежується у часі певними обставинами, а саме звільненням позивачки з роботи. Додатковою угодою № 1 до Договору сторони погодились, що договір діє безстроково. Однак, підписуючи додаткову угоду про безстроковість дії основного договору, позивач тим самим погодився з тим, що на підставі п.7.2.1 припинення його дії неможливе, оскільки відповідачка не може безстроково бути співробітником компанії. Таким чином, будь-які положення основного договору від 27 жовтня 1999 року щодо обмеження дії договору у часі, а також щодо зміни статусу відповідачки, які суперечать умовам додаткової угоди, підписаної і погодженою сторонами, суперечать закону. Тобто, ці положення втратили силу з моменту підписання додаткової угоди. Що стосується ст. 116 ЖК Української PCP, на яку посилається позивач, як на правову підставу своїх позовних вимог. В позовній заяві зазначено, що відповідачі підлягають виселенню без надання іншого житла, як такі, що самоправно зайняли жиле приміщення. ВСУ зазначив, що такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме: без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Як зазначає позивач, відповідачка зайняла квартиру на законних підставах, проживає в ній більш як 20 років , без будь-яких претензій з боку позивача, причому, останні 5 років в статусі співробітника, звільненого з роботи за скороченням штату. До того ж, якщо позивач вважає, що відповідачка втратила право користування квартирою внаслідок звільнення з компанії 30.06.2015, право на звернення до суду за захистом своїх прав позивачем втрачено за спливом строку позовної давності відповідно до ст. 257 ЦК України. Представник відповідача вказує, що відповідач пропрацювала в телерадіокомпанії 40 років, квартира де проживає відповідач зі своїм сином є єдиним їхнім житлом, відповідач є пенсіонеркою та вважала що весь час проживала в службовому житлі, відтак зважаючи на обставини викладені у відзиві просить відмовити у задоволенні позову. Ухвалою підготовчого судового засідання від 08.10.2020, занесеню до протоколу судового засідання , розгляд справи призначено по суті 23.11.2020 В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов, з викладених підстав. Представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позовної заяви заперечувала. Представник третьої особи в судове засіданя не зявився, про розгляд справи повідомлена в установленому законом порядку. Заяв про участь у розглядді справи не надійшло. Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини на відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 27.10.1999 між Національною телерадіокомпанією України та співробітником [PERSON] укладено договір № 282 про надання квартири у користування згідно умов якого, позивач передав відповідачу квартиру [ADDRESS] , що належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на праві загальнодержавної власності на квартиру від 02.08.1999. Згідно пункту 2.1. Договору квартира надається для проживання співробітника та члена її сім`ї - сина [PERSON] . Пунктом 7.2.1 Договору передбачено, що дія Договору припиняється внаслідок звільнення співробітника з телекомпанії. Відповідно до пункту 6.3 Договору передбачено, що у разі розірвання договору, у випадках передбачених пунктом 7 цього Договору, співробітник зобов`язаний передати телекомпанії квартиру, котру було надано у тимчасове користування, протягом місяця з моменту розірвання. Вищевказаний договір не оспорений, є чинним. Згідно наказу № 392-к від 15.06.2015 [PERSON] звільнено 30.06.2015 у зв`язку із скороченням штату. Додатковою угодою № 1 до Договору № 282 від 27.10.1999 сторони домовились змінити п. 8.1 Договору та викласти його в наступній редакції: «Цей договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє безстроково» Позивач звертаючись до суду з заявленим позовом вказує на те, що відповідачі займають житло безпідставно, посилаючись на положення ст. 99,116 ЖК Української РСР, відтак підлягають виселенню. Представник відповідача стверджує, що відповідач добросовісно пропрацювала в телерадіокомпанії 40 років, квартира де проживає відповідач з сином є їхнім єдиним житлом, в якому вони проживають понад 20 років, відповідач є пенсіонеркою, коштів на придбання житла не має, після виходу на пенсію проживала у квартирі з сином 5 років без будь-який претензій з боку позивача, вона та син є добросовісними наймачами. З позовної заяви вбачається, що позивач в обгрунтування заявлених позовних вимог посилається на ст.ст. 99,116 ЖК Української РСР. Згідно з ч.1 ст.124 ЖК України, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (N 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі N 569/4373/16-ц (провадження N 14-298цс19) зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах "Дакус проти України" ("Dakus v. Ukraine") від 14 грудня 2017 року, заява N 19957/07; "Кривіцька та Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine") від 2 березня 2011 року, заява N 30856/03; "Садов`як проти України" ("Sadovyak v. Ukraine") від 17 травня 2018 року, заява N 17365/14). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" ("Stankova v. Slovakia"), заява N 7205/02, § 60 - 63). Суд, даючи оцінку пропорційності виселення [PERSON] із членом своєї сім`ї із належного позивачу житла, враховує, що дійсно законне право на зайняття житла припинене, оскільки остання на час розгляду справи не перебуває у трудових відносинах із позивачем. Разом з тим, представник позивача у позові посилається на ст.387 ЦК України, згідно якої власник майна має необмежене право витребовувати майно із чужого незаконного володіння. При цьому положення статі 387 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Судом встановлено, що договір від 27.10.1999 № 282 про надання позивачем відповідачу -1 квартири у користування, з врахуванням додаткової угоди № 1 до Договору № 282 від 27.10.1999, за якою сторони домовились змінити п. 8.1 Договору та викласти його в наступній редакції: «Цей договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє безстроково» ніким не припинений, в судовому порядку незаконним не визнаний, отже є чиним та діючим, тому суд приходить до висновку, що відповідачі проживають там на законних підставах. Суд вважає важливими обставини, на які посилається позивач щодо виселення відповідачів відповідно до ст.ст. 99,116 ЖК Української РСР, разом з тим не може їх врахувати виходячи з наступного. Відповідно до ст. 99 ЖК Української РСР піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст. 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що 27.10.1999 між позивачем та співробітником [PERSON] укладено договір № 282 про надання квартири у користування згідно умов якого, позивач передав відповідачу квартиру [ADDRESS] , що належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на праві загальнодержавної власності на квартиру від 02.08.1999. Згідно наказу № 392-к від 15.06.2015 [PERSON] звільнено 30.06.2015 у зв`язку із скороченням штату. Зважаючи на викладені обставини, суд приходить до висновку, що відповідачем -1 та її сином було зайнято квартиру на законних підставах, тому посилання позивача на ст. 99,116 ЖК Української РСР є безпідставними. Судом при вирішенні спору враховано те, що відповідач добросовісно пропрацювала в телерадіокомпанії 40 років, квартира де проживає відповідач з сином є їхнім єдиним житлом, в якому вони проживають понад 20 років, відповідач є пенсіонеркою, коштів на придбання житла не має, після виходу на пенсію проживала у квартирі з сином 5 років без будь-який претензій з боку позивача, вона та син є добросовісними наймачами. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що виселення відповідачів із житла, не буде відповідати критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову не підлягають задоволенню в повному обсязі з підстав їх необгрунтованості та недоведеності. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed