Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

Позивач з врахуванням уточнень від 29 та 30 квітня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за період затримки виплати розрахункових та моральної шкоди. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в період з 14 серпня 2012 року він працював на посаді заступника директора у КП "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області", а потім з 26 вересня 2012 року його на цьому ж підприємстві було призначено на посаду директора, звідки його було звільнено 27 листопада 2012 року за власним бажання на підставі ст.38 КЗпП України, але при звільнені йому не було виплачено заробітну плату за період з вересня по листопад 2012 року включно загальній сумі 8512 гривень 12 копійок, в зв'язку з чим змушений звернутися з даним позовом до суду, оскільки і на період подачі позову наявна на день звільнення заборгованість по заробітній платі та розрахункові йому виплачені так і не були. Вважає з посиланням на ч.1 ст.117 КЗпП України, що оскільки відповідач затримує виплату нарахованої йому заробітної плати вже 17 місяців, то за весь цей період затримки виплати розрахункових відповідач зобов'язаний сплатити йому середній заробіток за період з 28 листопада 2012 року по 29 квітня 2014 року включно в загальному розмірі 81716 гривень 61 копійку, яка складається з середнього заробітку за 17 місяців затримки в сумі 48235 гривень 29 копійок із розрахунку середньомісячної заробітної плати в розмірі 2837 гривень 37 копійок та середньомісячної заробітної плати в сумі 33481 гривня 32 копійки за 354 дні затримки з розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 94 гривні 58 копійок. Окрім цього, діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яка полягає в тяжких фізичних та моральних стражданнях як його, так і членів його сім'ї, так як відповідач затримував виплату заробітної плати, оскільки на день звільнення від мав тяжкохвору матір, на лікування якої змушений був брати кредит, а також на його утримання знаходились троє неповнолітніх дітей, необхідно було сплачувати кредит, комунальні послуги та забезпечувати потреби сім'ї, а діями відповідача порушувався його звичайний спосіб життя. Внаслідок довготривалої затримки виплати йому заробітної плати йому прийшлося застосовувати додаткові моральні та фізичні зусилля для організації свого життя та життя своєї родини, що призводило до приниження честі та гідності його як людини, в зв'язку з чим з урахуванням положень ст.23 ЦК України та ст..237-1 КЗпП України суму моральної шкоди він оцінює в розмірі 8000 гривень, яку прохав стягнути з відповідача, а також вважав, що відповідача необхідно зобов'язати сплатити обов'язкові внески (податки) за період його роботи на підприємстві. Позивач в судовому засіданні позов підтримав з зазначених в позовній заяві підстав. Пояснив, що в період роботи його директором на даному підприємстві також не виплачувалась працівникам заробітна плата, оскільки була заборгованість за попередні місяці, яка і погашалась ним як директором, в зв'язку з чим відносно нього було порушено кримінальне провадження за невиплату заробітної плати. Він неодноразово звертався до відповідача по питанню виплати заборгованості по заробітній платі та розрахункових при звільненні, але і до даного часу вони не виплачені. Відповідач КП "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області", який про день та час розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки створеній рішенням Солонянської районної ради Дніпропетровської області ліквідаційній комісії (а.с.86,88), в судове засідання не з'явився, надавши суду письмового листа щодо розгляду справи за їх відсутності (а.с.89). Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Згідно ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що згідно наказу №37 від 14 серпня 2012 року [PERSON] був прийнятий на роботу до КП "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області" на посаду заступника директора (а.с.9).гідно рішення сесії Солонянської районної ради Дніпропетровської області №89-20/У1 від 26 вересня 2012 року (а.с.9,95) його було призначено директором підприємства, а згідно рішення ради №237/0/3-12 від 19 листопада його було звільнено з посади за власним бажанням з 27 листопада 2012 року згідно ст.38 КЗпП України (а.с.9,96), про що проведено відповідні записи до трудової книжки [PERSON]. (а.с.7-9). З дослідженого в судовому засіданні кримінального провадження № 192/2287/13-к відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 175 КК України )а.с.46-47,90-96) вбачається, що відповідно до довідки головного бухгалтера КП "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області", яка міститься в матеріалах кримінального провадження, заборгованість КП "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області" по заробітній платі перед [PERSON] за період з вересня 2012 року до листопад 2012 року включно дорівнює 8512 гривень 12 копійок, в тому числі у 2012 році за вересень - 2356 гривень 49 копійок; за жовтень - 2851 гривня 51 копійка, за листопад - 3304 гривні 12 копійок (а.с.10.91). Рішенням Солонянської районної ради Дніпропетровської області від 07 серпня 2013 року № 167-26/VІ "Про ліквідацію комунальних підприємств, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ району" вирішено припинити діяльність КП "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області" та утворено склад ліквідаційної комісії (а.с.35,36). Згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Крім того, як зазначив в своєму рішенні Конституційний Суду України від 15 жовтня 2013 року справі № 1-13/2013 "за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" - в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Таким, чином, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON] до теперішнього часу заробітна плата, щодо розміру якої спір між сторонами відсутній, в тому числі розрахункові, нарахована, але ні в день звільнення, ні до дня розгляду справи судом виплачена не була, то позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Що стосується вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, то в цій частині вимоги підлягають частковому задоволенню у зв'язку з наступним. Відповідно до положень ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Верховний Суд України у постанові від 3 липня 2013 року у справі №6-64 цс 13, предметом якої був спір про стягнення заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахункових при звільненні зазначив, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Згідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року справі № 1-5/2012 "за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу" - в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущеного строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього місячного заробітку за час затримки розрахунку, який розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100, згідно якого судом враховується для здійснення розрахунку середньомісячної заробітної плати за період затримки виплати розрахункових розмір заробітна плата за останні повні два місяці до звільнення, тобто за вересень 2012 року - 2356 гривень 49 копійок; за жовтень 2012 року - 2851 гривня 51 копійка (а.с.10,73), в зв'язку з чим його середньомісячна заробітна плата становить 2604 гривні 00 копійок, а не 2837 гривень 37 копійок як зазначено в позовній заяві (а.с.76). В той же час, приходить до висновку, що середньомісячну заробітну плату необхідно стягнути за період з 28 листопада 2012 року по день розгляду справи судом, оскільки розрахункові позивачеві так і не були виплачені, тобто фактично за 18.5 місяців, а не за 17 місяців як зазначено в уточненій позовній заяві, в зв'язку з чим з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати розрахункових, щодо розміру яких спір між сторонами відсутній, в сумі 48174 гривень 00 копійок а в задоволені іншої частини позову про стягнення середнього заробітку за період виплати розрахункових необхідно відмовити, при цьому суд враховує також ту обставину, що за змістом позовної заяви (а.с.76) позивачем двічі розраховано розмір заробітної плати за період затримки виплати розрахункових: спочатку з середньомісячної заробітної плати, а потім з середньоденної заробітної плати, що не відповідає вимогам закону. Згідно ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як достовірно встановлено судом, відповідач незважаючи на свій обов'язок сплачувати працівнику заробітну плату, даний обов'язок належним чином не виконував і не виконує до теперішнього часу, що в свою чергу призвело до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що відповідачем порушувались права позивача на своєчасне отримання заробітної плати як в період знаходження в трудових відносинах з відповідачем, так і після звільнення до дня розгляду справи судом, що є істотним порушенням трудових прав та права на оплату праці, у зв'язку з чим суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в сумі 3000 гривень, оскільки саме така грошова компенсація моральної шкоди буде відповідати глибині його моральних страждань та тривалості періоду їх спричинення відповідачем, при цьому суд враховує, що позивач був директором підприємства в період, за який заявлено позов про стягнення заробітної плати і в тому числі з його вини як керівника не виплачувалась своєчасно заробітна плата як самому позивачеві, так і іншим працівника підприємства, про що свідчить порушене щодо нього кримінальне провадження за ч.1 ст.175 КК України (а.с.46,47,90-96). Зазначені в заяві про збільшення позовних вимог від 29 квітня 2014 року вимога щодо зобов'язання відповідача сплати обов'язкові внески (а.с.76) не містять в тексті позовної заяві буд-яких обґрунтувань, а на їх підтвердження суду позивачем не надано будь-яких доказів, щодо надання яких було роз'яснено позивачеві судом, в зв'язку з чим зазначені позовні вимоги не підлягають задоволенню. В зв'язку з частковим задоволенням позову відповідно до вимог ст.88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави витрати по оплаті судового збору, оскільки позивач при зверненні з даним позовом до суду звільнений від сплати зазначених витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial