Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації. Свої вимоги мотивувала тим, що вона спільно з [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі з березня 2002 року зареєстрована відповідач [PERSON] Позивач вказує, що відповідач з моменту реєстрації (понад один рік) не проживає у вказаному помешканні, та будучи зареєстрованою за цією адресою, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за цією адресою, житлом не цікавиться. Враховуючи, що відповідач порушує її права, перешкоджає їй, як власнику, розпоряджатися та володіти майном, позивач і звернулася до суду з даним позовом. Відповідач відзив на позов не надала. Ухвалою суду від 31.10.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду в загальному позовному провадження та до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучені [PERSON] та [PERSON] (співвласники квартири). Ухвалою суду від 04.12.2018 року (без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання викликано в якості свідків [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON] та [PERSON] Мімозу Акакіївну. Ухвалою суду від 04.12.2018 року зі складу осіб виключений [PERSON], у звязку зі смертю, підготовче провадження закрите, справа призначена до судового розгляду по суті на 10.12.2018 року. Позивача у судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила його задовольнити, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не зявилася, будучи належним чином повідомлена про день, час та місце судового засідання, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки суд не повідомила, відзиву не надала, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа із занесенням ухвали до протоколу судового засідання) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечувала проти такого порядку розгляду справи. Третя особа [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) О.В. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивача та просила їх задовольнити. Будучи допитаною в якості свідка, [PERSON] зазначила, що відповідач ніколи не проживала в [INFO], її речі відсутні, перешкод їй ніхто не чинив, її реєстрація була домовленістю з метою працевлаштування останньої на території України. [PERSON], будучи допитаною в якості свідка, показала, що вона є рідною сестрою відповідачки. Остання приїхала в Україну в 2002 році та допомагала їй, після смерті чоловіка, виховувати дітей. Разом із нею вона і проживала, а, за її проханням, [PERSON] була зареєстрована за адресою місця проживання [PERSON] [PERSON] виїхала в Грузію ще в 2005 році, там і проживає, з реєстрації не знялася, не подумавши, що це буде проблемою для позивача, приїхати в Україну не може, оскільки вартість поїздки є досить значною. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК УРСР в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності. Судом встановлено,\~що [PERSON]\~є співвласником\~(3/5\~частки)\~квартири [ADDRESS], що підтверджується: Свідоцтвом на право власності на житло від 28.12.2000 року, виданим 28.12.2000 року виконкомом Вінницької міської ради, зареєстрованим 19.06.2006 року за реєстровим №293/71542, книга №694; Свідоцтвами про право на спадщину за законом від 13.03.2009 року, виданими державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованими в реєстрі за №8-331 та №8-329. Право власності перереєстроване КП «ВООБТІ» в реєстровій книзі №694 за реєстровим № 293/71542 (а.с. 22-25). Іншим співвласником (1/5) квартири є [PERSON] (третя особа по справі). Частка [PERSON] в праві власності на цю квартиру (1/5) успадкована [PERSON] та [PERSON], однак право власності не неї цими особами не оформлене. Відповідач зареєстрована\~за вказаною\~адресою з\~27.03.2002\~року,\~що підтверджується\~адресними довідками\~від 27.11.2018\~року та\~від 30.11.2018\~року,\~але з\~моменту реєстрації\~в квартирі\~не проживає, нею не цікавлиться, участі в утриманні житла не приймає, її особисті речі та речі повсякденного використання в будинку відсутні, будь-яких перешкод в користуванні квартирою їй ніхто не чинить. Факт її не проживання підтверджується показаннями свідків [PERSON], [PERSON] та письмовими поясненнями мешканців (сусідів) будинку №203 по вул. Немирівське шосе в м.Вінниці, які суд приймає до уваги. Суд знаходить\~обґрунтованою вимогу\~про визнання\~відповідача такою,\~що втратила\~право користування\~житловою площею\~в належному\~позивачу на\~праві приватної\~власності помешканні.\~Право власності\~позивача на\~квартиру згідно ст.ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи,\~що судом\~не встановлено\~чинення перешкод\~відповідачу в\~користуванні квартирою,\~а також,\~те,\~що відповідач\~не проживає\~за місцем\~реєстрації її\~постійного проживання\~досить тривалий\~час без\~поважних причин\~(протилежного\~судом не\~встановлено),\~суд приходить\~до висновку\~про задоволення\~позову в\~частині визнання\~відповідача такою,\~що втратила\~право користування\~квартирою. При цьому, суд вважає безпідставним посилання позивача, в обґрунтування своїх позовних вимог, на положення ст.405 ЦК України, оскільки вказані положення регулюють права користування житлом членами сімї власника, а відповідачка по справі [PERSON] не є такою. Крім того, суд приходить до висновку, що задоволення позову в цій частині не порушують права відповідача на житло. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобовязань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42). Отже,\~в даній ситуації визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо Суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції. Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47). Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР. Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст.391 ЦК України, ст.163 ЖК УРСР, тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у її права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоровя чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Щодо то, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що спірна квартира має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідач з моменту реєстрації у спірній квартирі не проживала, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що вона проживає в спірному будинку, користується ним та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірному будинку. При цьому, її тривала відсутність свідчить про те, що вона має інше місце проживання, що також підтверджено показами свідка [PERSON], відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату нею житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власників такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». Щодо позовної вимоги про зняття відповідача з реєстрації за вказаною адресою, то вона не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до\~ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Відповідно до\~ст. 7 вказаного Закону, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила права користування житлом, що набуло законної сили, є достатньою підставою для його виконання шляхом зняття з реєстрації такої особи і не потребує додаткового судового врегулювання, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст.141 ЦПК України. Зважаючи, що позов задоволено частково (лише в частині визнання особи такою, що втратила право користування житлом), а позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір в не повному розмірі, тому з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: partial