Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

24.10.2016 до Шполянського районного суду Черкаської області надійшов даний позов, в якому позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно себе, [PERSON], та призначити своїм опікуном свого діда - [PERSON], якому передати право на своє виховання. Свій позов позивач мотивує тим, що позивач є рідною донькою [PERSON], [INFO], та [PERSON], яка померла [INFO]. Після смерті матері позивач проживає разом із своїм дідом, [PERSON], [INFO]. Дід займається вихованням та навчанням позивача, дбає про його змістовне довкілля, забезпечує необхідним одягом та взуттям відповідно до сезону, шкільним приладдям. Відповідач свої батьківських обов'язків не виконує: не цікавиться життям та навчанням позивача, не відвідує його, не купує речі, одяг, взуття, продукти харчування. Тому позивач і звернувся до суду з даним позовом. В судовому засідання позивач з'явився, позов підтримав повністю та надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач в судове засідання з'явився, проти задоволення позову не заперечував. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Шполянської районної державної адміністрації - в судове засідання з'явився, проти задоволення позову заперечував частково зокрема щодо встановлення опіки оскільки дане питання вирішується за висновком органу опіки, а такого висновку не має. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, проаналізувавши обставини і матеріали справи, вважає, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. В суді встановлено, що [PERSON] народилась [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 12.02.2000 відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис №20. Батьками дитини вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с.4). Згідно свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 15.05.2002, виданим відділом РАГС Шполянського районного управління юстиції Черкаської області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 15.05.2002, актовий запис №80. Після розірвання шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.3). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 08.10.2013, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Шполянського районного управління юстиції в Черкаській області, [PERSON] померла [INFO], актовий запис №233 (а.с.6). Згідно з заявою [PERSON], останній відмовляється від батьківських прав на [PERSON], [INFO], а також не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав на [PERSON], [INFO]. Справжність підпису [PERSON] засвідчена приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу Горбачем В.П. (а.с.5). Відповідно до висновку органу опіки і піклування Шполянської районної державної адміністрації Черкаської області про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] №298/01-34 від 17.10.2016, [PERSON] не цікавиться життям та вихованням своєї доньки, [PERSON], не відвідував і не відвідує її, не купував одяг, речі побуту. Батько не забезпечує належного догляду за дитиною, не проявляє щодо неї батьківської турботи та піклування, не виховує та не утримує її, не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені фактори, як окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання доньки. Батько надав нотаріальну згоду від 21.09.2016, зареєстровану в реєстрі за засвідчену приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу Горбачем В.П. щодо позбавлення його батьківських стосовно [PERSON], [INFO]. Враховуючи викладене, орган опіки та Шполянської районної державної адміністрації вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його доньки, [PERSON], [INFO] (а.с.10). Таким чином, суд приходить до висновку, що наведені вище фактичні дані свідчать про безпричинне, свідоме ухилення відповідача виконання його обов'язку по вихованню дитини - дочки [PERSON], [INFO], що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України правовою підставою позбавлення батьківських прав матері, батька є ухилення їх від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з п.п.15, 16 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В рішенні по справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява № 31111/04), Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» від 18.12.2008 ( заява №39948/06) право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). В Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини", N 46544/99, п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини", [GC], N 31871/96, п. 66, ЄС/7/72003-VIII). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції", N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж'юнта проти Італії" [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу "Хазе проти Німеччини", N 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я (див. справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки", N 23499/06, N 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу "К. А. проти Фінляндії", N 27751 /95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу "Мозер проти Австрії", N 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", пп. 73 - 76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз'єднання сім'ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (див., mutatis mutandis, ухвали у справах: "Шульц проти Польщі", N 50510/99, від 8 січня 2002 року; "Реммо і Узункая проти Німеччини", N 5496/04, від 20 березня 2007 року; та "Полашек проти Чеської Республіки", N 31885/05, від 8 січня 2007 року). Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (див., наприклад, згадані вище рішення у справах Гавелка та інші, п. 62, і Хазе, п. 97). Згідно з наданими доказами суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, а тому суд вважає, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про її стан здоров'я, хоча б мав це робити, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, а тому задовольняє позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав [PERSON] Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦК України суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування. До суду не було надано доказів того, що [PERSON] справді є дідом неповнолітньої дитини - [PERSON]. Також до суду не було надано подання органу опіки та піклування про призначення піклувальника на [PERSON]. Виходячи з вищевикладеного суд відмовляє позивачеві в задоволенні вимог щодо призначення його опікуном [PERSON]. Протягом усього часу розгляду справи по суті позивач не змінив підставу або предмет позову, не збільшив або не зменшив розмір позовних вимог, а тому суд розглянув цивільну справу в межах пред'явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів. Також, з метою захисту прав і інтересів дитини, суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав буде вчинене в інтересах дитини. Згідно з ч.3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути нижче чим 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який відповідно до ст. 7 Закону України "Про Держаний бюджет України на 2017 рік"становить для дитини віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, тобто не менше 506,70 гривень. Враховуючи вимоги ст. 182 СК України, те, що відповідач інших утриманців не має, працездатний, має змогу сплачувати аліменти, тому суд стягує з відповідача аліменти на утримання дитини - дочки [PERSON], [INFO], - в розмірі 1/4 з усіх видів заробітку, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття [PERSON], тобто до [INFO]. Згідно з ч.1 ст.191СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. З урахуванням обставин справи суд вважає, що присуджена сума буде достатньою для нормального виховання і забезпечення дитини. Заходи забезпечення позову не застосовувались. Оскільки позов задовольняється, суд стягує з відповідача судовий збір в розмірі 1280,00 грн., а саме 640,00 грн. на користь позивача та 640,00 грн. на користь держави. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття [PERSON] підлягає негайному виконанню, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України. На підставі ст. 60 ЦК України, п.2 ч.1 ст. 164, ст. ст. 165, 166, 180-182, 191 СК України, ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,

Outcome: partial