Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 20.05.2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить: - визнати незаконним та скасувати пп. 2 п. 1.6. наказу про внесення змін до штатного розпису КП "МПРС" № 116-Н від 17.02.2020 року; - поновити [PERSON] на роботі на посаді провідного юрисконсульта майнового відділу казенного підприємства "Морська пошуково-рятувальна служба". У разі дії затвердженого нового штатного розпису поновити на посаді рівнозначній вищевказаній згідно штатного розпису; - стягнути з казенного підприємства "Морська пошуково-рятувальна служба" на користь [PERSON] суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21.04.2020 року до дня поновлення на роботі. Ухвалою від 25.05.2020 року провадження у справі відкрито та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 04.06.2020 року від позивача [PERSON] до суду надійшло клопотання про розгляд справи у присутності сторін. При цьому будь-якого обґрунтування вказаного клопотання позивач [PERSON] не наводить. 19.06.2020 року від КП «МПРС» до суду надійшла заява про продовження строку на подання відзиву. 12.08.2020 року від КП «МПРС» надійшов відзив на позовну заяву. 02.07.2020 року від КП «МПРС» до суду надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. При цьому представник КП «МПРС» посилається на те, що справа №947/13230/20 належить до категорії трудових спорів, має вагоме значення для сторін, з метою повного, всебічного та об`єктивного з`ясування всіх обставин у справі, існує обґрунтована необхідність розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 14.08.2020 року від позивача [PERSON] до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, з доповненням п. 2 позовних вимог наступним «Визнати незаконним та скасувати наказ казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» від 21.04.2020 року №227-к про звільнення [PERSON] з займаної посади у зв`язку із скороченням штату». При цьому до вказаної заяви не додано доказів відправлення копії заяви іншим учасникам справи. Ухвалою суду від 20.08.2020 року заяву відповідача КП «МПРС» про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін залишено без задоволення, заяву [PERSON] про уточнення позовних вимог - повернуто заявникові. На підставі викладеного суд вважає можливим розглянути справу по суті. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В своїх позовних вимогах позивач посилається на те, що її звільнення є незаконним, проведеним із численними грубими порушеннями діючих норм та вимог трудового законодавства України, а саме відповідачем одночасно з врученням повідомлення про вивільнення позивачу не було надано перелік наявних вакансій на підприємстві, в зв`язку з чим порушено право позивача на залишення на роботі. Позивач зазначає, що список вакантних посад станом на 15.04.2020 року, що був наданий відповідачем, містив перелік вакансій, які не відповідають кваліфікації позивача. В той же час в період з 19.02.2020 року по 21.04.2020 року мали місце неодноразові вивільнення та переведення працівників, внаслідок чого утворювались вакантні посади, які позивачу підходили, проте не були запропоновані відповідачем. Також відповідач не звертався із поданням до Професійної спілки працівників казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» з метою отримання попередньої згоди на звільнення позивача. Окрім того, позивач вказує, що скорочення штату проведено адміністрацією КП «МПРС» з порушенням норм законодавства та взагалі ніякого скорочення не відбулось, оскільки КП «МПРС» введено новий штатний розпис, у якому добавлені нові посади та нові оклади. Представником відповідача Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» було надано відзив, в якому відповідач посилається на те, що існують проблеми фінансування, у відповідача мали місце зміни в організації виробництва, зокрема, скорочення штату працівників. Відповідач зазначає, що внесення змін до штатного розпису є виключною компетенцією підприємства і є складовою на управління діяльністю на підприємстві. При цьому при звільненні [PERSON] були дотримані всі норми законодавства, а саме попередження працівника у визначений строк та пропонування вакантних посад, однак на момент попередження були відсутні вакансії, які б можна було запропонувати [PERSON] . Представник КП «МПРС» звертає увагу суду на те, що стороною позивача не підтверджено, що під час скорочення штату вивільнялись в тому числі і вакансії, що підходили [PERSON] . Щодо доводів позивача про порушення її переважного права на залишення на роботі представник відповідача зазначив, що посада юрисконсульта майнового відділу була одна, відтак, оцінювати переважне право [PERSON] на залишення на роботі необхідності не було. Окрім того, стороною відповідача у відзиві також зазначається, що вимога [PERSON] щодо скасування Наказу №116-Н не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключно компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. КЗпП України визначає можливість працівника оскарження наказу про його звільнення, однак в своїй позовній заяві [PERSON] не оскаржує наказ про її звільнення. На підставі викладеного представник КП «МПРС» просить відмовити [PERSON] в задоволенні позову в повному обсязі. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно відомостей у трудовій книжці позивача [PERSON] вбачається, що 21.06.2016 року позивач була прийнята на роботу до казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» на посаду юрисконсульта 1 категорії майнового відділу. 18.11.2019 року [PERSON] була переведена на посаду провідного юрисконсульта майнового відділу. 21.04.2020 року [PERSON] звільнена із займаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України /а.с.11/. З матеріалів справи вбачається, що Наказом від 17.02.2020 року №116-н «Про внесення змін до штатного розпису КП «МПРС» на виконання листа Державної служби морського та річкового транспорту України від 10.01.2020 року № 207/07/15-20 з 17.04.2020 року виведено із штатного розпису КП «МПРС» зокрема посаду - провідного юрисконсульта майнового відділу /а.с.13-15/. Судом досліджено датоване 18.02.2020 року попередження про те, що відповідно до Наказу КП «МПРС» від 17.02.2020 р. № 116-н «Про внесення змін до штатного розпису КП «МПРС» посада провідного юрисконсульта майнового відділу виводиться зі штатного розпису КП «МПРС» і тому на підставі вищевикладеного [PERSON] підлягає вивільненню відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України з дотриманням вимог чинного законодавства України /а.с.16/. Вказане попередження не містить зазначення дати та підпису [PERSON] щодо її ознайомлення з зазначеними обставинами. Відповідно до заяви від 24.02.2020 року позивач [PERSON] повідомила відповідача КП «МПРС» про вибуття із членів профспілки з 24.02.2020 року /а.с.70/. Згідно відповіді Одеського міського центру зайнятості №545/19/02 від 23.03.2020 року повідомляється, що згідно бази даних Єдиної інформаційно-аналітичної системи Державної служби зайнятості станом на 20.03.2020 року інформація щодо подання звітності про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці КП «МПРС» відсутня /а.с.22/. Згідно зі списком вакантних посад КП «МПРС» станом на 15.04.2020 року, що містить чотири вакантні посади, позивач [PERSON] отримала вказаний список 15.04.2020 року /а.с.18/. Відповідно до Акту від 21.04.2020 року, складеного провідним економістом з праці відділу управління персоналом Олійник О.М., старшим інспектором відділу управління персоналом Монастирською Н.О., фахівцем відділу внутрішньої безпеки [PERSON] , про те, що станом на 21.04.2020 року на кінець робочого дня, на 17.00 годину, від [PERSON] , провідного юрисконсульта майнового відділу не надходило заяви про її переведення на жодну із запропонованих їй посад /а.с.73/. Листом за №16 від 21.04.2020 року директору КП «МПРС» [PERSON] повідомлено, що 17.04.2020 року Професійною спілкою працівників казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» прийнято рішення не надавати згоду на звільнення працівників, які є членами профспілки, в тому числі [PERSON] /а.с.21/. Судом досліджено Наказ №227-к від 21.04.2020 року «Про звільнення», відповідно до якого [PERSON] , провідного юрисконсульта майнового відділу, звільнено із займаної посади 21.04.2020 року, у зв`язку із скороченням штату працівників, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України /а.с.17/. Матеріали справи містять довідку за підписом Начальника відділу управління персоналом Терлецької С. щодо звільнення працівників КП «МПРС» за ініціативою роботодавця за період з 01.02.2020 року по 30.04.2020 року, а саме звільнено 25 працівників /а.с.71/. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Статтею 43 Конституції України передбачено, щокожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору, серед інших, є його розірвання з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з ч.2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 232 КЗпП України Безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: 1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються; 2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу; 3) керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу; 4) власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації; 5) працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено власником або уповноваженим ним органом і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав; 6) працівників про оформлення трудових відносин у разі виконання ними роботи без укладення трудового договору та встановлення періоду такої роботи. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Частиною 3 ст. 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Відповідно до ч. 2 ст. 65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 21.06.2016 року працювала на посаді юрисконсульта 1 категорії майнового відділу, 18.11.2019 року [PERSON] була переведена на посаду провідного юрисконсульта майнового відділу, та в подальшому 21.04.2020 року [PERSON] звільнена із займаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. При цьому підставою звільнення [PERSON] з займаної посади відповідно до Наказу №227-к від 21.04.2020 року «Про звільнення» був Наказ від 17.02.2020 року №116-н «Про внесення змін до штатного розпису КП «МПРС», яким з 17.04.2020 року виведено із штатного розпису КП «МПРС» зокрема посаду - провідного юрисконсульта майнового відділу /а.с.13-15/. Саме про скасування пункту 2.2 вказаного наказу і просить позивач [PERSON] в своїх позовних вимогах, при цьому не заявляючи вимог щодо скасування Наказу №227-к від 21.04.2020 року «Про звільнення». З цього приводу суд зазначає наступне. Частиною 3 ст. 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Відповідно до ч. 2 ст. 65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. Згідно з п. 5.1.3 Статуту КП «МПРС» підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис на підставі фонду оплати праці, передбаченого фінансовим планом. Таким чином, прийняття рішення про внесення змін до штатного розпису є виключною компетенцією відповідача та є складовою права на управління діяльністю підприємством, в зв`язку з чим суд погоджується з доводами сторони відповідача щодо того, що позовна вимога [PERSON] про визнання незаконним та скасування пп.2 п.1.6. Наказу від 17.02.2020 року №116-н «Про внесення змін до штатного розпису КП «МПРС» є неналежним способом захисту. Доводи сторони позивача щодо того, що саме вказаним наказом КП «МПРС» порушені її трудові права, в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження. Окрім того суд зазначає, що питання доцільності скорочення чисельності або штату працівників лежить поза межами компетенції суду. Відтак вказана позовна вимога задоволенню не підлягає. Суд зазначає, що належним способом захисту трудового права позивача [PERSON] є оскарження саме наказу про її звільнення, однак таких вимог в позовній заяві не заявлено, в зв`язку з чим в даному судовому процесі не підлягають з`ясуванню обставини щодо прийняття зазначеного наказу та питання дотримання визначеної законом процедури звільнення працівника. Позовні вимоги [PERSON] щодо поновлення на роботі та стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними та не підлягають задоволенню в зв`язку з їх безпідставністю, оскільки Наказ №227-к від 21.04.2020 року «Про звільнення» на теперішній час є чинним та позивачем не оскаржувався. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] не підлягають задоволенню, так як не обґрунтовані та не доведені. VI. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed