Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, неодноразово уточнюючи позовні вимоги, просив: - визнати наказ №175к від 10.09.2010 р. «Про поновленні на роботи [PERSON]» незаконним, скасувати його і надати новий наказ відповідно до вимог законодавства України, в якому: пункт 1 наказу викласти в редакції - поновити [PERSON] на попередній роботі з 03.04.2006 р. на посаді заступника директора по загальним питанням з окладом у розмірі 87,5% від посадового окладу директора інституту станом на 10.09.2010 р., встановити надбавку за інтенсивність праці у розмірі 40% від посадового окладу, надбавку за виконання обов'язків інженера по охороні праці у розмірі 50% від посадового окладу інженера по охороні праці, діючих на момент звільнення; пункт 3 наказу викласти в редакції: допустити з 09.09.2010 р. [PERSON] до виконання своїх обов'язків, згідно з рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25.12.2006 р. "Про негайне поновлення на роботі [PERSON]" і вимогою старшого державного виконавця Григорчука П.В. Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 09.09.2010 р.; - зробити перерахунок заробітної плати [PERSON] при звільненні з урахуванням внесених змін до наказу №175К від 10.09.2010 р.; - стягнути з державного підприємства Дніпропетровський державний проектний інститут житлового та цивільного будівництва "Дніпроцивільпроект" на користь [PERSON] незаконно не виплачену заробітну плату при поновленні на роботі у сумі 701,93 грн.; - скасувати наказ №184К від 24.09.2010 р., поновити [PERSON] на попередній роботі з 27.09.2010 р. із збереженням усіх умов трудового договору, які діяли до незаконного звільнення; - стягнути з державного підприємства Дніпропетровський державний проектний інститут житлового і цивільного будівництва "Дніпроцивільпроект" на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 27.09.2010 р. по день поновлення на роботі; - зобов'язати державне підприємство Дніпропетровський державний проектний інститут житлового і цивільного будівництва "Дніпроцивільпроет" перерахувати пенсійні внески згідно з вимогами Закону України "Про обов'язкове пенсійне страхування" до пенсійного фонду у Бабушкінському районі м.Дніпропетровська та видати [PERSON] відомості про нарахування і виплату страхових внесків помісячно на виплачені за рішенням суду заробітну плату за весь час вимушеного прогулу для перерахунку пенсії; -стягнути з Державного підприємства Дніпропетровський державний проектний інститут житлового і цивільного будівництва "Дніпроцивільпроет" на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог, позивач вказав на те, що рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25.12.2006 р. він був поновлений на роботі. Рішення суду не виконувалося з 26.12.2006 р. до 13.09.2010 р. 13 липня 2010 р. після неодноразових рішень суду, державним виконавцем Бабушкінського районного відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Григорчуком Г.П. була надана Державному підприємству Дніпропетровський державний проектний інститут житлового та цивільного будівництва "Дніпрцивільпроект" постанова про негайне виконання рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25.12.2006 р. про негайне поновлення на попередній роботі [PERSON] - заступника директора інституту по загальним питанням. Дана постанова була невиконана. 09 вересня 2010 р. державним виконавцем в черговий раз була надана постанова про негайне поновлення на роботі, яка також була невиконана. При перевірці державним виконавцем виконання вимог постанови від 09.09.2010 р., 10 вересня 2010 р. - встановлено, що причиною ненадання наказу про негайне поновлення на роботі [PERSON] є ненадання ним трудової книжки. На вимогу держвиконавця 10.09.2010 р. директором інституту був наданий наказ №175К про поновлення на роботі [PERSON] і допущення його до роботи 10.09.2010 р., але фактично інститут допустив позивача до роботи тільки 13.09.2010 р., після надання трудової книжки. Таким чином, позивач вважає, що видання наказу №175К в частині поновлення [PERSON] на роботі не 09.09.2010 р., а з 10.09.2010 р. і фактичний допуск його до роботи - 13.09.2010 р. тільки після надання ним трудової книжки є незаконним і суперечить рішенню суду від 25.12.2006 р., ч.2 ст.24 КЗпП України, вимозі державного виконавця від 09.09.2010 р. про негайне поновлення на роботі з 09.09.2010 р. Позивач вважає, що зазначений наказ не відповідає і іншим вимогам законодавства України, а саме: в порушення, вимог форми П-1, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 05.12.2009 року №489, в наказі №175К не відображено умови оплати праці, які діяли до незаконного звільнення [PERSON], не вказано розмір відновленого посадового окладу, не поновлені надбавки за інтенсивність праці, за виконання обов'язків інженера по охороні праці, які були встановлені наказом №128/2 від 29.11.2004 р. і які, фактично, отримував [PERSON] до незаконного звільнення з роботи. Також, зазначив, що постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09.10.2014 р. було встановлено безпідставне зниження окладу [PERSON] при поновленні на роботі. Також зазначив, що наказом №184К від 24.09.2010 р. він був незаконно звільнений з роботи за власним бажанням без його письмової заяви по ч.1 ст.38 КЗпП України, хоча позивач неодноразово подавав заяви директору інституту від 14.09.2010 р. (вх.670 від 15.09.2010 р.), 17.09.2010 р. (вх.682), 22.09.2010 р. (вх.703), про звільнення його з роботи за власним бажанням по ч.3 ст.38 КЗпП України, указавши конкретні дати звільнення, проте, в задоволенні заяв позивача було відмовлено. Крім того, в наказі №184К від 24.09.2010 р., не дивлячись на те, що ст.38 КЗпП України має три частини, не вказано по якій частині відбулося звільнення, підставами звільнення в наказі було викладено - у зв'язку із заявами [PERSON] (вх.685 від 17.09.2010 р. та вх.702 від 22.09.2010 р.), заяв про звільнення з роботи за власним бажанням по ч.1 ст.38 КЗпП України, позивач не писав. Також, зазначив, що систематичне порушення законодавства України про працю, довготривалі порушення законних прав відповідачем призвело до моральних страждань позивача, стало для нього нервовим потрясінням, нервове перевантаження та хвилювання стали причиною погіршення здоров'я, а в листопаді 2013 року в інституті Амосова йому зробили третю операцію на серці - заміну артального клапана, у зв'язку з чим, позивач просив відшкодувати йому моральну шкоду у сумі 5000, 00 грн., у зв'язку з чим, позивач вимушений звернутись до суду. Позивач також просив поновити строк для подання позовної заяви, посилаючись на те, що скарги на накази №175к від 10.09.2010 р. та №184К від 24.09.2010 р. про грубі порушення трудового законодавства про працю, починаючи з 16.10.2010 р. по 09.10.2014 р. розглядались Територіальною державною інспекцією праці у Дніпропетровській області, Дніпропетровським окружним адміністративним судом, Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом, Вищим адміністративним судом України, і після закінчення розгляду і прийняття постанови Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом 09.10.2014 року, яке набрало законної сили, позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені та уточнені позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення, посилаючись на те, що позивачем були пропущені строки звернення до суду із зазначеною позовною заявою; припис Територіальної державної інспекції праці у Дніпропетровській області №04-01-120/322-270 від 24.09.2010 року, на який посилається позивач, не є доказом, що підтверджує нововиявлені обставини, а в постанові Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09.10.2014 року зазначено, що припис носить формальний характер, не містить рішень суб'єкта владних повноважень, не спричиняє виникнення будь-яких прав і обов'язків осіб чи суб'єктів владних повноважень, а отже, не породжує правовідносин, що можуть бути предметом спору, а тому просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у зв'язку з наступним. Відповідно до п.2 ч.1 ст.232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 КЗпП України. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25.12.2006 р. [PERSON] був поновлений на роботі (а.с.35). Рішення суду не виконувалося з 26.12.2006 р. до 13.09.2010 р. 13 липня 2010 р. після неодноразових рішень суду, державним виконавцем Бабушкінського районного відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Григорчуком Г.П. була надана Державному підприємству Дніпропетровський державний проектний інститут житлового та цивільного будівництва "Дніпрцивільпроект" вимога про негайне виконання рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25.12.2006 р. про негайне поновлення на попередній роботі [PERSON] - заступника директора інституту по загальним питанням (а.с.38). Дана Постанова була невиконана. 09 вересня 2010 р. державним виконавцем в черговий раз була надана постанова про негайне поновлення на роботі, яка також була невиконана. При перевірці державним виконавцем виконання вимог постанови від 09.09.2010 р., 10 вересня 2010 р. - встановлено, що причиною ненадання наказу про негайне поновлення на роботі [PERSON] є ненадання ним трудової книжки (а.с.39-40). На вимогу держвиконавця 10 вересня 2010 р. директором інституту був виданий наказ №175К про поновлення на роботі [PERSON] і допущення його до роботи 10.09.2010 р. (а.с.41), але фактично інститут допустив позивача до роботи тільки 13.09.2010 р., після надання трудової книжки. Вимога позивача про визнання наказу №175к від 10.09.2010 р. «Про поновленні на роботи [PERSON]» незаконним, скасувати його і надати новий наказ відповідно до вимог законодавства України, в якому: пункт 1 наказу викласти в редакції - поновити [PERSON] на попередній роботі з 03.04.2006 р. на посаді заступника директора по загальним питанням з окладом у розмірі 87,5% від посадового окладу директора інституту станом на 10.09.2010 р., встановити надбавку за інтенсивність праці у розмірі 40% від посадового окладу, надбавку за виконання обов'язків інженера по охороні праці у розмірі 50% від посадового окладу інженері по охороні праці, діючих на момент звільнення; пункт 3 наказу викласти в редакції: допустити з 09.09.2010 р. [PERSON] до виконання своїх обов'язків, згідно з рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25.12.2006 р. "Про негайне поновлення на роботі [PERSON]" і вимогою старшого державного виконавця Григорчука П.В. Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 09.09.2010 р. - підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним. Так, оцінюючи наказ №175-К від 10.09.2010 року «Про поновлення на посаді [PERSON]», суд приходить до наступного, що наказ №175-К від 10.09.2010 року, не відповідає вимогам типової форми П-1, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 05.12.2009 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», так, в наказі не відображено умови оплати праці, не зазначена тривалість робочого дня, не вказано розмір відновленого посадового окладу, не поновлені надбавки за інтенсивність праці, за виконання обов'язків інженера по охороні праці. Таким чином, наказ №175-К від 10.09.2010 року «Про поновлення на посаді [PERSON]» є незаконним, а тому, необхідно зобов'язати Державне підприємство Дніпропетровський державний проектний Інститут житлового та цивільного будівництва «Дніпроцивільпроект» внести зміни до наказу №175-К від 10.09.2010 року «Про поновлення на посаді [PERSON]» згідно з вимогами типової форми №П-1, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 05.12.2009 року №489. Вимоги позивача про необхідність зробити перерахунок заробітної плати [PERSON] при звільненні з урахуванням внесених змін до наказу №175К від 10.09.2010 р. та вимога про стягнення з державного підприємства Дніпропетровський державний проектний інститут житлового та цивільного будівництва "Дніпроцивільпроект" на користь [PERSON] незаконно не виплачену заробітну плату при поновленні на роботі у сумі 701,93 грн., задоволенню не підлягають, оскільки на момент розгляду справи, зазначені вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, крім того, відповідача зазначеним рішенням суду тільки зобов'язано внести зміни до наказу №175-К від 10.09.2010 року «Про поновлення на посаді [PERSON]» згідно з вимогами типової форми №П-1, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 05.12.2009 року №489, а тому, зазначені вимоги є передчасними. Вимога позивача про скасування наказу №184К від 24.09.2010 р., про поновлення [PERSON] на попередній роботі з 27.09.2010 р. із збереженням усіх умов трудового договору, які діяли до незаконного звільнення задоволенню не підлягає, оскільки розгляд питання про скасування наказу не входить до компетенції суду. Вимога позивача про стягнення з державного підприємства Дніпропетровський державний проектний інститут житлового і цивільного будівництва "Дніпроцивільпроект" на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 27.09.2010 р. по день поновлення на роботі також не підлягає задоволенню у зв'язку з наступним. Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Оскільки, в задоволені позовних вимог позивача про поновлення його на роботі у відповідача відмовлено, то позовні вимоги останнього про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 27.09.2010 р. по день поновлення на роботі, задоволенню не підлягають. Що стосується вимоги позивача про зобов'язання державне підприємство Дніпропетровський державний проектний інститут житлового і цивільного будівництва "Дніпроцивільпроет" перерахувати пенсійні внески згідно з вимогами Закону України "Про обов'язкове пенсійне страхування" до пенсійного фонду у Бабушкінському районі м.Дніпропетровська та видати [PERSON] відомості про нарахування і виплату страхових внесків помісячно на виплачені за рішенням суду заробітну плату за весь час вимушеного прогулу для перерахунку пенсії, то вона задоволенню не підлягає, оскільки в задоволенні вимог позивача про поновлення на роботі було відмовлено. Вимога позивача про стягнення з Державного підприємства Дніпропетровський державний проектний інститут житлового і цивільного будівництва "Дніпроцивільпроет" на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. задоволенню не підлягає у зв'язку з наступним. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя. В п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» є роз'яснення, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, згідно із ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а ч.1 ст.11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Із матеріалів справи вбачається, що позивач не надав суду жодних доказів про те, що поведінка відповідача була протиправною, а також доказів на підтвердження причинного зв'язку між протиправними діями відповідача та душевними стражданнями позивача (якщо вони були), крім того, невідповідність наказу №175-К від 10.09.2010 року «Про поновлення на посаді [PERSON]» вимогам типової форми №П-1, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 05.12.2009 року №489, не є підставою для стягнення моральної шкоди. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Що стосується поновлення строку для подання позовної заяви, суд приходить до наступного. Так, сам по собі пропуск строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, який допустив працівник, не є підставою для відмови в прийнятті позовної заяви, а отже, суд з'ясував ці обставини справи, і встановив, що строк, передбачений ст.233 КЗпП України, не було пропущено, оскільки, починаючи з 16.10.2010 р. по 09.10.2014 р., зазначений спір розглядався Територіальною державною інспекцією праці у Дніпропетровській області, Дніпропетровським окружним адміністративним судом, Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом, Вищим адміністративним судом України (а.с.4-12), і після закінчення розгляду і прийняття постанови Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом 09.10.2014 року, яка набрала законної сили, позивач і звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. Відповідно до вимог ч.1, 3 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial