Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

27.06.2019 року вищевказана цивільна справа, згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями надійшла у провадження судді з Бориславського міського суду Львівської області. Виконавчий комітет Дрогобицької міської ради звернувся в суд із позовом про виселення [PERSON] , [PERSON] без надання іншого жилого приміщення з квартири [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що [PERSON] та [PERSON] займають спірне жиле приміщення безпідставно, а саме: рішення щодо надання спірної квартири не приймалось, ордер не видавався, а тому підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення. 01.07.2019 року справу призначено до відкритого розгляду на 22 липня 2019 за правилами загального позовного провадження. Представник виконавчого комітету Бориславської міської ради Мельничок В.М. в судовому засіданні, позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просить позов задоволити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] , в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову, покликаючись на ст.. 61 Конституції України, та наголошував на тому, що рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 28 листопада 2005 року виселено [PERSON] 17.12.2014р. змінила прізвище на « [PERSON] та [PERSON] (12.03.2016р. змінила прізвище на « [PERSON] вже виселено з квартири [ADDRESS] . Представник третьої особи [PERSON] , позов підтримала, просить такий задоволити. [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про місце та час проведення судового засідання повідомлялася вчасно та належним чином, причини неявки суду невідомі. Сторони наполягали на розгляді справи у її відсутності. Вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 2 зазначеної статті закріплено обов`язок суду та учасників судового процесу керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Отже, завданнями судочинства мають керуватися не лише суд, а й сторони. Поряд з цим, ч. 1 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, «здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить до житлового фонду Бориславської міської ради Львівської області та перебуває на балансі державного комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора № 3». Конституцією України\~(ст.41) та ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до\~Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно практики Європейського суду з прав людини «втручання у\~\~право на\~\~мирне володіння майном є сумісним з\~\~вимогами ст.\~\~1 Першого протоколу, коли воно законне і\~\~не\~\~свавільне (див. рішення у\~\~справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], №\~\~31107/96, п.\~\~58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а\~\~другий пункт визнає, що\~\~держави мають право здійснювати контроль за\~\~користуванням майном шляхом введення в\~\~дію «законів» Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу\~\~зробити висновок про те, що: власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь-які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним, отже, власнику протистоять будь-які треті особи (враховуючи державу), які в свою чергу повинні утримуватися від дій, що порушують права власника. Ця норма закріплює право власника на безперешкодне користування своїм майном. У такому контексті порушенням права власності особи буде вважатися і факт ненадання можливості користуватися своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Відповідно до вимог\~ст.321\~ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК). Право на судовий захист та його спосіб передбачено\~ст.16 ЦК\~і, зокрема,\~ст.391 цього ж кодексу, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст.. 156 ЖК України має право по відношенню до відповідачів вимагати звільнення ними квартири (виселення). Відповідно до ст.. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Матеріалами справи встановлено та сторонами не заперечується той факт, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , самовільно без правових підстав зайняли квартиру [ADDRESS] . Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 28 листопада 2005 року позов виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області задоволено та вирішено: виселити [PERSON] 17.12.2014р. змінила прізвище на « [PERSON] та [PERSON] (12.03.2016р. змінила прізвище на « [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Львівської області від 27.04.2006 року рішення Бориславського міського суду Львівської області від 28.11.2016 року залишено без змін. [PERSON] , 17 [INFO] 2014 року у відділі ДРАЦС Бориславського МУЮ у Львівській області зареєструвала шлюб, після реєстрації шлюбу її прізвище « [PERSON] » (т.1, а.с. 85) [PERSON] , [INFO] у відділі ДРАЦС Бориславського МУЮ у Львівській області зареєструвала шлюб, після реєстрації шлюбу її прізвище « [PERSON] ». (т.2, а.с.9) Відповідно до приписів ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Згідно ч. ч.2, 3 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Частиною 1 ст. 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Значення обов`язковості виконання рішення суду висловлено в правовій позиції Європейського суду з прав людини в Рішенні у справі "Деркач та Палек проти України" (Заяви №№ 34297/02 та 39574/02) від 21 грудня 2004 року. Суд знову наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, пункт передбачає "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 (див. "Бурдов проти Росії", заява №589498/00, п. 34). Аналогічний висновок міститься і в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Горнсбі проти Греції", Reports of Judgments and Decisions, 1997-11, c. 510, n.40). Сторонами не заперечується той факт, що рішення Бориславського міського суду Львівської області від 28.11.2005 року не виконане. Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволені позову слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю, оскільки на даний час з цих підстав є рішення суду, яке не виконане. Понесені позивачем судові витрати, відповідно до вимог п. 2 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~слід віднести на його рахунок Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed