Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

01 листопада 2017 року позивачка [PERSON] в особі представника - адвоката Домашенко Олексія Євгеновича звернулась з позовом до відповідачів про стягнення з них в солідарному порядку заборгованості у розмірі 137 634 євро та судові витрати в сумі 8000 грн. В обгрунтування позову посилається на те, що [INFO] помер громадянин Німеччини [PERSON] , який на момент смерті проживав у своєму маєтку « [PERSON] де Ліс » на острові Мальорка в Іспанії. За заповітом, засвідченим 30.06.2008 року, [PERSON] зробив таке розпорядження :після вирахування всіх боргів , продажу всієї нерухомості, спадщину повинні отримати: 50% колишня дружина [PERSON] ; 20% її донька [PERSON] ;15% виконавець заповіту та друг [PERSON] ; 10% та особа або організація, яка буде добросовісно піклуватися про його тварин; 5 % [PERSON] та [PERSON] ( м.Миколаїв, Україна) ; пані [PERSON] у випадку її інтересу має перевагу будь-якими особистими речами. Єдиними спадкоємцями стали [PERSON] та [PERSON] , які успадкували та продали маєток « Флор де Ліс » та отримали усю сумум від його продажу. На момент прийняття спадщини відповідачами , існували боргові обов`язки [PERSON] по відношенню до кредитора - [PERSON] : за розпискою 12.09.2007 року - 5000 євро; 09.09.2009 року на суму - 7000 євро; 21.04.2009 року-5000 євро; 20.10.2011 року - 11000 євро; 22.03.2010 року - 5000 євро; договір про визнання боргу від 10.02.2014 року на суму - 70000 євро., та загалом на суму 103 000 євро. Сума нарахованих відсотків за зобов`язаннями складає 34 634 євро - станом на дату подання позову. Посилаючись на вимоги ст.ст. 1268,1270,1216, 1281,1282,1296 ЦК України, позивач і просила про задоволення позову. Протоколом автоматизованого розподілу цивільної справи від 01.11.2017 року, дана справа передана судді Черенковій Н.П. Ухвалою від 29.11.2017 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено попереднє судове засідання. 19.02.2018 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Чебан В.О. надійшов відзив на позов, в яеому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обгрунтування своїх заперечень посилається на положення ст. 1281 ЦК України. Так, у відповідності до вимог ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи. За приписами ст. 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить на протязі шести місяців від дня, коли він дізнався про відкриття спадщини, слід пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину. Кредитор, який не пред`явив вимог у цей строк, позбавляється права вимоги. Оскільки позивач була обізнана про смерть спадкодавця , не пред`явила своїх вимог протягом 6 місяців, то і втратила право на стягнення боргу. 07.05.2018 року від представника позивача - адвоката Домашенко О.Є. надійшла відповідь на відзив , в якій зазначено наступне. Так, відповідно до ст.ст. 1, 2 ЗУ "Про міжнародне приватне право", цей спір є таким, що відноситься до справ з іноземним елементом. За статтею 76 цього Закону, даний спір підлягає розгляду на території України, оскільки відповідачі мають місце постійного проживання на Україні, мають рухоме і нерухоме майно, на яке може бути накладено стягнення. Відповідно до статті 4 цього Закону, право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права , інших законів, міжнародних договорів України. За приписами ст.ст. 70-72 цього Закону, спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавець не обрав в заповіті право держави, громадянином якої він був. Таким чином, спадкові відносини, які виникли у зв`язку зі смертю [PERSON] , мають регулюватися правом Німеччини. Відповідно до ст.199 ч.1 Цивільного Кодексу Федеративної Республіки Німеччини, кредитор має право вимагати, а боржник зобов`язаний задовольнити таку вимогу протягом трьох років. Отже, матеріальним правом Німеччини, яке підлягає застосуванню у цій справі , передбачений трьохрічний строк для пред`явлення вимог кредиторів до спадкоємців. При цьому, на підставі вимог ст. 8 ЗУ « Про міжнародне приватне право «, особи, які беруть участь у справі, мають право подавати документи, що підтверджують зміст норм права іноземної держави, на які вони посилаються в обґрунтування своїх вимог або заперечень, іншим чином сприяти суду чи іншому органу у встановленні змісту цих норм. За такого, не підлягають застосуванню норми національного законодавства України, на які посилається представник відповідача, в тому числі на ч.2 ст. 1281 ЦК України. Ухвалою суду від 07.05.2018 року закрито підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду . 22.05.2018 року від представника відповідача адвоката Чебан В.О. надійшли заперечення на відзив, із зазначенням наступного. За приписами ст.7 ЗУ "Про міжнародне приватне право", при визначенні права, що підлягає застосуванню, суд керується тлумаченням норм і понять відповідно до права України , якщо інше не передбачено законом. Між тим, ст.14 цього Закону не обмежує дії імперативних норм права України, що регулюють відповідні відносини, незалежно від права, яке підлягає застосуванню. В свою чергу, в ст. 1281 ЦК України, яка є імперативною нормою, передбачено, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Крім того, спадкодавець мав останнє місце проживання на острові Мальорка , що є територією Іспанії. З перекладу заповіту очевидно, що спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Таким чином, якщо і застосовувати норми іноземного законодавства, як стверджує адвокат позивача, то в будь-якому випадку підлягає застосуванню законодавство Іспанії, а не Німеччини. Однак, представник відповідача вважає, що застосуванню підлягають норми національного законодавства. Колізійні норми щодо спадкування , стосуються лише права на спадкування майна, права на укладення та скасування заповіту на майно, яке знаходиться на території іншої договірної сторони. Відносини, які виникли між сторонами, є грошовим зобов`язанням, за яким боржникам належить сплатити кредитору суму відповідно до цивільно-правової угоди , а відтак, норми ст.ст. 70-72 ЗУ "Про міжнародне приватне право" не можуть бути застосовані , оскільки їх зміст стосується зовсім інших відносин. Також представник відповідача зазначає, що позовні вимоги пред`явлені за українським законодавством, а норми, які слід застосувати за ЦК ФРН- відсутні. Між тим, сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається н як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Окрім того, згідно до ст.12 Конвенції, на території України суди не приймають документи, завірені апостилем, що виконані в цій країні, тому продовжує застосовуватись вимога дотримання процедури консульської легалізації. Відтак, надані позивачем, навіть без апостилю, копії документів: боргові розписки, заповіт, відповідь місцевого загального суду Вольфратсхаузена від 21.07.2015 року є не належними та недопустимими доказами по справі і не можуть бути використані судом. Згідно ст.42 ЗУ "Про міжнародне приватне право", захист права власності та інших речових прав здійснюється на вибір заявника відповідно до права держави, у якій майно знаходиться, або відповідно до права держави суду. В судовому засіданні 20.08.2018 року представником позивача долучені до матеріалів справи оригінали розписок із засвідченим перекладом, проте не завірені та без апостилю. 10.07.2019 року представником позивача надані для приєднання до справи: копія Акта про присудження спадщини від 19.05.2016 року з додатками та копію Договору купівлі-продажу спадкового майна від 15.06.2016 року з додатками . Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2020 року провадження у справі закрито на підставі частини першої статті 255 ЦПК України. Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що незважаючи на те, що відповідачі є громадянами України, заявлені у даній справі до них вимоги не належать до юрисдикції Центрального районного суду, оскільки спірні правовідносини виникли не із неналежного виконання договору про повернення боргу відповідачами, а із договору боргу, укладеного іншою особою із забезпеченням нерухомим майном в Іспанії, повернення боргу до прийняття спадщини спадкоємцями, а тому з огляду на ст. 9 Конституції України, п.2 ч.1 та ст. ст. 5, 25, 26 Закону України «Про міжнародне приватне право», а також ст. 509 ЦК України при вирішенні цих правовідносин слід застосовувати умови основного договору, в яких міститься застереження щодо порядку повернення боргу. Закриваючи провадження у справі, суд виходив з того, що позов не належить до юрисдикції Центрального районного суду м. Миколаєва, оскільки спірні правовідносин виникли не із неналежного виконання договору про повернення боргу відповідачами, а із договору боргу, укладеного із забезпеченням нерухомим майном, що знаходиться в Іспанії, поверненням боргу до прийняття спадщини спадкоємцями. Постановою від 11 січня 2021 року Миколаївського апеляційниого суду апеляційну скаргу позивача , подану її представником - адвокатом Висіцькою Іриною Володимирівною, задоволено. Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2020 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою судді Центрального районного суду м.Миколаєва Гуденко О.А. від 26.01.2021 року прийнято до свого провадження та у зв`язку з великою навантаженістю призначено підготовче судове засідання по справі на 18.05.2021 року. Протокольною ухвалою суду від 18.05.2021 року закрито підготвоче провадження по справі та призначено судовий розгляд справи по суді. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Висіцька І.В. позов підтримала у повному обсязі з виклдаених у позові та письмвих заявах по суті підстав. При цьому, пояснила суду, що застосовувати у даному випадку слід норми ЦК ФРН, які роз`яснені в листі суду першої інстанції м. Вольфратсгаузен щодо наявності права звернутися з вимогою до спадкоємців протягом 3 років. За такого, позивачка звернулася з вимогою до спадкоємців до компетентного суду України за мсіцем проживання відповідачів в установлений німецьким законодавством строк. Також суду зазначила, що надала до матеріалів справи усі наявні у неї документи, які були передані особисто позивачкою [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував. Суду пояснил, що протягом року від дня смерті спадкодавця до нього не зверталася жодна особа щодо стягнення боргів спадкодавця, інакше він би вирішив питання щодо відмови та неприйняття спадщини. Він продавав маєток в Іспанії за допомогою двох адвокатів- фахівців в галузі німецького та іспанського законодавства і ними були зроблені всі необхідні запити та перевірки. З продажу спадкового майна - маєтку «Флор де ліс» були сплачені всі боргові зобов`язання [PERSON] і вони з дружиною отримали залишок від продажу - по 40 000 євро кожний. Також зазначає, що лист від суду м. Вольфратсгаузен вважає підробленим, оскільки він не завірений належним чином і містить зовсім іншу інформацію, ніж ту, що він отримав того ж числа від того ж суду на своє ім`я. Просить відмовити в задволенні позову, оскільки позивачка пропустила строк зверненя до нього з такими вимогами. Також зазначив, що сам факт наявності боргу померлого перед [PERSON] є досить сумнівним. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Чебан В.О. підтримав надані заперечення та надав додаткові пояснення, які базуються на тому, що відповідачі в порядку спадщини не отримували суми, яка відповідає сумі позову, солідарний порядок стягнення боргу не передбачений чинним законодавством, спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку в тому випадку, коли вони вчинені позичальником за життя, інші нарахування зобов`язання після смерті позичальника не можуть присуджуватися до сплати його спадкоємцями, тому відсотки , нарахована з моменту смерті спадкодавця по момент звернення до суду не можутьт бути стягнуті з відповідачів. Зазначив, що за останнім договором про визнання боргу взагалі не підтверджений факт передачі позичальнику останніх 30 000 євро, а отже це договрі не набув чинності. Просив відмовити у позові і з тих підстав, що позивач пропустив річний строк звернення до спадкоємців з вимогою про стягненян боргу, встановлений ст. 1281 ЦК України і який є пресічним та не підлягає поновленню. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, втсановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов до наступного. У м. Пальма-де-Майорці, Іспанія, 19 травня 2016 року, нотаріусом колегії нотаріусів Балеарських островів, видано документ під назвою «Заява, прийняття та присудження спадщини», з простої копії з перекладом на українську мову якої вбачається наступне. [PERSON] помер у м. Сольєрі, Балеарські острови, [INFO] , сімейний стан неодружений, не залишивши заповіту в Іспанії, що підтверджено в свідоцтві про смерть спадкодавця і довідці з Головного реєстру заповітів, які передані. На підставі заяви спадкоємців суду першої інстанції м. Вольфратшаузена, Німеччина, від 01.04.2016 року були оголошені єдині спадкоємці та правонаступники спадкодавця [PERSON] , та [PERSON] в рівних долях, що підтверджується в засвідченій копії документа, складеного німецькою мовою та належним чином апостильованого з перекладом на іспанську мову. Спадкодавець на момент смерті був власником майна в Іспанії, яка складається з активів та пасивів. Загальна вартість активів складає 230 785.52 Євро, загальна вартість пасивів складає 35.514.58 євро. Спадкоємці [PERSON] , та [PERSON] приймають спадщину [PERSON] , їм присуджується усе майно та описані заборгованості в рівних долях, які у випадку нерухомості є неподільними. Свідоцтво про смерть [PERSON] , який народився [INFO] у Німеччині, видане 13.02.2015 року у Сольєрі Балеарські острови, Іспанія, згідно якого помер [INFO] у Сольєрі, громадянин Німеччини. За заповітом, від, 30.06.2008 року, [PERSON] доручає Хуберту Крамеру, який проживає у м. Сольєрі/Майорка виконати заповіт, який в значній мірі поінформований про його сімейні, особисті та фінансові зобов`язання . Усім спадком, який в основному складається з нерухомості маєтку Флор де Ліс та інших двох ділянок в цьому житловому масиві та доля 25% в будинку, що є об`єктом нерухомості в м. Ленггріс , а також рухоме та особисте майно, окрім випадку, коли в окремому переліку не йдеться про інше, після вирахування всіх боргів, актуальний список яких знаходиться в його комп`ютері, після продажу усієї нерухомості, наступні особи повинні отримати : 50% колишня дружина [PERSON] ; 20% її донька [PERSON] ; 15 % розпорядник та друг [PERSON] ; 10% особа або організація , яка буде ретельно та дбайливо піклуватися про тварин; 5% Марія і [PERSON] з [ADDRESS] . Якщо пані [PERSON] буде зацікавлена в деяких особистих речах, її бажання мають бути задоволені в першу чергу - слід надати перевагу. Речі, які вже запаковані та призначені для отримувача, мають бути негайно передані йому. Уповноважена особа [PERSON] , зареєстрованого за номером 2100 в реєстрі фінансових установ Банку Іспанії, що знаходиться у м. Барселоні засвідчує, що [PERSON] на дату смерті - [INFO] має заборгованість 24.947.24 Євро. 08.02.2016 року адвокат спадкоємцям [PERSON] надсилає документи про заборгованість перед [PERSON] , [PERSON] в сумі 5.843.19 євро. Міська рада Сольєра пред`являє суму розрахунку на податок в загальній сумі 2.067.51 євро. За договором купівлі-продажу № 1809, посвідченим у м. Пальма-де-Майорка нотаріусом колегії нотаріусів Балеарських островів оформлено: Романенко В.М. та [PERSON] продають [PERSON] , який купує неподільну частку в розмірі 90% об`єктів, та [PERSON] , яка купує решту 10% неподільної частки майна, вартість якого складає 235.000 євро. При цьому утримана сума боргів 94.106.90 євро. При оформленні договору [PERSON] отримує банківським чеком від покупця 40.000 євро, 17.500 та 22.500 євро отримує [PERSON] , 30.000 євро отримує [PERSON] на прохання продавця. Покупець утримує 13843,10 євро для сплати від імені продавця сплати муніципального податку, 7.050 євро утримується для зарахування до державної казни. В матеріалах справи наявні надані предстанвиком позивача оригінали наступних розписок. За борговим зобов`язанням, датованим 12.09.2007 року, особа, яка підписала дане зобов`язання отримала у позику суму у розмірі 5000 євро від пані [PERSON] . На вказану суму нараховуються відсотки у розмірі 10% річних. Повернення боргу здійснюється якнайшвидше, але не пізніше продажу маєтку « « Флор де Ліс» підпис м.Сольер [PERSON] . Боргове зобов`язання від 21.04.2009 року з підписом Рольф Х.Зінг м. Сольер, за яким, особа, яка підписала дане зобов`язання , отримала позику у розмірі 5000 євро від пані [PERSON] , на яку нараховуються відсотки у розмірі 10% річних. Повернення боргу здійснюється як найскоріше, але не пізніше продажу маєтку « Флор де Ліс». 09.09.09 року за підписом [PERSON] датоване боргове зобов`язання, що особа, яка його підписала отримала у позику суму 7000 євро від пані [PERSON] , на яку нараховуються відсотки 10% річних, та повернення боргу відбувається не пізніше продажу маєтку « Флор де Ліс ». Відповідно за борговим зобов`язанням [PERSON] , датованим 22.03.2010 року, особа, яка отримала у позику суму 5000 євро від пані [PERSON] , нараховується відсотки в сумі 10 % річних, та повернення здійснюється не пізніше продажу маєтку « Флор де Ліс». За борговим зобов`язанням, датованим 20.10.2013 року, та підписаним [PERSON] ,особа яка підписала дане зобов`язання отримала у позику суму 11000 євро від пані [PERSON] під 5% річних, та сума повертається не пізніше продажу маєтку « « Флор де Ліс». Дані перекладу посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигрін А.О., яким посвідчено справжність підпису перекладача 10.10.2017 року. Апостіль, засвідчення консульства на розписках - відсутні. Так, згідно наданих розписок загальна сума отриманої у борг суми становить 33 000 євро, даних щодо нарахованих та сплачених процентів - матеріали справи не містять. Також представником позивача надано Договір про визнання боргу, датований 10.02.2014 року, наступного змісту. Особа, яка підписала договір, [PERSON] , який народився [INFO] , мешкає в м. Сольєр, отримав від пані [PERSON] позику у розмірі 70 000 євро із щорічною процентною ставкою в 5%. Повернення боргу здійснюється при продажі маєтку « Флор де Ліс » або до настання цієї події. З цим пов`язане право на особисте проживання два рази у кожному році протягом двох тижнів. Договір про визнання боргу набирає чинності з отриманням остаточної суми у розмірі 30 000 євро. Даних про отримання цієї суми суду не надано, на самому договорі не міститься жодних відміток про отримання підписантом цієї суми. Яка правова природа останнього договору: а саме чи є це новим борговим зобов`язанням [PERSON] на суму 70 000 євро, чи це є договір про визнання попередніх зобов`язань ( які з урахуванням певних відсотків як раз і складають суму у 40 000 євро) з новою сумою отриманих у борг коштів в подальшому на сумум 30 000 євро- пояснень суду не надано. Яким чином нормами законодавства Німеччини регулюються укладення та виконання договорів позики посилання ні у позові, ні у подальших заявах по суті справи адвокатів позивача - не зазначено. Пояснення представника позивача, що при підписанні останнього договору про визнання боргу фактично відбулаася передача коштів у розмірі 30 000 євро, а попередні 40 000 євро були отримані без розписок - суд не може прийняти до уваги, оскільки вони нічим не підтверджені, а рішення суду не може грунтуватися на припущеннях. Також на підтвердження позовних вимог представником позивача надано лист на ім`я пані [PERSON] місцевого загального суду м. Вольфратсхаузен, датований 21.07.2015 року по справі [PERSON] . Спадкове провадження. За змістом листа вбачається наступне. Суд по спадковим справам відкрив провадження внаслідок смерті , та їй належить право вимоги стосовно особистих речей спадкодавця. Роз`яснено , що внаслідок виконання заповіту може позиватись до спадкоємців . Право вимоги втрачає свою силу після трьох років. Строк позовної давності починається із закінченням року, в якому виникло право вимоги ( ст.199ч.1 ЦК ФРН) і вона має право звертатися до боржника із обгрунтованими вимогами, а боржник зобов`язаний задвольнити вимогу протягом такого строку. Питання щодо пред`явлення вимог до спадкоємця щодо виконання заповіту залишається на її розсуд, оскільки суд по спадковим справам в даному випадку не є правомочним, то слід звертатись зі своїми вимогами до компетентного суду. Суд звертає увагу, що до позовної заяви була долучена копія вказаного листа і на вимогу суду за клопотанням відповідача [PERSON] , представник позивача був зобов`язаний надати до суду оригінал вказаного листа. В судове засідання представником позвиача адвокатом Височіною І.В. було надано лсит за тим же номером, абсолютно ідентичного змісту ( на німецькій мові) , але датований іншою датою -22 червня 2021 року (що викликає у суду обгрунтований сумнів- що службовець юстиції секретар судової канцелярії суду першої інстанції м.Вольфратсгаузен - направив заявнику по справі з спадкових питань , яка поза розумнім сумнівом вже є завершеною, через 6 років ідентичний лист). При цьому наданий позивачем переклад того самого листа на українську мову - вже інший за змістом ( що також викликає у суду обгрунтований сумнів в його достеменності). Крім того, до листа долучено протокол від 01.06.2015 суду першої інстанції м.Вольфратсгаузен , що у справі про спадок [PERSON] - судом було лише проінформовано учасників справи про форму та зміст справи шляхом надсилання фотокопії розпорядження на випадок смерті - заповіту від 30.06.2008 року. Апостіль, засвідчення консульства , навіть засвідчення суду - на вказаному листі відсутні. При цьому копії звернення [PERSON] до суду Німеччнини , на яке вона отримала вищезазначеного листа - чи це було з приводу виконання заповіту з приводу отримання особистих речей спадкодавця, чи це була вимога про сплату боргу до спадкоємців - суду не надано взагалі. Не надано суду і завіреного перекладу змісту ст. 199 ЦК ФРН. За сукупності наведених обставин- а саме відсутності копії змісту звернення позивача до суду першої інстанції Федеративної республики Німеччини, та відсутність тексту відповідного законодавчого акту ФРН, на який посилається в своїх поясненнях представник позивача - позбавляє суд можливості взагалі тлумачити зміст роз`яснень суду ФРН щодо строків звернення до суду . Також відсутність будь-яких посилань на законодавство держави, на території якої були укладені відповідні договори позики між позивачкою та померлим спадодавцем - також позбавляє суд можливості тлумачити правову природу укладених договорів, дотримання порядку їх укладення та порядок та строки їх виконання. Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом. Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частина друга статті 15 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , яка є громадянкою Німеччини, звернулась до суду з позовом до відповідачів , як спадкоємців померлого громадянина Німеччини [PERSON] , про стягнення боргу. Джерела правового регулювання участі іноземного елемента у цивільному процесі поділяються на дві групи: національне законодавство та міжнародні договори, в яких бере участь Україна. Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Конституцією України, статті якої гарантують забезпечення, охорону і захист прав людини. Чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства (частина перша статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України»). До міжнародних угод, якими врегульовано правила міжнародного цивільного процесу, належать двосторонні та багатосторонні договори, підписані Україною, та угоди колишнього СРСР, які зберігають юридичну силу для України. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору (частина друга статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України»). Відповідно до положень статті Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави . Розглядаючи справи за участю іноземного елемента, судам слід з`ясувати наявність чинного між державами договору та за його наявності - порядку регулювання спірних правовідносин, що виникли. Відповідно до норм ЦПК України, правила про підсудність, передбачені в міжнародних договорах, мають пріоритет перед нормами внутрішнього права. Норми права про розмежування підсудності містяться переважно у двосторонніх договорах про правові відносини і правову допомогу у цивільних справах. Відповідно до статті 24 Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів від 23 серпня 1978 року (ООН) двосторонній договір, що у момент правонаступництва був чинним щодо території, що є об`єктом правонаступництва держав, вважається чинним між новою незалежною державою й іншою державою-учасницею, коли: вони чітко про це домовилися; або якщо через свою поведінку вони мають вважатися такими, що про це домовилися. Згідно зі статтею 7 Закону України "Про правонаступництво України" від 12 вересня 1991 року Україна є правонаступником прав і обов`язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки. Статтею 37 Договору між Союзом Радянських Соціалістичних Республік і Німецькою Демократичною Республікою про правову допомогу у цивільних, сімейних і кримінальних справах, який ратифікований 28 березня 1958 року, передбачена компетентність у справах про спадкування та визначено, що провадження у справах про спадкування нерухомого майна ведуть органи Договірної сторони, на території якої знаходиться це майно. Пункт 4 цієї ж статті Договору передбачає, що якщо все рухоме спадкове майно, що залишилося після смерті громадянина однієї із Договірної сторони, знаходиться на території другої Договірної сторони і якщо з цим згодні усі спадкоємці, то за клопотанням спадкоємця або відказоодержувача провадження у справі про спадкування ведуть органи цієї Договірної сторони. Згідно зі статтею 7 Закону України "Про міжнародне приватне право" при визначенні права, що підлягає застосуванню, суд чи інший орган керується тлумаченням норм і понять відповідно до права України, якщо інше не передбачено законом. Якщо норми і поняття, що потребують правової кваліфікації, не відомі праву України або відомі під іншою назвою або з іншим змістом і не можуть бути визначені шляхом тлумачення правом України, то при їх правовій кваліфікації також враховується право іноземної держави. Установлення змісту норми права іноземної держави регламентується статтею 8 Закону України "Про міжнародне приватне право". Для правильного визначення фактів, які необхідно встановити для вирішення спору за участю іноземної особи, судам необхідно з`ясувати право якої країни повинно застосовуватися. При застосуванні права іноземної держави суд чи інший орган встановлює зміст його норм згідно з їх офіційним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі. Зміст права може встановлюватися не тільки судом, але й сторонами, які зацікавлені в застосуванні даного права. Особи, які беруть участь у справі, мають право подавати документи, що підтверджують зміст норм права іноземної держави, на які вони посилаються в обґрунтуванні своїх вимог або заперечень, іншим чином сприяти суду чи іншому органу у встановленні змісту цих норм. Якщо зміст норм права іншої держави, незважаючи на вжиті з цією метою заходи, в розумні строки не з`ясовано, суд застосовує відповідні норми законів та інших нормативно-правових актів України. Вирішуючи питання про докази у справах з іноземним елементом, суд має враховувати принцип змагальності сторін та обов`язок доказування . Кожна зі сторін, у тому числі й іноземні особи, повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказами згідно зі статтею 76 ЦПК є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У справах з іноземним елементом можуть бути використані як докази будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються визначеними у частині другій статті 76 ЦПК засобами та регулюються Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах (Гаага, 1965) і Конвенцією про отримання за кордоном доказів у цивільних та торгових справах (Гаага, 1970). У процесі вирішення судами України цивільних справ з іноземним елементом важливе значення має застосування доказаного права іноземної держави особливо тоді, коли зміст і форма правовідносин підпорядковані іноземному закону. Положення статті 78 ЦПК, де зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися жодними іншими засобами доказування, поширюється й на доказову діяльність у цивільних справах з іноземним елементом. Щодо застосування трирічного строку на пред`явлення вимоги до спадкоємців позивач посилається і на положення Розділі Х Закону України "Про міжнародне приватне право" « Колізійні норми щодо спадкування», а саме ст. 70 вказаного Закону - з урахуванням положень статей 71, 72 цього Закону спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Вибір права спадкодавцем буде недійсним, якщо після складання заповіту його громадянство змінилося. Наданий заповіт не містить даних обрано в заповіті щодо обрання спадкодавцем права держави, громадянином якої він був. А помер спадкодавець на території, що перебуває під юрисдикцією права Іспанії. Проте ст. 71,72 цього Закону регулюють порядок спадкування нерухомого майна і майна, що підлягає державній реєстрації - регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України - а за аткого енможуть бути зщастосовані при регулюванні спірних правовідносин сторін в межах даного позову, поданого до компетентного суду України. Натомість, правовідносини, що виникли між позивачкою як кредитором та відповідачами , як спадкоємцями після смерті боржника [PERSON] , які отримали після продажу всієї нерухомості спадкодавця грошові кошти, трансформувалися у договірні правовідносини, що виникли між кредитором та спадкоємцями і вирішуються у порядку статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора. У Розділі VI Закону України "Про міжнародне приватне право" визначено норми щодо договірних зобов`язань. Зокрема, згідно зі статтею 43 зазначеного Закону сторони договору можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України. Якщо сторони не досягнули згоди про вибір права, то відповідно до статті 44 Закону України "Про міжнародне приватне право" застосовується право відповідно до частин другої і третьої статті 32 цього Закону, при цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору. Згідно зі статтею 32 цього ж Закону у разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв`язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов`язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження. Так, позивач, серед іншого, посилається в обгрунтування підстав звернення до суду з таким позовом за місцем проживання відповідачів на вищезазначений лист суду м. Вольфратсхаузен ,21.07.2015 року , в якому пані [PERSON] роз`яснено, що питання про пред`явлення вимог до спадкоємців щодо виконання заповіту залишається на її розсуд, оскільки суд по спадковим справам в даному випадку не є правомочним, а слід звертатися до компетентного суду. Між тим, представником позивача не надано доказів, що [PERSON] не позивалась до компетентного суду щодо права вимоги за заповітом- і який суд є компетентним з огляду на громадянство спадкодавця, або місце його смерті, або мсіце знаходження його спадового майна, про це також і не зазначено у пред`явлених вимогах за даним позовом до відповідачей. Між тим, за присудженням спадщини за номером 1496, виданим 19.05.2016 року у Пальма-де-Майорка ( Іспанія), нотаріусом колегії нотаріусів Балеарських островів, з місцем знаходження у м. Пальма, вказано, що після смерті [PERSON] , на підставі заяви спадкоємців [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями в рівних долях на підставі рішення саме суду першої інстанції м. Вольфратгаузена Німеччина від 01.04.2016 року. Окрім того, їм присуджується усе майно та усі описані заборгованості в рівних долях, серед яких борг [PERSON] - відсутній. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи місцевим судом, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За такого, враховуючи також заявлення у самому позові підстав позову виключно положень статей Глави 87 Книги шостої «Спадкове право» ЦК України - суд приходить до висновку відмову у позові з огляду на наступне. Відповідно до статті 1281 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18) зроблено висновок, що «спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього. Кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги. Наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги. Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 758/8549/15-ц (провадження № 61-8438св18) зроблено висновок по застосуванню статті 1281 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) і зазначено, що «вказана норма не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса». Матеріалами справи підтверджується і таке стверджується самою позивачкою, що щонайменше станом на липень 2015 року [PERSON] вже було достовірно відомо як про смерть [PERSON] , так і про осіб, як прийняли спадщину. Проте звернулася вона до суду з вимогою до спадкоємців померлого боржника лише в листопаді 2017 року, тобто через 2 роки та 10 місяців після смерті боржника. Сам факт прийняття спадщини відповідачами в установленому законом порядку за заповітом після смерті громадянина Німеччини [PERSON] , який помер [INFO] на острові Мальорка, Іспанія - сторонами не оспорюється та визнано відповідачами. Відповідно до приписів ст.ст. 1281-1282 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Відповідно до висновків щодо застосування норм права, викладених в Постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53 цс 18 ) Великої Палати Верховного Суду , приписи статей 1281 і 1282 ЦК України регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника. Так, зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних (позичкових) зобов`язань. Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань. За такого , положення ст. 1282 ЦК України застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] , пропустивши преклюзивний однорічний строк пред`явлення вимоги про повернення боргу , який як вона вважає існував перед нею у [PERSON] , до осіб, які прийняли спадщину після його смерті ( і навіть пропустивши цей однорічний строк з моменту продажу спадкового майна - маєтку «Флор де Ліс», якщо вже вважати цей продаж настанням строку вимоги за договором -як-то зазначено у боргових розписках) - втратила право вимоги до відповідачів, що є підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна протиУкраїни», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, в разі відмови у задоволенні позову судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed