Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

Лікар - психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні Кучмій М.Б. звернулася в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області із заявою про госпіталізацію [PERSON], 1969 року народження жителя жителя [ADDRESS], у примусовому порядку в психіатричний заклад без його згоди. В обґрунтування поданої заяви посилається на те, що [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад, 18 липня 2017 року був госпіталізований на стаціонарне обстеження та лікування в друге психіатричне відділення ТОККПНЛ, черговим лікарем, доставлений БШД та працівниками поліції з приводу діагнозу: параноідна інзофренія, безперервний тип перебігу, параноідний синдром. Тому він потребує стаціонарного обстеження та лікування у зв'язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його небезпеку для себе і оточуючих, суттєву шкоду його здоров'ю внаслідок погіршення психічного стану у разі якщо особі не буде надана психіатрична допомога. У судовому засіданні представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні лікар-психіатр Кучмій М.Б. заяву підтримала і просить її задовольнити. Прокурор Добрянська Н. в судовому засіданні підтримала заяву про госпіталізацію [PERSON] у примусовому порядку в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню без його згоди. В судовому засіданні законний представник особи відносно якої подано заяву [PERSON] не заперечила щодо примусової госпіталізації [PERSON] у психіатричний заклад для проходження лікування стаціонарно, та пояснила, що вона є опікуном [PERSON], останнім часом він неадекватно поводить себе вдома, агресивний та не може самостійно задовольняти свої життєві потреби Судом встановлено, що [PERSON] поступив на стаціонарне обстеження та лікування в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню 18.07.2017 року, з приводу - діагноз: параноідна інзофренія, безперервний тип перебігу, параноідний синдром. Висновком комісії лікарів - психіатрів Тернопільської ОККПНЛ, встановлено, що гр. [PERSON] хворіє психічним захворюванням тривалий час, з 1998 року, коли вперше відмічались зміни в психічному стані - став надміру активним, діяльним, прискореним, багатослівним, мав багато планів, щодо реформування багатьох сфер життя країни, їздив в Київ з "проектом виводу України з кризи", висловлював маячні ідеї реформаторства, винахідництва, вважав себе талановитим винахідником. В подальшому мали місце маячні ідеї відношення впливу, фізичної дії, став подразливим, збудливим, конфліктував з рідними, сусідами. Стаціонарно неодноразово лікувався в умовах ТОККПНЛ, остання госпіталізація в січні 2016 року. Встановлена II група інвалідності по даному захворюванню. Перебуває в групі "СО" як суспільно-небезпечний пацієнт (агресивний до сусідів,рідних). З жовтня 2015 року судом визнаний недієздатним, опікуном визнано сестру [PERSON]. Поступає на лікування , в зв'язку з погіршенням стану здоров'я: став неспокійним надміру рухливим, багатослівним, конфліктує з рідними неадекватний в поведінці-напередодні госпіталізації порушував порядок в церкві, перебивав священика під час служби, викрикав голосно, говорив, що "там нечистий дух", не спить вночі, не утримується вдома. В свідомості, орієнтований в повній мірі. Доступний мовному контакту, говорить дуже багато, практично не замовкає, жестикулює руками, говорить різні історії з свого життя "давайте з вами напишемо книгу про життя". Мислення параноїчне, прискорене за темпом, розірване, паралогічне. Швидко перескакує з однієї теми на іншу та висловлює маячні ідеї величі, реформаторства. Емоційно неадекватний. Фон настрою підвищений. Зі всім погоджується. Критика до свого стану відсутня. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, думку прокурора, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що заяву слід задовольнити. Відповідно до вимог ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" від 22.02.2000 року, особа, яка страждає на психічний розлад може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, якщо її обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відповідно до вимог ст. 282 ЦПК України залежно від встановлених обставин суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Рішення про задоволення заяви лікаря-психіатра, представника психіатричного закладу є підставою для надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку. Рішенням Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 1-1/2016, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-ІП з наступними змінами у взаємозв'язку з положенням частини другої цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю. Відповідно до частини другої статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України», Конституційний Суд України вказав такий порядок виконання цього рішення: до моменту законодавчого врегулювання питання забезпечення судового контролю за госпіталізацією до психіатричного закладу недієздатної особи на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра така госпіталізація можлива лише за рішенням суду. Закон України «Про психіатричну допомогу» виходить із презумпції психічного здоров'я особи і таких принципів надання психіатричної допомоги, як законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Стаття 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод захищає одне з найголовніших прав людини-право на свободу, п."е" цієї статті дозволяє законне затримання психічно хворих як з метою їх ізоляції від суспільства, так і з метою покращення їх стану. Так, у ст.5 Конвенції встановлено, які вимоги повинні бути дотримані, при затриманні особи, як душевнохворої а саме: необхідно довести стан психічного розладу; розлад повинен бути таким і такої інтенсивності, щоб було виправданим поміщення особи до лікарні; знаходження в лікарні не може продовжуватися при припиненні такого розладу. Ці ж принципи повинні бути дотримані і при вирішенні питання про госпіталізацію особи в психіатричний заклад в примусовому порядку. Надані суду пояснення лікаря-психіатра та опікуна, зокрема, про те, що [PERSON] вже проходив лікування стаціонарно в ТОККПНЛ а також те, що останній визнаний недієздатним, він не утримується вдома, суд вважає доказами по справі, які свідчать про його небезпеку для себе та оточуючих, підтверджуючими необхідність госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Таким чином, враховуючи подану опікуном [PERSON] заяву, за наявності висновку комісії лікарів-психіатрів з якого вбачається, що госпіталізація [PERSON] до психіатричного закладу є доцільною та відповідає його інтересам, оскільки внаслідок захворювання [PERSON] становить небезпеку для себе і оточуючих, що може завдати суттєву шкоду його здоров'ю внаслідок погіршення психічного стану у разі якщо особі не буде надана психіатрична допомога, а тому на думку суду наявні всі підстави для його госпіталізації у психіатричну лікарню в примусовому порядку без його згоди, а тому заяву представника Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні слід задовольнити. На підставі наведеного,

Outcome: approved