Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому посилається на ті обставини, що у 1994 році реалізуючи своє право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, він звернувся до органу приватизації - Інституту зрошувального землеробства Української академії аграрних наук, на підставі розпорядження якого, 27.01.1994 року, йому видано свідоцтво № 126 про право власності на квартиру під [ADDRESS]. Зазначена квартира загальною площею 30,7 кв.м. приватизована, згідно із Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду", та належить йому - [PERSON]. Вважаючи, що отримавши документ, що посвідчує право власності на об'єкт нерухомого майна, він вчинив всі дії пов'язані із набуттям права власності на нього, останній в органи технічної інвентаризації для подальшої його реєстрації не звертався, проте, у 2010 році [PERSON] повідомив про необхідність здійснити реєстрацію права власності на нерухоме майно та самостійно зайнявся оформленням всіх необхідних документів, а він вважаючи, що син діє виключно в інтересах сім'ї, підписував усі надані ним документи не читаючи. Однак, звернувшись у серпні 2014 року до нотаріальної контори з метою реалізації належного майна дізнався, що Наддніпрянською селищною радою Дніпровського району м. Херсона на підставі Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" 19.07.2010 року було проведено повторну приватизацію тієї ж квартири, та власниками майна визначено його та сина- [PERSON]. Посилаючись на той факт, що він має на руках два дійсні свідоцтва про право власності на одне і те ж житло з єдиною відмінністю: згідно першого свідоцтва спірна квартира перебувала у його особистій приватній власності, а згідно другого - йому належить лише 1/2 частка майна, інша частка належить відповідачу, вважає, що проведення Наддніпрянською селищною Радою Дніпровського району м.Херсона повторної приватизації спірної квартири порушує його права як власника майна та фактично такі дії позбавили 1/2 частки майна. З цих підстав просить визнати незаконним та скасувати розпорядження виконавчого комітету Наддніпрянської селищної ради Дніпровського району м. Херсона № 32-р від 19 липня 2010 року «Про передачу у приватну власність, спільну сумісну власність квартири [ADDRESS]»; визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 19 липня 2010 року, видане виконавчим комітетом Наддніпрянської селищної ради Дніпровського району м. Херсона на підставі розпорядження № 32-р від 19 липня 2010 року; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS], за [PERSON] та [PERSON], здійснену на підставі свідоцтва про право власності від 19 липня 2010 року. Позивач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений у встановленому законом порядку. Надав суду заяву, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити, справу слухати без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Представник Відповідача - Наддніпрянської селищної ради у судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений у встановленому законом порядку. Надав суду заяву, у якій просив розглядати справу за його відсутності, при вирішенні питання покладався на розсуд суду. Відповідач - [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився з невідомих суду причин, про день, час та місце слухання справи повідомлений у встановленому законом порядку, в тому числі шляхом розміщення оголошення у газеті «Наддніпрянська Правда Плюс» № 44 (55) від 13.11.2014 року. Заяв, клопотань на адресу суду не надсилав. За вказаних обставин, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Розглянувши надані документи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст. 345 ЦК України фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Порядок приватизації житла передбачений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Судом встановлено, що на підставі розпорядження № 1 від 27.01.1994 року, адміністрацією Інституту зрошувального землеробства Української академії аграрних наук 27.01.1994 року було видано свідоцтво № 126 про право власності на житло, зі змісту якого вбачається, що позивачу - [PERSON] на праві особистої приватної власності належить квартира під [ADDRESS]. Вказана квартира приватизована згідно із Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду", однак право власності на неї вчасно не було зареєстровано в органах технічної інвентаризації. Досліджуючи належність позивачу спірного об'єкта нерухомого майна та встановлюючи факт його набуття суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Отже, право власності на майно набуте до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" набувається в порядку, який існував на час його будівництва, набуття, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12). Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Статтею 128 ЦК УРСР, норми якої діяли на момент видачі свідоцтва, передбачений момент виникнення права власності у набувача, зокрема з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. На час виникнення права особистої власності позивачем на спірну квартиру (1994 рік) чинною була Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, пункт 4 якої передбачав реєстрацію будинків і домоволодінь, які належали громадянам на праві особистої власності. З огляду на викладене, суд погоджується з доводами позивача в частині того, що вказаний вище нормативний акт хоча і передбачав державну реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна, проте момент виникнення права власності не залежав від моменту його реєстрації до часу набрання чинності ЦК України 2004 року та Закону України від 01.07.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а тому, суд вважає, що отримавши документ, що посвідчує право власності на спірний об'єкт нерухомого та вступивши у права володіння цим майном, позивач набув право власності на нього у встановленому порядку таким чином використавши своє право на безоплатну приватизацію житла. Водночас, 19.07.2010 року Виконавчим комітетом Наддніпрянської селищної ради Дніпровського району м. Херсона винесено розпорядження за № 32-р "Про передачу у приватну, спільну сумісну власність квартири [ADDRESS]", зі змісту якого вбачається, що квартира [ADDRESS] використовується особами на умовах найму та її мешканці згідно із законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" мають пільги на безоплатну передачу у власність квартири. Уповноваженим власником квартири визначено позивача - [PERSON]. В подальшому, на підставі вказаного вище розпорядження № 32-р, 19.07.2010 року виконавчий комітет Наддніпрянської селищної ради Дніпровського району м. Херсона посвідчив, що квартира [ADDRESS], дійсно належить на праві приватної спільної сумісної власності гр. [PERSON] та гр. [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності від 19.07.2010 року. Вказана квартира повторно приватизована згідно з Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду", право власності на яку зареєстроване Херсонським державним бюро технічної інвентаризації 09.09.2010 року за № 546 в книзі № 2. Статтею 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", в редакції на час виникнення спірних відносин, встановлено, що приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Цією ж статтею визначено, що державний житловий фонд, являє собою житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. До об'єктів приватизації законодавець відносить квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у гуртожитках, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Також, кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (ст. 5 Закону). В силу ч.ч. 2, 3, 5 ст. 8 вказаного Закону передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до ст. 5 цього закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. З наданих суду матеріалів вбачається, що на момент здійснення повторної приватизації квартири - 19 липня 2010 року, спірна квартира вже була передана у приватну власність фізичній особі, про що свідчить відповідне свідоцтво, а тому ніяким чином не могла бути об'єктом приватизації. При цьому, суд зауважує, що отримавши правовий документ, що посвідчує право власності на квартиру у 1994 року позивач таким чином використав своє право на безоплатну приватизацію житла та не міг бути учасником приватизації у 2010 році, з огляду на що, суд вважає, що передача права власності (приватизацію) квартири [ADDRESS] проведена з порушеннями вимог ст. 1, 2, 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", що дає підстави вважати її недійсною. Частина 1 ст. 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Приймаючи до уваги те, що орган приватизації - виконавчий комітет Наддніпрянської селищної ради Дніпровського району м. Херсона не мав достатніх прав здійснювати повторну приватизацію спірної квартири, а провівши її фактично своїм розпорядженням позбавив позивача частки у власності, суд вважає за можливе в цій частині задовольнити позовні вимоги. Щодо вимоги про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON] та [PERSON], суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав. Відповідно до ст. 26 вказаного Закону у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно п. 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 року за № 3502/5, для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів. Таким чином, вимога про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON] та [PERSON] також підлягає задоволенню.

Outcome: approved