Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Мукачівприладу» про стягнення заборгованості по заробітній платі . Позов мотивований тим, що 02.07.1969 року позивач був прийнятий на роботу на посаду тракториста четвертого розряду в транспортну дільницю Мукачівського приладобудівного заводу «Мукачівприлад». 09 грудня 2019 року його було звільнено з роботи з ПАТ "Мукачівприлад" за власним бажанням, йому було видано трудову книжку, однак розрахунок з ним не проведений, чим порушено його права. Зазначає, що відповідно до отриманої в бухгалтерії інформації загальна сума заборгованості підприємства перед ним становить 70135,16 гривень. Видати довідку про заборгованість із заробітної плати відповідач відмовився. Він неодноразово звертався до ПАТ "Мукачівприладу" з проханням погасити заборгованість по заробітній платі, однак така виплачена йому не була, що стало підставою для звернення до суду з позовом. Враховуючи вищенаведене просить стягнути з ПАТ "Мукачівприлад" на його користь заборгованість із заробітної плати в сумі 70135,16 гривень. Ухвалою суду від 24.03.2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задоволити. Представник відповідача ПАТ «Мукачівприладу» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив та не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що 02.07.1969 року позивач був прийнятий на роботу на посаду тракториста четвертого розряду в транспортну дільницю Мукачівського приладобудівного заводу «Мукачівприлад». 09 грудня 2019 року [PERSON] було звільнено з роботи у ПАТ "Мукачівприлад" за власниим бажанням, що підтверджується копією трудової книжки від 15.07.1969 року (а.с.3). Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України,Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Позивачем, яким заявлений позов про стягнення заборгованості, не доведена наявність заборгованості із заробітної плати, належних документів на підтвердження заборгованості суду не надано. Посилання в позовній заяві на отриману в бухгалтерії інформацію, що загальна сума заборгованості підприємства перед ним становить 70 135,16 гривень, не є належним і допустимим доказом для стягнення заборгованості по заробітній платі, додані позивачем копії адвокатського запиту також не доводить наявність заборгованості відповідача по заробітній платі. З клопотанням про витребування доказів позивач до суду не звертався. Крім того, сам по собі факт перебування позивача у трудових відносинах станом на грудень 2019 року не може бути підставою для задоволення позовних вимог. На підставі ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст.77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Беручи до уваги встановлені судом факти та відповідні правовідносини, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «Мукачівприладу» про стягнення заборгованості по заробітній платі слід відмовити.

Outcome: dismissed