Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

В провадженні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], Всеукраїнської газети «Ліца», про захист честі, гідності. В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві та його представник в ході судового засідання посилалися на те, що [INFO] у Всеукраїнській газеті „Ліца" (реєстраційне свідоцтво КВ №6285 від 04.07.2001р.) в № [NUMBER] з'явилася стаття [PERSON] «[INFO]», яка містить, на його думку, відомості про нього, які не відповідають дійсності та паплюжать його честь, гідність та ділову репутацію як громадянина. Позивач також вважає, що ця стаття містить образливі вислови та узагальнення, які ображають його релігійні почуття та національну гідність, а також релігійні почуття та національну гідність усіх громадян України - євреїв за національністю та іудеїв за віросповіданням, яким є він, [PERSON] Так, він посилається на два уривки, що містяться на початку та наприкінці статті: 1). «Зрозуміло, що [PERSON], самий чесний дніпропетровський єврей, не має відношення ні до розкраденого банку «Причорномор'я», ні до конвертаційних центрів, ні до фірми «Кортес», через діяльність якої пройшли гучні обшуки податківців, ні до діяльності фірми «Благо»… Авжеж, може всяке бути. Але в цьому випадку все трохи не так». 2). «Але все одно писати про фінансові афери треба. Хоча б для того, щоб народ знав, в яких пустелях новоявленими мойсеями зариті гроші українських підприємств та неповернуті вклади українських вкладників, як з них сплачуються кіпрські корти для замначальника податкової адміністрації області, як за ці гроші гуляє в ресторанах важлива есбеушна «шишка». за якими тарифами прокурори та слідчі «програють» судові справи про неповернуті кредити та чому не повертаються вклади, через які пенсіонери, що дошли до відчаю, йдуть на самоспалення». [PERSON] вважає, що з вищенаведених слів випливають наступні висновки, які мають зробити читачі: 1. банк «Причорномор'я» був «розкрадений» та він, позивач, є причетним до цього; 2. він, позивач, є причетним до конвертаційних центрів, тобто до діяльності фіктивних підприємств, через які відбувається ухилення від сплати податків; 3. він, позивач, є причетним до фірми «Кортес", яку автор статті в подальшому називає її «фірмою-конвертом», тобто тим самим конвертаційним центром. 4. до усіх вищенаведених дій причетні виключно євреї, окрім «самих чесних», до яких він, [PERSON], на думку автора не належить; 5. [PERSON] - вождь та законодавець єврейського народу, пророк та перший священний автор, пророк в іудеїв, християн та мусульман - буцім то чинив зло, «зариваючи в пустелях» чуже добро; 6. євреї взагалі (новоявлені мойсеї), та він також - адже розповідь в статті є виключно про нього, та [PERSON], або [PERSON] - єврейський еквівалент імені «[PERSON]» - обкрадають український народ, «зариваючи його гроші «в пустелях», та даючи з цих грошей хабар українським чиновникам: співробітникам податкової адміністрації, працівникам СБУ, прокурорам та слідчим . Позивач вказує, що згадані вище твердження не відають дійсності та принижують його честь як громадянина та національну гідність з оглядув на наступне. 1. Він, позивач, ніколи нічого не крав, тим більше - з банку «Причорномор'я», співвласником якого він був. Ніякого «розкрадання» цього банку не було, як такого, тому він ніяк не може бути причетний до цього. Це підтверджується тим фактом, що ніяких кримінальних справ з цього приводу на даний момент не порушено та ніяких обвинувачень в «розкраданні» цього банку нікому не висунуто. 2. Він, позивач, дійсно не причетний до діяльності конвертаційних центрів, зокрема - й до фірми «Кортес». 3. Він, позивач, дійсно не причетний до діяльності фірми «Кортес», та за яких підстав на цій фірмі були здійснені обшуки, йому не відомо. Він ніколи не був ані керівником, ані власником згаданої вище фірми, та правоохоронні органи ніколи не пред'являли йому претензій в причетності до її незаконної діяльності. [PERSON] вважає, що згадані вище недостовірні факти, принижують його честь правопослушного громадянина України через те, що автор статті стверджує про вчинення ним протиправних дій. Вказані в п.п.4 - 6 твердження автора статті, наведені вище, позивач вважає „брутальними", „ксенофобськими" та такими, що не відповідають дійсності та порочать його честь та національну гідність, а його вищенаведене висловлювання про [PERSON] брутально ображає його релігійні почуття. Позивач наголошує на тому, що згадані вище твердження та образи є нічим іншим, як розпалюванням національної та релігійної ворожнечі між народами України та зловживанням свободою діяльності засобів масової інформації. На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили суд: 1. визнати такою, що не відповідає дійсності, інформацію, поширену в статті «[INFO]», що була надрукована в № [NUMBER] Всеукраїнської газети «Ліца», про те, що: 1). Банк «Причорномор'я» був «розкрадений» та він є причетним до цього; 2). Він, позивач, є причетним до конвертаційних центрів, тобто до діяльності фіктивних підприємств, через які відбувається ухилення від сплати податків; 3). Він, позивач, є причетним до фірми «Кортес», у зв'язку з діяльністю якої податковою міліцією були здійснені обшуки, яку автор статті в подальшому називає її «фірмою-конвертом», тобто тим самим конвертаційним центром; 4). До усіх вищенаведених дій причетні виключно євреї; 5). [PERSON] - вождь та законодавець єврейського народу, пророк та перший священний автор, пророк в іудеїв, християн та мусульман - буцім то чинив зло, «зариваючи в пустелях» чуже добро; 6). Євреї взагалі (новоявлені мойсеї), та він, позивач. також - обкрадають український народ, «зариваючи його гроші «в пустелях», та даючи з цих грошей хабар українським чиновникам: співробітникам податкової адміністрації, працівникам СБУ, прокурорам та слідчим (незрозуміло яких органів). 2. Зобов'язати [PERSON] та Всеукраїнську газету «Ліца» спростувати вищенаведену інформацію в газеті «Ліца» - як в друкованому, так і в електронному її варіантах, та принести позивачу публічні вибачення через цю газету шляхом публікації відповідної статті, в якій зазначити, що вона є вибаченням за неправдиву інформацію, що була поширена в статті «[INFO].» в № [NUMBER] Всеукраїнської газети «Ліца». Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] - в судове засідання з'явився, проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що зі змісту абзацу „Зрозуміло, що [PERSON], найчесніший дніпропетровський єврей...", на його думку, вбачається, що зазначений абзац не містить будь яких неправдивих відомостей, тобто будь яких тверджень про наявність певних фактів, текст викладено у формі оціночних суджень, які є суб'єктивними думками та поглядами відповідача [PERSON] та які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності. За змістом абзацу „Але все одно писати про фінансові афери треба", на його думку, видно, що в ньому не вказано особу позивача і що саме про нього йде мова. При цьому національність та ім'я [PERSON] не є тими даними, які ідентифікують особу позивача та позивач не надав доказів того, що ці висловлювання стосуються саме його та єврейського народу, який, як і особа на ім'я [PERSON], не є сторонами в даній справі та права на представництво інтересів яких в позивача немає. Відповідач Всеукраїнська газета «Ліца» - в судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Отже, при розгляді справ про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи слід застосувати положення Конституції України, Цивільного кодексу України, Закони України від 16 листопада 1992 року "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні", від 2 жовтня 1992 року "Про інформацію", від 21 грудня 1993 року "Про телебачення і радіомовлення", від 23 вересня 1997 року "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів" та інших нормативно-правових актів, що регулюють вказані суспільні відносини. Ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим ст. 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Таким чином правилами ст. 275 ЦК України, передбачено, що захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо. Судом встановлено, що в статті [PERSON] «[INFO]», що була надрукована у Всеукраїнській газеті „Ліца" (реєстраційне свідоцтво КВ №6285 від 04.07.2001р.) в № [NUMBER] від [INFO], суд вважає, що вона дійсно містить твердження, які вказує позивач у своєму позові, а саме: · Що Комерційний банк «Причорномор'я» був «розкрадений» та позивач, є причетним до цього; · Позивач. є причетним до конвертаційних центрів, тобто до діяльності фіктивних підприємств, через які відбувається ухилення від сплати податків; · Позивач є причетним до фірми «Кортес", яка є конвертаційним центром: · До усіх вищенаведених дій причетні виключно євреї, окрім «самих чесних», до яких [PERSON] не належить; · [PERSON] ([PERSON]) - вождь та законодавець єврейського народу, пророк та перший священний автор, пророк в іудеїв, християн та мусульман - «заривав в пустелях» чуже добро; · Євреї (новоявлені мойсеї) - взагалі, та [PERSON] - зокрема - - обкрадають український народ, «зариваючи його гроші «в пустелях», та даючи з цих грошей хабар українським чиновникам: співробітникам податкової адміністрації, працівникам СБУ, прокурорам та слідчим. Твердження представника відповідача про те, що зі змісту абзацу „Зрозуміло, що [PERSON], найчесніший дніпропетровський єврей...", на його думку, вбачається, що зазначений абзац не містить будь яких неправдивих відомостей, тобто будь яких тверджень про наявність певних фактів, не відповідає дійсності, що підтверджується змістом цього абзацу. В ньому чітко вказано, що твердження про можливу непричетність [PERSON] „ні до розкраденого банку «Причорномор'я», ні до конвертаційних центрів, ні до фірми «Кортес», через діяльність якої пройшли гучні обшуки податківців, ні до діяльності фірми «Благо» не є правильними: „Але в цьому випадку все трохи не так». Отже, автор статті шляхом подвійного заперечення (те, що [PERSON] непричетний - не так) чітко стверджує про наявність певних фактів: про причетність [PERSON] „до розкраденого банку «Причорномор'я», до конвертаційних центрів, до фірми «Кортес», через діяльність якої пройшли гучні обшуки податківців, до діяльності фірми «Благо». Суд вважає, що згадані вище твердження, окрім тих, що стосуються фірми „Благо", про протиправність діяльності якої в статті не говориться та про яку позивач не вказує в своєму позові - такими, що паплюжать честь та ділову репутацію [PERSON] Крім того, посилання автора на національність [PERSON] в контексті з вищенаведеними твердженнями, разом з епітетом „самий чесний", який застосований в переносному сенсі, надає цим твердженням той зміст, що [PERSON] причетний до вищенаведених негативних явищ саме через свою єврейську національність. З цього, в свою чергу, витікає думка автора про те, що така неблаговидна поведінка притаманна саме представникам цієї нації. Як видно з позовної заяви та пояснень представника позивача, позивач зрозумів цей уривок статті саме таким чином, а представник відповідача не надав суду будь якого іншого тлумачення вищенаведених тверджень [PERSON], назвавши їх „оціночними", але не роз'яснивши їх зміст. Більше того, на прямі запитання представника відповідача, що, на думку самого автора, означають згадані вище фрази статті, представник відповідача зрозумілої відповіді не надав. Отже, відповідач не надав суду ніяких доказів, які б спростовували думку відповідача. Тому суд погоджується з тлумаченням слів автора, наданим позивачем, який, як вже йшлося вище, відповідає об'єктивному аналізу тексту вищенаведеного абзацу, та вважає, що вони паплюжать також національну гідність [PERSON] Суд також критично ставиться до твердження представника відповідача про те, що за змістом абзацу „Але все одно писати про фінансові афери треба", на його думку, видно, що в ньому не вказано особу позивача і не вказано, що саме про нього йде мова, та що національність та ім'я [PERSON] не є тими даними, які ідентифікують особу позивача, та позивач не надав доказів того, що ці висловлювання стосуються саме його та єврейського народу. Суд погоджується з позивачем, що в цьому абзаці міститься твердження про те, що [PERSON] ([PERSON]) - вождь та законодавець єврейського народу, пророк та перший священний автор, пророк в іудеїв, християн та мусульман - «заривав в пустелях» чуже добро, та що євреї (новоявлені мойсеї) - взагалі, та [PERSON] - зокрема - - обкрадають український народ, «зариваючи його гроші «в пустелях», та даючи з цих грошей хабар українським чиновникам: співробітникам податкової адміністрації, працівникам СБУ, прокурорам та слідчим, з огляду на наступне. Аналізуючи зміст статті, що є предметом даного спору в цілому, суд приходить до висновку, що вона присвячена критиці підприємницької діяльності саме [PERSON] При цьому, як вже йшлося вище, автор звертає увагу читача на його національність та тим самим пов'язує негативні поступки, які він приписує [PERSON], саме з його належністю до єврейської нації, про що вже йшлося вище. Тому суд погоджується з твердженням позивача про те, що „новоявленими мойсеєями" які „закопують в пустелях" гроші українських громадян та підприємців та дають з цих грошей хабар українським чиновникам автор називає його, [PERSON], та інших євреїв. Про це також свідчить згадування автором про [PERSON] - ([PERSON]) - вождя та законодавця єврейського народу, який сорок років водив його по пустелі перед тим, як привести в землю обітовану. Цей факт суд вважає загальновідомим, бо він відображений в священих книгах іудеїв, християн та мусульман (Торі, Біблії, Корані). Тому суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що [PERSON] мала на увазі якогось іншого [PERSON], а не згадану вище священну особу. При цьому суд враховує той факт, що представник відповідача не зміг пояснити, якого саме [PERSON] мала на увазі автор спірної статі та який зміст вона сама намагалася вкласти в абзац „Але все одно писати про фінансові афери треба", якщо не той, на який посилається позивач. З огляду на вищенаведені обставини суд вважає, що в абзаці „Але все одно писати про фінансові афери треба" статі [PERSON] «[INFO]» містяться твердження про те, що саме [PERSON] ([PERSON]) - вождь та законодавець єврейського народу, пророк та перший священний автор, пророк в іудеїв, християн та мусульман - «заривав в пустелях» чуже добро та євреї (новоявлені мойсеї) - взагалі, та [PERSON] - зокрема - обкрадають український народ, «зариваючи його гроші «в пустелях», та даючи з цих грошей хабар українським чиновникам: співробітникам податкової адміністрації, працівникам СБУ, прокурорам та слідчим. Суд також вважає, що ці твердження є такими, що паплюжать честь, ділову репутацію, людську та національну гідність [PERSON], оскільки звинувачують його особисто та весь єврейський народ, до якого він належить, у вчинені дій, які є протиправними згідно діючого законодавства України та аморальними з точки зору загальнолюдського світогляду. При цьому суд не вважає такими, що заслуговують на увагу, посилання представника відповідача на те, що [PERSON] не має повноважень на захист честі та гідності усього єврейського народу, який не є стороною в даній справі, оскільки в позові йдеться не про захист прав та законних інтересів цього народу, а про захист честі та національної гідності позивача, як його представника. Отже, [PERSON] не потрібні спеціальні повноваження, щоб захищати свої права та законні інтереси. Аналізуючи вищенаведені заперечення відповідача в їх сукупності та беручи до уваги, що вони наявно, заздалегідь для відповідача, не відповідають тексту спірної статті ( про те, що в абзаці „Зрозуміло, що [PERSON], найчесніший дніпропетровський єврей..." не міститься конкретних тверджень), не мають під собою ніякого логіки (що в абзаці „Але все одно писати про фінансові афери треба" під „новоявленими мойсеями" розуміються не євреї взагалі та [PERSON] - в особистості, а невідомо хто, тобто цей абзац не має зрозумілого пояснення), не мають відношення до справи (що [PERSON] не має повноважень на захист інтересів всього єврейського народу) - суд вважає, що вони є надуманими та мають на меті заплутати суд, щоб уникнути відповідальності за паплюження честі, ділової репутації, людської та національної гідності [PERSON] Як видно з матеріалів справи, автором статті «[INFO]» є [PERSON], тому вона і є особою, що поширила вказану вище інформацію, яка міститься у цій статті, через Всеукраїнську газету „Ліца". Як вже йшлося вище, [PERSON] не надала суду ніяких доказів, які б доводили достовірність вказаної вище інформації. Отже, вона довела правдивість цієї інформації, що є підставою для визнання її недостовірною. Крім того, суд вважає правильним твердження позивача про те, що вказані вище висловлювання про [PERSON] та євреїв, допущені [PERSON] у згаданій вище статі, ображають релігійні почуття громадян України - євреїв, християн та мусульман, для яких [PERSON] є дуже поважною особою, з якою безпосередньо розмовляв сам Бог. Суд вважає, що ці твердження містяться в уривку із спірної статті, наведеної позивачем, а саме: «Але все одно писати про фінансові афери треба. Хоча б для того, щоб народ знав, в яких пустелях новоявленими мойсеями зариті гроші українських підприємств та неповернуті вклади українських вкладників, як з них сплачуються кіпрські корти для замначальника податкової адміністрації області, як за ці гроші гуляє в ресторанах важлива есбеушна «шишка». за якими тарифами прокурори та слідчі «програють» судові справи про неповернуті кредити та чому не повертаються вклади, через які пенсіонери, що дошли до відчаю, йдуть на самоспалення". Крім того, ст. 275 ЦК України, передбачено, що захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо. Таким чином, такий спосіб як «публічне вибачення» діючим законодавством не передбачений.

Outcome: partial