Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

[PERSON] в листопаді 2018 р. заявив позов про зняття арешту, який був накладений ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві 13.09.2010 року на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження №21251126-338/35 від 08.09.2010 року. Позов мотивовано тим, що наявність обтяження усього майна позивача (без визначення конкретного майна), порушує його права та інтереси, оскільки арештованим залишається усе майно, яким володіє позивач. Відповідач же відмовляється зняти обтяження, через те, що виконавче провадження завершене ще 04.08.2011 року в порядку п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону, що діяв на момент винесення постанов). Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомили, заперечень до позову не надходило. Оскільки, у справі достатньо даних про права і взаємини сторін, то суд знаходить за можливе постановити заочне рішення за наявних доказів. Судом встановлено таке. Постановою ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 08.09.2010 року відкрито ВП та накладено арешт на все майно позивача (невизначене майно). Відомості про обтяження з посиланням на постанову державного виконавця 13.09.2010 року були внесені реєстратором: Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження за реєстраційним номером 10241485. В рамках даного виконавчого провадження у позивача було вилучено та реалізована предмет застави: автомобіль марки «DAEWOO LANOS», рік випуску 2006. Отримані від реалізації предмету застави кошти перераховано стягувачу за виконавчим провадженням ВАТ «Райфайзен Банк аваль». Постановою ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 04.08.2011 року державним виконавцем було повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47, 50 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону, що діяв на момент винесення постанови) та встановлено строк стягувачу для повторного пред`явлення виконавчого документу для виконання до 05.08.2012 року. Відповідач ВАТ «Райфайзен Банк аваль» своїм правом визначеним п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на 2011-2012 рік) не скористався, виконавчий документ для виконання повторно не пред`явив. Відповідач ПАТ "Оксі Банк", новий кредитор з 30.07.2018 року, з урахуванням порядку визначеного ст. 442 Цивільного процесуального кодексу України та ЗУ «Про виконавче провадження», виконавчий документ до виконання не пред`явив. Відповідно до відомостей з реєстру виконавчих проваджень ВП №21251126-338/35 завершене. Тому, суд погоджується з позивачем, що наявність арешту не дозволяє останньому вільно розпоряджатись власним майном. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пленум Верховного Суду України в постанові від 27 серпня 1976 року №6 "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" роз`яснив, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним та при вирішенні питання про належність описаного майна слід керуватись нормами цивільного та шлюбно - сімейного законодавства, що регулюють право власності і його захист. Відповідно до ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Статтею 181 цього ж Кодексу встановлено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі. Поняття майно та майнові права визначене ст. 190 ЦК України - майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Згідно статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК). Відповідно до норм ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Право на захист цивільних прав та інтересів визначене ст. 15 ЦК України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР), визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Нормами статті 5 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За таких обставин та вимог закону суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та можливість його задоволення. Питання перерозподілу судових витрат позивачем не порушувалось. На підставі наведених в рішенні норм закону,

Outcome: approved