Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Моторно (транспортного) страхового бюро України ( МТСБУ) та до [PERSON] про відшкодування збитків заподіяних внаслідок ДТП. Відповідно до позовних вимог просить суд стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 194 641, 03 грн. та стягнути з відповідача [PERSON] 70 тис. грн. моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що 2 серпня 2018 р. о 00 год. 30 хв. відповдач [PERSON] керуючи мотоциклом «Yamaha YZF-R1» держ. номер [NUMBER] здіснив наїзд на пішохода [PERSON] поблизу буд.№3, розташованого по пр -ту Броварському в м.Києві. За наслідками вказаної даної події відомості були внесені до ЄРДР від 02.08.2018 р. за №1208100040007283 за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Відповідно до висновку судово - медичної експертизи за №2126/е від 22.01.2019 р., що була проведена в рамках даного кримінального провадження позивачу [PERSON] були спричинені тілесні пошкодження середнього ступеня тяжкості. Також відповідно до висновку судово - автотехнічної експертизи №12-1/2589 від 19.11.2019 р. у відповідача [PERSON] була технічна можливість уникнути дорожньо - транспортної пригоди шляхом виконання вимог п.12.3 ПДР України, тобто в даній дорожній ситуації з технічної точки зору, причиною виникнення даної дорожньо - транспортної пригоди є невідповідність дій водія мотоцикла марки «Yamaha YZF-R1» держ. номер [NUMBER] [PERSON] вимогам п.12.ПДР України. 22.01.2020 р. слідчим СВ Дніпровського УП ГУНП у м.Києві в рамках зазанченого кримінального провадження №1208100040007283 було винесено постанову про закриття провадження за п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Свою позицію позивач обґрунтовує посиланням на вимоги ст.ст. 1166, 1187 ЦК України, а також зазначає, то в момент скоєння ДТП цивільно - правова відповідальність відповідача [PERSON] у встановленому законом порядку застрахована не була та вважає, що у відповідності до вимог ст.ст 22, 40.1, 41.1 Закону України « Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в даному випадку відшкодування матеріальних збитків покладається безпосередньо на відповідача 1 - МТСБУ. Матеріально шкода, що була спричинена позивачу складається з витрат пов`язаних з доставкою позивача до медичного закладу, з розміщенням та утриманням в медичному закладі, діагностикою, а також лікуванням, протезуванням та реабілітацією, що загалом складає 194 641 грн. 3 коп. Також діями відповідача МТСБУ позивачу спричинена моральна шкода в розмірі 9 732 грн. Стягнення моральної шкоди позивач обгрунтовує посиланням на вимоги ст. 26-1 та п.п. «г», «ґ» п.41.1 та п.п.»в» п.41.2 ст. 41 Закону України « Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до яких потерпілому - фізичній, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо - транспортної пригоди відшкодовується моральна шкода в розмірі 5 відсотків від страхової виплати за шкоду заподіяну здоров`ю. Крім того протиправними діями відповідача [PERSON] позивачу також заподіяна моральна шкода, що полягає в моральних та душевних стражданнях, що виникли після ДТП, що потягло за собою погіршення стану його здоров`я , тяжкості вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, ступеню зниження престижу, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану. В зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] моральну шкоду в розмірі 70 тис. грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з обставин викладених в позовній заяві, додатково пояснивши, що постанова слідчого Дніпровського УП ГУНП у м.Києві Супруна О.О. від 27 січня 2020 р. про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР від 02.08.2018 р. за №1208100040007283 за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України скасована ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м.Києві від 12 травня 2020 р. та матеріали кримінального провадження повернуті до Дніпровського УП ГУНП у м.Києві для продовження досудового розслідування. Представник відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Додатково надав суду письмові заперечення на позовну заяву, які долучені до матеріалів справи. Свою позицію представник відповідача обгрунтовує тим, що позивачем документально не підтверджені відповідним закладом здоров`я вимоги матеріального характеру до МТСБУ та розмір витрат на ліки, лікування, предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість . Крім того позивач у встановленому законом порядку не звертався до відповідача МТСБУ про настання страхового випадку , як це визначено вимогами ст.ст. 33 та 35 Закону України « Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та будь - яких документів пов`язаних з настанням страхового випадку до МТСБУ не надав. Відповідач [PERSON] , чи його представник в зал судового засідання не з`явився, про день, місце та час розгляду справи сповіщався належним чином. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи, що 2 серпня 2018 р. о 00 год. 30 хв. відповдач [PERSON] керуючи мотоциклом «Yamaha YZF-R1» держ. номер [NUMBER] здіснив наїзд на пішохода [PERSON] поблизу буд.№3, розташованого по пр -ту Броварському в м.Києві. Внаслідок наїзду на пішохода [PERSON] останньому були спричинені тілесні пошкодження. За наслідками вказаної даної події відомості були внесені до ЄРДР від 02.08.2018 р. за №1208100040007283 за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Відповідно до висновку судово - медичної експертизи за №2126/е від 22.01.2019 р., що була проведена в рамках даного кримінального провадження позивачу [PERSON] були спричинені тілесні пошкодження середнього ступеня тяжкості. Також відповідно до висновку судово - автотехнічної експертизи №12-1/2589 від 19.11.2019 р. у відповідача [PERSON] була технічна можливість уникнути дорожньо - транспортної пригоди шляхом виконання вимог п.12.3 ПДР України, тобто в даній дорожній ситуації з технічної точки зору, причиною виникнення даної дорожньо - транспортної пригоди є невідповідність дій водія мотоцикла марки «Yamaha YZF-R1» держ. номер [NUMBER] [PERSON] вимогам п.12.ПДР України. На даний час матеріали кримінального провадження перебувають слідчому відділі Дніпровського УП ГУНП у м.Києві та в рамках даного кримінального провадження проводиться досудове розслідування. Як визначено у ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Частинами 1, 2 ст. 1187 ЦК України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому, у п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно з п.п. 1.2., 1.3., 1.4., 1.7. ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції чинній на час дорожньо-транспортної пригоди, страховики - це страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування»; потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу; особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом; володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду; забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Як визначено у ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. В правовій позиції, яка викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2013 року у справі № 6-2328св/13 зазначено, що відповідно до ст. 39 Закону України « Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту. Основними завданнями МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом (п.п.39.2.1 п.39.2 ст.39 Закону). Відповідно до п. а п.41.1 ст.41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" ( Закону ) МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. П.35.1 ст.35 Закону передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Як було встановлено в ході судового розгляду позивач з відповідною заявою до МТСБУ не звертався. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином дані правовідносини регулюються спеціальним законодавством, а саме Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та нормами Цивільного кодексу України. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Моторно (транспортного) страхового бюро України ( МТСБУ) про відшкодування збитків заподіяних внаслідок ДТП - задоволенню не підлягає, оскільки позивачем та його представником на надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідач МТСБУ на час звернення до суду порушував права позивача на отримання страхового відшкодування. Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути душевні страждання, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 (Постанова), передбачено, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до абз. 2 п.5 Постанови, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Пункт 9 Постанови вказує на те, що при визначенні судом розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Положення ст. 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», в п. 4 зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З врахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] щодо стягнення з відповідача [PERSON] моральної шкоди підлягають до задоволення частково. Відповідно частин 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічна правова позиція викладена в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 квітня 2015 року у справі № 6-36181св14. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial