Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі ? АТ КБ «Приватбанк») звернулось до Мар`їнського районного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № DOL0GA40000046 від 10.04.2007 року у розмірі 11905,38 доларів США. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає наступне. АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 10 квітня 2007 року уклали кредитний договір № DOL0GA40000046. Згідно вказаного договору АТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 18190 доларів США на термін до 09.04.2014 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно договору. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, не виконавши таким чином умови кредитного договору та приписи ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України у зв`язку з чим АТ КБ «Приватбанк» просить стягнути з відповідача 11905,38 доларів США заборгованості за кредитом (тіло кредиту). Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі та подав до суду відзив на позовну заяву у якому виклав свої мотиви незгоди з заявленими позовними вимогами які зводяться до наступного. Відповідач зазначає, що позовні вимоги є повністю необґрунтованими та безпідставними, оскільки зобов`язання за вказаним кредитним договором відповідачем виконане належним чином у встановлений договором термін кінцевого повернення 09 квітня 2014 року, про що свідчить копія довідки від 03.04.2014 року зі змісту якої вбачається, що станом на кінець терміну виконання зобов`язання платежі відповідачем сплачені вчасно та в повному обсязі. Позивач не надає конкретних відомостей щодо того, яким є звітний період клієнта за договором, якими є терміни та розміри внесення щомісячних платежів, які саме зобов`язання порушено та з якого періоду. Належного розрахунку заборгованості по всіх платежах позивач не надає, періодів, за які нарахована заборгованість не зазначає. Відповідач зазначає, що додані до позовної заяви копії кредитного договору на його думку є нечитабельними та фактично є не копіями договору, а роздрукованими листами з невідомим змістом, автентичність та співвідношення яких один до одного не підтверджена. Копія кредитного договору банківською установою не засвідчена, на листах містяться невідомі дописи, рукописна нумерація, що міститься на сторінках, розміщена не в зрозумілі послідовності та з незрозумілою для відповідача метою. Крім того, позивач зазначає про наявність правових підстав для застосування строків позовної давності, оскільки строк виконання зобов`язання визначений як 09.04.2014 року, в той час як відповідач звернувся до суду із позовною заявою 22.04.2019 року. Позивач скористався своїм правом на подання до суду заяв по суті справи та надіслав на адресу суду відповідь на відзив, у якому виклав свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх відхилення, які зводяться до наступного. Відсутність в матеріалах справи оригіналів кредитного договору не є підставою для відмови в позові за наявності його копії та інших доказів, які свідчать про укладення договору і його часткове виконання. Всі матеріали, подані банком, засвідчені представником позивача належним чином в межах повноважень. Оскільки розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди та відображує стан нарахувань в певні періоди часу позивачем надано виписку по рахунку, яка містить інформацію про рух коштів відповідача та є первинним бухгалтерським документом. Надана відповідачем довідка від 03.04.2014 року є неналежним доказом, оскільки вказана довідка не містить жодного слова про те, що заборгованість відповідача погашена в повному обсязі, містить інформацію що щомісячний платіж за кредитним договором не змінювався та вказує, що станом на 03.04.2014 року відсутня прострочена заборгованість. Стосовно застосування правових наслідків спливу строків позовної давності позивач зазначає, що п. 5.1. договору встановлено, що вказаний договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Оскільки позичальник свої зобов`язання за договором не виконав, будь-яких доказів на виконання договору не надано, такий договір не може вважатись виконаним. У зв`язку з тим, що оскільки кредитний договір чинний та продовжує свою дію, обставини, на які посилається відповідач, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Відповідач свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив аргументів виклав у відповідному запереченні, доводи якого зводятсья до наступного. Жодний з наданих документів, який містить відбиток печатки, не засвідчений з використанням печатки відповідно вимогам, представник позивача не наділений повноваженнями засвідчувати копії документів. Більшість наданих позивачем документів взагалі не містять печатки юридичної особи, як то передбачено законодавчо. Виписка по рахунку не є документом, а є роздруківкою невідомої таблиці з невідомими даними, зміст якої не може бути зрозумілим. Назви граф та мета їх наявності невідомі. Графи цієї таблиці не є пронумерованими, графи, які б відображали конкретику внесення платежів та залишку платежів відсутні. Підсумкові дані виписки не співпадають та не узгоджуються з заявленими складовими раніше наданого позивачем розрахунку, а самі заявлені складові, наведені наприкінці таблиці, суперечать тим, що містять безпосередньо у таблиці та назвах граф. Надана позивачем виписка не містить необхідних для бухгалтерського документа даних та реквізитів. Позивач не надає конкретної змістовної інформації стосовно періоду, за який нараховані відсотки, не надає конкретних відомостей щодо того, яким є звітний період клієнта за договором, якими є терміни та розміри внесення щомісячних платежів, якими є залишки до сплати після кожного внесеного платежу та оперує лише загальними неконкретизованими тезами. Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 22.04.2019 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 18.09.2019 року справу призначено до судового розгляду. Представник позивача та відповідач у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи 10 квітня 2007 року між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № DOL0GA40000046 на умовах його повернення, строковості, платності. Пунктом 7.1. кредитного договору встановлено, що банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 10 квітня 2007 року по 09 квітня 2014 року включно у вигляді невідновлюваної лінії в розмірі 18190 доларів США на наступні цілі: споживчі цілі 17000 доларів США, а також 1190 доларів США на сплату стархових платежів в тих випадки та порядку, передбачених п.п. 2.1.3 та 2.2.7 вказаного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 0,92 % в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 255 доларів США в момент надання кредиту та 34 долари США щомісячно в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту. Вказаним пунктом кредитного договору також визначено, що погашення заборгованості за договором (за винятком винагороди, яка повинна сплачуватись в момент в момент надання кредиту) здійснюється наступним чином: щомісячно в період сплати, яким є період з 05 по 10 число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 326,81 долар США для погашення заборгованості по кредитному договору, яка складається з заборгованості по кредиту, процентам, винагороди. Порядок розрахунків за кредитним договором визначений п. 3.3. кредитного договору яким встановлено, що грошові кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості за кредитним договором, перш за все спрямовуються на відшкодування затрат/збитків банку згідно п.п. 2.2.9. 2.3.8. кредитного договору, далі пені, далі простроченої комісії за договором, далі простроченої винагороди, далі прострочених відсотків,далі простроченої заборгованості по кредиту, частини суми, що залишилась, спрямовується на погашення заборгованості по кредиту, далі комісій, далі винагороди, далі відсотків, далі кредиту. Для виконання вказаного договору банк, згідно п. 7.2. кредитного договору відкриває позичальнику рахунок 29094051810627 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам та іншим платежам. На виконання умов кредитного договору № DOL0GA40000046 від 10.04.2007 року, АТ КБ «Приватбанк» надав [PERSON] , а останній отримав кредит у розмірі 18190 доларів США. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Відповідно до ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.\~530\~ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Положеннями ст. 525 ЦК України передбачено неможливість односторонньої відмови від виконання зобов`язання або його зміна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.\~536\~ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, а розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.\~610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно до ст. ст. 1049, 1054\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. В свою чергу, [PERSON] в добровільному порядку виниклу та непогашену заборгованість за кредитним договором № DOL0GA40000046 від 10.04.2007 року не погасив. Стосовно доводів відповідача про неналежність як доказу виписки по рахунку № [NUMBER] , наданої позивачем на підтвердження наявності факту заборгованості по сплаті тілу кредиту суд зазначає наступне. За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами. Згідно зі ст.\~41\~Закону України\~"Про\~Національний банк\~України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни. Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку, відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положення визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа. Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління\~Національного банку\~України від\~18.06.2003\~року №\~254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Також, суд враховує те, що виписка по рахунку згідно Переліку типових документів (п. 336), затверджених наказом МЮ України №578/5 від 12.04.2012р., має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі. Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Таким чином, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що надані АТ КБ «ПриватБанк» по справі докази, є належними та допустимими, у розумінні ст. ст. 58-59 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідач [PERSON] , користувався з квітня 2007 року наданими йому кредитними коштами, здійснював поступове погашення з 10 травня 2007 року по 30 травня 2014 року заборгованості за кредитним договором та станом на 01 січня 2019 року має перед банком заборгованість за тілом кредиту по кредитному договору № DOL0GA40000046 від 10.04.2007 у розмірі 11905,38 доларів США. Стосовно посилань відповідача на обсяг повноважень представника АТ КБ «Приватбанк» суд зазначає наступне. Згідно з частиною першою статті 60\~ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Пунктом 1 частини першої статті 62\~ЦПК України передбачено, що повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами, зокрема, довіреністю фізичної або юридичної особи. Відповідно до частини четвертої статті 62\~ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Згідно зі статтею 59\~Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Частиною 8 ст. 43 ЦПК України визначено, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріплюються власноручним підписом учасника справи (його представника). Приписами ч. 2 ст. 95 ЦПК України встановлено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. В матеріалах справи міститься належним чином засвідчена копія договору про надання правової допомоги, укладена між адвокатом Балашовим Олексієм Володимировичем та АТ КБ «Приватбанк», що свідчить про безумовне виконання представником позивача вимог ст. 62 ЦПК України. Додані до позовної заяви письмові документи містять печатний відтиск наступного змісту: «З оригіналом згідно», дату посвідчення документів «18 лют 2019» та прізвище і ініціалми особи, яка посвідчує відповідність поданих документів оригіналам «адвокат Балашов О.В.» у зв`язку з чим суд констатує, що стороною позивача в контексті посвідчення письмових доказів було дотримано вимоги ст. 95 ЦПК України, а надані матеріали є належної якості та дозволяють чітко встановити зміст інформації, викладеної на вказаних матеріальних носіях. Поміж тим, суд зауважує, що практика Європейського суду з прав людини говорить про те, що необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист. Щодо посилань відповідача на довідку АТ КБ «Приватбанк» від 03.04.2014 року, яка, на думку відповідача, посвідчує факт належного виконання відповідачем своїх зобов`язань суд зазначає, що вказаний доказ не відповідає критеріям достатності, визначеним ст. 80 ЦПК України, на підставі яких би суд міг дійти висновку про відсутність заборгованості у відповідача за тілом кредиту. З вказаної довідки вбачається, що станом на 03.04.2014 року прострочена заборгованість відсутня, в свою чергу, з огляду на п.3.3. кредитного договору, вказані відомості не свідчать про відсутність самої (не простроченої) заборгованості, оскільки прострочена заборгованість виникає виключно при несплаті винагороди, комісії, відсотків та/або частини кредиту до останнього дня періоду сплати. Також, вказана довідка не містить будь-яких відомостей за якими саме платежами відсутня прострочена заборгованість, відсотками, кредитом, комісії тощо. Також суд зауважує, що відомості, викладені у вказаній довідці суперечать умовам самого кредитного договору, в п. 7.1. якого визначено щомісячний платіж на рівні 326,81 доларів США, в той час як згідно вказаної довідки щомісячний платіж не змінювався та складає 199,29 доларів США. У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 07 червня 2019 року відповідач також просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку зі спливом строків позовної давності. Вирішуючи питання щодо застосування правових наслідків спливу строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. ст. 256,257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законодавством встановлена спеціальна позовна давність та відповідно до ч.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки(штрафу, пені) застосовується позовна давність один рік. Відповідно до ст.. 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Положеннями ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Крім того, виходячи з вимог статті 261\~ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. За зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Поняття "строк договору" та "строк виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251\~ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття "строк виконання зобов`язання" охарактеризоване у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. З огляду на викладене строк виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Пунктом 3.3. кредитного договору всиаерволено, що повне погашення погашення заборгованості за Кредтом виконується не пізніше закінчення строку користування кредитом, що вказаний в п. 7.1. кредитного договору. Як вбачаєтсья з п. 7.1. кредитного договору кредитні кошти позичальнику були видані через касу на строк з 10 квітня 2007 року по 09 квітня 2014 року включно, що свідчить про те, що в даному випадку, сторони договору погодили строк повернення кредиту до 09 квітня 2014 року. Оскільки за умовами кредитного договору [PERSON] мав виконувати основне зобов`язання частинами та повернути банку кредит до 09 квітня 2014 року, то позовна давність за вимогами позивача про стягнення кредитних коштів і процентів, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку погашення кредиту, який визначений сторонами як 09 квітня 2014 року. Частиною 1 ст. 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Як вбачається з наданої банком виписки по рахунку № 29094051810627 [PERSON] здійснював останнє погашення заборгованості за кредитним договором 30 травня 2014 року, що свідчить про переривання строку позовної давності. Таким чином, у зв`язку з перериванням строку позовної давності 30 травня 2014 року, перебіг строку позовної давності починається заново з вказаної дати та закінчується 30 травня 2017 року, в той час, як позивач звернувся до суду з вказаним позовом лише 05 квітня 2019 року, тобто поза межами строків позовної давності. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем було пропущено строк позовної давності, у зв`язку з чим суд, на виконання приписів ч. 4 ст. 267 ЦК України, з урахуванням заявленої відповідачем вимоги про застосування правових наслідків спливу строків позовної давності, відмовляє в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Також, суд зауважує, що позивач не просить суд поновити строк позовної давності як такий, що пропущений з поважних причин, жодного пояснення про причини пропуску позовної давності позивач суду не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим, суд, з врахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат зі сплати судового збору, понесених при подачі позовної заяви. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed