Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, компенсації невикористаної відпустки, виплати вихідної допомоги при звільненні та виплати середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 15.08.2002р. [PERSON] була прийнята на роботу до Управління Донецької залізниці на посаду інженера 2 категорії планово-договірного відділу служби капітальних вкладень. 04.03.2005р. Управління Донецької залізниці було перейменоване на Управління «Державного підприємства «Донецька залізниця». 10.08.2016р. позивачка була звільнена з займаної посади провідного інженера Управління «Державного підприємства «Донецька залізниця» у зв`язку з переведенням до структурного підрозділу Донецької дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ», згідно п.5 ст. 36 КЗПП України. 11.08.2016р. [PERSON] була прийнята до Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця «ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» на посаду провідний інженер технічного сектору відділу капітальних вкладень. 17.07.2017 року у зв`язку зі скороченням штату, відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України її було звільнено з посади провідного інженера технічного сектору відділу капітальних вкладень структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця «ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» (наказ №11182/ДН-ОС від 14.07.2017р.), але остаточний розрахунок проведений не був, та з березня місяця 2017 року по день звільнення 17.07.2017р. [PERSON] заробітна плата не виплачувалась. В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, уточнені позовні вимоги підтримав. В судове засідання представник відповідача не з`явився, просив розглядати справу без його участі, проти позову заперечував, надав до суду відзив до позовної заяви та пояснив, що за період з 01.03.2017 по 15.03.2017р. згідно копії видаткового касового ордеру [PERSON] було нараховано та виплачено заборгованість по заробітній платі у розмірі 1777,83 грн. Щодо нарахування заробітної плати з 15.03.2017 по 17.07.2017р. то відповідач зазначив, що з 16.03.2017р. у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області шляхами залізничного та автомобільного сполучення, відповідно Рішення Ради національної безпеки і оборони від 15.03.2017року «Про невідкладні додаткові заходи з протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України від 15.03.2017 року №62/2017 нарахування заробітної плати позивачці було припинено. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив що на підставі дії форс-мажорних обставин АТ «Укрзалізниця» не здійснювала нарахування заробітної плати (за період з 16.03.2017 по 17.07.2017 роки) та господарської діяльності, а тому у відношенні позивача трудового правопорушення не скоєно, звертаючи увагу суду на те, що позивач при розрахунку позовних вимог не розрахував суму податків. В доповненнях до відзиву на позовну заяву відповідач посилається на висновок Торгово-промислової палати України та порушення кримінального провадження №12017050420000286, як на підставу неможливості зробити розрахунок заборгованості по заробітній платі [PERSON] у зв`язку з відсутністю первинної бухгалтерської документації. Відповідач зазначив, що можливість здійснювати нарахування заробітної плати та проводити розрахунки зі звільненими працівниками у підприємства відсутня, тому у задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що відповідно запису в трудовій книжці [PERSON] на з 15.08.2002 року перебувала в трудових відносинах з відповідачем. Згідно запису за № 10, 11.08.2016 року її було прийнято провідним інженером технічного сектору відділу капітальних вкладень за переведенням з Управління ДП «Донецька залізниця» на підставі наказу № 283/ ДН-лс від 08.08.2016 року, 17.07.2017 року звільнено з посади у зв`язку зі скороченням штату, за п.1 ст.40 КЗпП України, згідно наказу № 11182/ДН-ос від 14.07.2017 року Позивачу в період часу з 01.03.2019 року по день звільнення 17.07.2017 рік була нарахована заробітна плата в сумі 15151,06 грн., що підтверджується копіями розрахунку заробітної плати за період з березня 2017р. по травень 2017. та копіями табелів обліку використання робочого часу за період з березня 2017 р. по липень місяць 2017 р. Згідно наказу (розпорядження) №252/Дн-в від 13.06.2017 року в період часу з 03.07.2017 по 14.07.2017р. [PERSON] знаходилась у щорічній відпустці сума заборгованість по оплаті 12-ти календарних днів щорічної відпустки була розрахована згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року та склала (41685,62:199*12) - 2513, 70 грн., розрахунок зроблений на підставі наданих позивачем до матеріалів справи копій розрахунків заробітної плати за період з серпня 2016 року по травень 2017 рік та копій табелів обліку використання робочого часу за період березень 2017р.-липень місяць 2017 р. в яких зазначено кількість відпрацьованих днів за місяць та суми нарахованої заробітної плати у відповідному місяці. 41685,62грн.- сумарний заробіток за фактично відпрацьований період; 199 днів - кількість календарних днів відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством; 12 - число календарних днів відпустки. Відповідно до довідки-розрахунку невикористаних днів відпустки, за які надається компенсація під час звільнення (а.с__) кількість невикористаних днів відпустки, за які повинна була надатись компенсація 19, сума заборгованість по оплаті 19-ти невикористаних днів відпустки була розрахована згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року та склала (41685,62:199*19) - 3980, 03 грн., Відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку, таким чином згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. на підставі розрахунків заробітної плати та табелів обліку використання робочого часу наданих до матеріалів справи в квітні, травні, червні та липні 2017року, копії особового рахунку АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» повинна компенсувати вихідну допомогу [PERSON] виходячи з установленого місячного посадового окладу 6331,00 грн. Відповідно дост.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як передбачено ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до приписів ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначенні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Крім того, частинами 1, 2 ст.83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А I групи. З аналізу вказаної правової норми вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. Однак, в день звільнення [PERSON] , [INFO] , відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України. Згідно ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Доводи відповідача, стосовно того, що позивачці була нарахована та виплачена за період роботи з 01.03.2017 по 15.03.2017р. заборгованість по заробітній платі у розмірі 1777,83 грн. судом не враховані та не знайшли свого підтвердження з тих підстав, що видатковий касовий ордер №2794 від 27.09.2017р. був оформлений з порушенням п. 27 розділу ІІІ Положення Про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України 29.12.2017р. №148, позивачка заперечила факт отримання цих грошей, наполягала що не розписувалась у видатковому касовому ордері (гривень - словами, копійок - цифрами) про одержання готівки із зазначенням одержаної суми в м. Лиман Донецької області, де на теперішній час знаходиться Регіональна філія «Донецької залізниці» ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ», в підтвердження чого надала до суду інформаційний лист Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №184/Ч-9244 від 03.07.2019р., в якому зазначено що останній раз в період часу з 17.07.2017р по 28.09.2017р. на територію України [PERSON] в`зжала14.09.2017р. о 07.36 год., а о 12.01 год. 14.09.2017 року виїхала. Посилання представник відповідача на висновок Торгово-промислової палати України та порушення кримінального провадження №12017050420000286, як на підставу звільнення його від відповідальності за невиконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю та неможливості зробити розрахунок заборгованості по заробітній платі [PERSON] у зв`язку з відсутністю первинної бухгалтерської документації не знайшли свого обґрунтування з тих підстав, що Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року № 1669 визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення. Протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України (ст. 10 Закону № 1669). Разом з тим, Законом № 1669 не непередбачено звільнення суб`єктів господарювання від своєчасного виконання своїх обов`язків у сфері законодавства про працю. Зазначений документ є науково-правовим висновком та має виключно інформаційний характер. Тобто, він не звільняє відповідача від обов`язку відновлення (поновлення) документів та дотримання інших вимог, визначених законодавством. Натомість доказів неможливості представлення запитуваних документів, їх поновлення, за існування наведених обставин, за період з 2016 року березень 2017 року, позивачем не представлено. Також діям відповідача вже була дана правова оцінка та 02.04.2019р. Першим апеляційним адміністративним судом було винесено постанову по справі №200/13925/18-а за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укразалізниця" на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 січня 2019 р. у справі № 200/13925/18-а (головуючий І інстанції Череповський Є.В.) за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укразалізниця" до Головного управління Держпраці у Донецькій області про визнання незаконною та скасування вимоги про надання/поновлення документів № ДЦ864/1291/ПД від 17.08.2018 року, в яких зазначено, що: «Відповідно до п. 152 Статуту публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 р. № 735, товариство складає фінансову звітність згідно із законодавством. Показники окремих балансів і відповідних форм фінансової звітності філій, представництв, інших відокремлених підрозділів товариства включаються до балансу товариства і відповідних форм фінансової звітності. За п. 155, 158, 159 Статуту, товариство веде бухгалтерський, податковий, статистичний, оперативний та управлінський облік результатів своєї господарської діяльності, а також веде діловодство, документообіг та проводить інформаційно-аналітичну роботу в порядку, передбаченому законодавством, нормативними документами товариства. Відповідальність за організацію, стан і достовірність бухгалтерського обліку та фінансової звітності товариства, своєчасне надання відомостей про діяльність товариства, що надаються акціонеру, кредиторам і в засоби масової інформації, несе голова правління відповідно до закону. Керівники філій, представництв, інших відокремлених підрозділів товариства несуть відповідальність, передбачену законом, за забезпечення належної організації бухгалтерського обліку, збереження бухгалтерських документів, регістрів бухгалтерського та податкового обліку, фінансової, податкової та статистичної звітності протягом встановленого законодавством строку, за порушення фінансової, розрахунково-платіжної і касової дисципліни, за повноту та достовірність складеного фінансового плану, окремого балансу, оперативної, фінансової, статистичної і податкової звітності, а також за своєчасність її подання відповідним органам товариства, за своєчасну сплату податків і зборів до бюджетів відповідно до законодавства, цього Статуту та положень про філії, представництва, інші відокремлені підрозділи товариства. Суд зазначає, що АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» не надано доказів того, що запитувана відповідачем інформація (документи) знаходяться саме у виробничих підрозділах, які знаходяться на непідконтрольній території, як не надано і будь-якого документального підтвердження щодо втрати запитуваної документації (не передачу до структурного підрозділу апарату документів), у разі її знаходження на непідконтрольній території, та реальної неможливості її поновлення». На підставі викладеного, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з виплати заробітної плати в сумі 27975,79 грн., а саме: заборгованість по заробітній платі в розмірі 17664,76 грн., компенсація за невикористані 19 днів щорічної відпустки в розмірі 3980,03 грн., вихідна допомога в розмірі 6331,00 грн. підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно п.2, п.4, п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. та наданих до матеріалів справи позивачем копій розрахунків заробітної плати та копій табелів обліку використання робочого часу наданих до матеріалів справи за квітень, травень, червень та липень 2017 року у [PERSON] відсутні робочі дні. У зв`язку з тим, що позивачка не мала заробітної плати за останні чотири місяці АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» повинна компенсувати вихідну допомогу [PERSON] виходячи з установленого місячного посадового окладу 6331,00 грн., який зазначений в наданому до матеріалів справи копії особового рахунку. За таких обставин, середньоденна заробітна плата позивачки складає 316,55 грн. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 428 робочих дні, з АТ «Укрзалізниця» підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 135483,40 грн. До того ж самого висновку що і суд прийшло і Головне управління Держпраці у Донецькій області у своєму листі №04.2-13-6/16-08/ч-110 від 21.12.2018р. на звернення [PERSON] щодо порушення трудового законодавства відповідачем, в якому зазначено, що в ході інспекційного відвідування суб`єкта господарювання Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» встановлені порушення ст.44, ч.1 ст.47, ч.1 ст.116, ч.1 ст.117 КЗпП України. За результатами інспекційного відвідування Регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та її керівник притягнуті до відповідальності згідно чинного законодавства. Відповідно до постанови у справі № 359/10023/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, розраховуються без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку повинен нарахувати роботодавець під час виконання відповідного судового рішення. Тобто сума, призначена судом як виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зменшується на суму податків і зборів. За таких обставин суд зазначає, що під час судового розгляду були перевірені усі надані сторонами докази, надано їм належну оцінку. За проведеним аналізом доказів суд прийшов до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог позивача в частині стягнення заборгованості з виплати заробітної плати та середнього заробітку за несвоєчасну її виплату, які підлягають задоволенню.

Outcome: approved