Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів Державної санітарно-епідеміологічної служби України, Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі та про стягнення моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що його відповідно до наказу Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 25 березня 2014 року №16-о, було призначено на посаду директора Державної установи "Рівненський обласний центр Держсанепідслужби України", а 26 березня 2014 року укладено контракт №32. Наказом т.в.о. голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 22 липня 2015 року №71-о, його було звільнено із займаної посади директора, відповідно до пункту 8 статті 36 Кодексу законів про працю України, з підстав, передбачених пунктами 6.2.5.2 та 6.2.5.11 контракту від 26 березня 2014 року №32 та достроково припинено дію контракту. Вважаючи вказаний наказ та звільнення незаконними, він звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області, рішенням якого від 22 вересня 2015 року його позов задоволено повністю, скасовано наказ про його звільнення та поновлено на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний центр Держсанепідслужби України". Наказом Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 23 грудня 2015 року №118-о його було поновлено на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний центр Держсанепідслужби України". Проте, 11 січня 2016 року його було повторно звільнено із займаної посади. Вважаючи це рішення незаконним, він повторно звернувся до суду за захистом своїх прав. Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц, його було поновлено на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний центр Держсанепідслужби України", яке в частині поновлення його на посаді директора набрало законної сили в момент його проголошення. Вказане рішення суду в частині поновлення його на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний центр Держсанепідслужби України" добровільно виконане не було, а тому виконавчі листи були пред`явлені до примусового виконання. Станом на день звернення до суду із вищевказаним позовом, рішення Дубровицього районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц в частині поновлення його на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний центр Держсанепідслужби України", жодним із відповідачів не виконано. А тому, у зв`язку із вказаними обставинами, він був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав, у зв`язку з чим просить суд стягнути із відповідача Державної санітарно-епідеміологічної служби України моральну шкоду, завдану внаслідок протиправного невиконання рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц в розмірі 100000 грн., з відповідача Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" середній заробіток за час затримки виконання рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц. Позивач та його представник - адвокат Рудик О.А. позов підтримали та просили його задовольнити. В ході судового розгляду позивач та його представник доповнили позовні вимоги та просили суд, окрім заявлених ними позовоних вимог щодо стягнення моральної шкоди та середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, стягнути із відповідача Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" матеріальну допомогу на оздоровлення за період з 2015 року по 2019 рік, та стягнути солідарно із відповідачів документально підтверджені та фактично понесені судові витрати з оплати судового збору та витрати на правничу допомогу. Представник Державної санітарно-епідеміологічної служби України в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоча був своєчасно та належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи шляхом публікації оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Судової влади України". Відзиву на позов не подав. Представники відповідача Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" - Власюк Т.П. та Савич О.К. в судовому засіданні позов визнали частково, зазначивши, що заявлена позивачем сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц надто завищена та не відповідає дійсним обставинам справи та вимогам закону. В решті позовних заявлених до відповідача Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" просять відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи та встановивши, що вимоги позивача не зачіпають інтереси третіх осіб, а прийняте рішення суду не суперечить вимогам чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Судом встановлено, що 11 січня 2016 року позивача [PERSON] було звільнено з посади директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України". Вважаючи вказане рішення та звільнення незаконним, [PERSON] звернувся до суду за захистом своїх прав. Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц, [PERSON] було поновлено на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України". Вказане рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді директора набрало законної сили в день його проголошення та допущено до негайного виконання. Проте, вказане рішення в частині поновлення [PERSON] добровільно виконано не було, а тому виконавчі листи були пред`яслені до примусового виконання до органів виконавчої служби. Судом встановлено, що станом на день звернення до суду із вищевказаним позовом, тобто 20 листопада 2018 року та станом на день розгляду справи та оголошення по ній рішення (вступної та резолютивної частини), рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц не виконане. Стаття 236 Кодексу законів про працю України передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Порядок розрахунку середньої заробітної плати встановлений та регламентується постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року. Згідно частини 3 пункту 2 вищевказаного Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Як було встановлено, позивача [PERSON] було звільнено з посади директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" 11 січня 2016 року. Тобто, враховуючи положення частини 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата в даному випадку повинна розраховуватись за два останні місяці, які передували звільненню [PERSON] із займаної посади, а саме листопад місяць та грудень місяць 2015 року. Однак, як вбачаєтсья із позовної заяви та матеріалів справи, позивачем та його представником було проведено розрахунок середньої заробітної плати виходячи із довідки про заробітну плату позивача, де вказано, що за травень місяць 2015 року позивачу виплачено - 5735,64 грн., за червень місяць 2015 року - 5707,58 грн., тому на думку позивача та його представника середня заробітна плата позивача повинна розраховутись за ці два місяці, тобто травень та червень 2015 року (загальна сума нарахованої заробітної плати становить 11443,22 грн., число відпрацьованих робочих днів за вказані місяці становить 30 днів (18 робочих днів (травень) + 12 робочих днів (червень), отже, середньоденна заробітна плата [PERSON] на думку самого позивача та його представника за два останні календарні місяці, що передували звільненню становить 381,44 грн. (11443,22 грн (5735,64 грн. + 5707,58 грн.) / 30 днів (18 днів + 12 днів)). Однак, суд не може погодитись із доводами позивача та його представника стосовно розміру середньоденної заробітної плати, виходячи з такого. Наказом т.в.о. голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 22 липня 2015 року №71-о, [PERSON] було звільнено із займаної посади директора, відповідно до пункту 8 статті 36 Кодексу законів про працю України, з підстав, передбачених пунктами 6.2.5.2 та 6.2.5.11 контракту від 26 березня 2014 року №32 та достроково припинено дію контракту. Вважаючи вказаний наказ та звільнення незаконними, [PERSON] звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області, рішенням якого від 22 вересня 2015 року його позов задоволено повністю, скасовано наказ про його звільнення та поновлено на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний центр Держсанепідслужби України". Наказом Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 23 грудня 2015 року №118-о [PERSON] було поновлено на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний центр Держсанепідслужби України". Проте, 11 січня 2016 року [PERSON] було повторно звільнено із займаної посади. Як зазначалось вище, частина 3 пункту 2 Порядку розрахунку середньої заробітної плати передбачає, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тому середньомісячна заробітна плата в даному випадку повинна розраховуватись за два останні місяці, які передували звільненню [PERSON] із займаної посади 11 січня 2016 року та стали причиною невиконання рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85-16-ц, а саме листопад місяць та грудень місяць 2015 року. Тому, твердження і позиція позивача та його представника про те, що середньоденна заробітна плата повинна розраховутись за два останні місяці, тобто травень та червень 2015 року, не відповідає дійсним обставинам справи та не може бути прийняте судом до уваги. Згідно довідки про нарахування заробітної плати [PERSON] за період з 01 серпня 2015 року по 11 січня 2016 року вбачається, що у вересні, жовтні, листопаді та грудні 2015 року, [PERSON] не було здійснено жодних виплат на нарахувань. Таким чином, на думку суду, беручи до уваги положення пункту 4 Порядку розрахунку середньої заробітної плати, який передбачає, що якщо працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу, розрахунок середнього заробітку та середньоденної заробітної плати повинен проводись відповідно до встановлених посадових окладів в листопаді та грудня 2015 року, при врахуванні кваліфікацйної категорії (підвищення посадових окладів керівникам та їх заступникам, які мають вищу кваліфікаційну категорію здійснюється на 44,9% тарифної ставки працівника І тарифного розряду (станом на 01 вересня 2015 року посадовий оклад (тарифна ставка) працівника 1 тарифного розряду становить 1012 грн., з 01 грудня 2015 року - 1113 грн.) (пункту 2.4.1 Наказу Міністерства праці та соціальної політики України та Міністерства охорони здоров`я України №308/519 від 05 жовтня 2005 року)). Згідно штатних розписів від 30 жовтня 2015 року та 25 грудня 2015 року, посадовий оклад директора станом на 01 листопада 2015 року становить 3249 грн. (загальна сума 3703,39 грн., з яких 3249 грн. посадовий оклад, 454,39 грн. кваліфікаційна категорія (1012 грн.*44,9%)), станом на 01 грудня 2015 року - 3573 грн. (4072 грн., з яких 3573 грн. посадовий оклад, 499,74 грн. кваліфікаційна категорія (1113 грн.*44,9%)). Разом із тим, пункт 10 Порядку розрахунку середньої заробітної плати передбачає, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. При цьому, коефіцієнт збільшення заробітної плати розраховується шляхом ділення окладу, установленого працівнику після підвищення, на оклад, який був до підвищення. Коефіцієнти коригування розраховуються для кожного працівника окремо за кожним випадком підвищення окладу. Розрахунковий коефіцієнт (або декілька коефіцієнтів, якщо зарплата підвищувалась кілька разів) множимо на суми виплат за період до підвищення. На підставі відкоригованої таким чином зарплати визначаємо середній заробіток за час вимушеного прогулу. Згідно штатних розписів на 2017 рік (вводиться в дію з 01 січня 2017 року), на 2018 рік (вводиться в дію з 01 січня 2018 року), на 2019 рік (вводиться в дію з 01 січня 2019 року), посадовий оклад директора становить: станом на 01 січня 2017 року - 5854,40 грн., з 01 січня 2018 року - 6447,14 грн., з 01 січня 2019 року - 7028,53 грн. Таким чином, розмір коефіцієнтів становить: - за період з 11 березня 2017 року по 31 грудня 2017 року - 5848,40 грн./3573 грн. (посадовий оклад [PERSON] на день звільнення 11 січня 2016 року)=1,64; - за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - 6447,14 грн./5854,40 грн.=1,1013; - за період з 01 січня 2019 року по даний час - 7028,53 грн./6447,14 грн.=1,0902. Відтак, беручи до уваги положення пункту 10 Порядку розрахунку середньої заробітної плати, суми фактично виплачених [PERSON] (в даному випадку буду застосовуватись посадовий оклад з врахуванням кваліфікаційної категорії за листопад та грудень 2015 року, які передували звільненню 11 січня 2016 року), а саме: - листопада 2015 року - 3703,39 грн.*1,64=6073,56 грн., грудень 2015 року - 4072,74 грн.*1,64=6679,29 грн., разом - 12752,85 грн. (середньоденна заробітна плата [PERSON] за два останніх календарних місяці перед звільнення скоригована на коефіцієнт підвищення заробітної плати (1,64) та становить 12752,85 грн./30 днів=425,10 грн. - середньоденна заробітна плата за період з 11 березня 2017 року по 31 грудня 2017 року); - 6073,56 грн.*1,1013=6688,81 грн., 6679,29 грн.*1,1013=7355,90 грн., разом - 14044,71 грн. (середньоденна заробітна плата [PERSON] за два останніх календарних місяці перед звільнення скоригована на коефіцієнт підвищення заробітної плати (1,1013) та становить 14044,71 грн./30 днів=468,16 грн. - середньоденна заробітна плата за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року); - 6688,81 грн.*1,0902=7292,14 грн., 7355,90 грн.*1,0902=8019,40 грн., разом - 15311,54 грн. (середньоденна заробітна плата [PERSON] за два останніх календарних місяці перед звільнення скоригована на коефіцієнт підвищення заробітної плати (1,0902) та становить 15311,54 грн./30 днів=510,38 грн. - середньоденна заробітна плата за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року). Відтак, середній заробіток [PERSON] за час затримки виконання рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц про поновлення його на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" буде становити: - за період з 11 березня 2017 року по 31 грудня 2017 року - 425,10 грн.*201 (кількість робочих днів за період з 11 березня 2017 року по 31 грудня 2017 року)=85445,10 грн.; - за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - 468,16 грн.*250 (кількість робочих днів за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року)=117040 грн.; - за період з 01 січня 2019 року по 02 вересня 2019 року - 510,38 грн.*166 (кількість робочих днів за період з 01 січня 2019 року по 02 вересня 2019 року)=84723,08 грн. Тобто, загальна сума середнього заробітку за весь затримки виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на посаді директора за період з 11 березня 2017 року по 02 вересня 2019 року становить - 287208,18 грн. Таким чином, враховуючи вищевикладене, з відповідача Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" слід стягнути за користь позивача [PERSON] суму середнього заробітку за весь затримки виконання рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц про поновлення його на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України", яка становить 287208,18 грн. Щодо стягнення з відповідача Державної санітарно-епідеміологічної служби України моральної шкоди, заподіяної протиправним невиконанням рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц, суд проходить таких висновків. Відповідно до вимог статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частина 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно вимог пунктів 4,9 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Стаття 23 Цивільного кодексу України встановлює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до вимог статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як зазначає позивач [PERSON] , порушення його прав позивача полягало у незаконному звільненні з посади директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України", протиправному невиконанні рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц про поновленні його на вказаній посаді, внаслідок чого він зазнав моральних страждань, які виражались у хвилюваннях через неможливість задовольнити свої щоденні потреби, відсутністю постійного доходу, не впевненості в майбутньому, втраті ділової репутації, необхідності спростовувати чутки щодо причин свого звільнення, нести додаткові витрати, що пов`язані з розглядом справ в судах різних інстанцій. Крім того, на фоні переживань у зв`язку із втратою роботи, відбулося погіршення здоров`я, внаслідок чого він неодноразово проходив лікування. Для відновлення своїх трудових прав та організації свого життя, ним були вжиті додаткові зусилля, зокрема найняття адвоката для захисту своїх прав, відвідування судових засідань, які завжди супроводжувались значним хвилюванням та стресом. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пункт 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування маральної (немайнової) шкоди" передбачає, що відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як достовірно встановлено судом, внаслідок порушення відповідачем Державною санітарно-епідеміологічною службою України законних прав позивача [PERSON] , що полягали у незаконному звільненні з посади директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України", протиправному невиконанні рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц про поновленні його на вказаній посаді, відповідачем було порушено конституційні права позивача, внаслідок чого було порушено звичний для позивача уклад життя, завдало йому моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, позивач зазнав втрат немайнового характеру, тобто [PERSON] завдано моральну шкоду. Суд зауважує, що в результаті незаконного звільнення позивача [PERSON] та в подальшому не поновленні його на посаді, він поніс моральні страждання, які виразились у неможливості задовольнити свої щоденні потреби, відсутністю постійного доходу, не впевненості в майбутньому, втраті ділової репутації, необхідності спростовувати чутки щодо причин звільнення, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню з урахування розміру невиплачених відповідачем сум заробітної плати, розміру та тривалості завданих моральних страждань. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд прийшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди з відповідача Державної санітарно-епідеміологічної служби України, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо стягнення з відповідача Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2015 року по 2019 рік, суд приходить такого висновку. Відповідно до пункту 6.8 Колективного трудового договору між адміністрацією і уповноваженим представником трудового колективу Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" на 2013-2017 роки, адміністрація зобов`язується виплачувати усім працюючим матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі одного посадового окладу на рік, визначеного за тарифним розрядом на початок року відповідно до пункту 5.11 наказу Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров`я України від 05 жовтня 2005 року №308/519 зі змінами, при наявності фінансування по загальному фонду. Відповідно до пункту 6.8 Колективного договору, укладеного між адміністрацією і профспілковим комітетом Первинної профспілкової організації Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" на 2018-2022 роки, адміністрація зобов`язується виплачувати усім працюючим матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі одного посадового окладу на рік, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1298 та пункту 5.11 наказу Міністерства праці та соціальної політики, Міністерства охорони здоров`я України від 05 жовтня 2005 року №308/519 зі змінами, при наявності фінансування по загальному фонду. Відповідно до частини 3 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України "Питання оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери" №524 від 11 травня 2011 року, з 01 січня 2012 року медичним і фармацевтичним працівникам державних та комунальних закладів (установ) виплачується допомога на оздоровлення у розмірі посадового окладу під час надання основної щорічної відпустки. Відповідно до вимог статті 12 Закону України "Про відпустки", щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Тобто, основою умовою виплати допомоги на оздоровлення є надання щорічної основої відпустки працівникові. Судом встановлено, що позивач [PERSON] подав заяву щодо надання йому матеріальної допопоги на оздоровлення у зв`язку із лікуванням в стаціонарі 28 грудня 2015 року. Однак, зважаючи на те, що бюджетний рік органами Державної казначейської служби України закритий, розподіл коштів за грудень 2015 року відбувся до 25 грудя 2015 року, кошторис та фінансування установи на 2016 рік на момент звернення були відсутні, а також те, що надання матеріальної допомоги на підставі перебування на лікуванні у стаціонарі не передбачається, [PERSON] було відмовлено у наданні матеріальної допомоги на оздоровлення. Натомість, у жовтні 2017 року позивач [PERSON] отримав компенсацію в розмірі 11168,8 грн. за невикористані дні щорічної відпустки, що підтверджується довідкою №08-06/1320 від 09 липня 2019 року. Крім того, судом було встановлено і вказаний факт позивачем [PERSON] не оспорювався, останній протягом 2015-2019 років із заявами про надання щорічної відпустки не звертався. Беручи до уваги те, що позивач [PERSON] серед працівників установи не рахувався, виплата матеріальної допомоги на оздоровлення йому не передбачена. Окрім того, позивач [PERSON] , вказаючи на те, що відповідач Державна установа "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" мав можливість виплачути таку допомогу і така можливість в нього є, не надав належних доказів цього. Таким чином, прийюмачи до уваги вищенаведене, суд вважає, що у задоволенні позовної вимоги позивача щодо стягнення з відповідача Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2015 року по 2019 рік, слід відмовити за безпідставністю. Щодо позовної вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідачів судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи, а саме сплати судового збору та витрат на правничу допомогу, суд приходить такого висновку. Згідно вимог статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини 1 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до частини 3 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частина 4 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, щорозмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Представником позивача - адвокатом Рудиком О.А. було долучено до матеріалів справи акт здавання-приймання наданих послуг до договору про надання правової допомоги №18/11-06 від 06 листопада 2018 року, укладеного між [PERSON] та адвокатським бюро "Олександра Рудика" в особі адвоката Рудика Олександра Андрійовича. У вказаному акті зазначено, що правова допомога адвоката була надана (виконана) якісно і в повному обсязі, міститься перелік виконаних робіт, загальна вартість правової допомоги скдадає 20000 гривень, претензій щодо якості або повноти наданої правопої допомоги Замовник (позивач [PERSON] ) не має. Відповідно до вимог статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому, беручи до уваги вищевикладене, понесені судові витрати позивача [PERSON] , а саме витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу, слід стягнути солідарно з відповідачів Державної санітарно-епідеміологічної служби України та Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України".

Outcome: partial