Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

В березні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та приватної агрофірми „Тарасівка" 106 004 грн. відсотків за користування позикою за період з 16.03.2012 року по 15.02.2013 року, 2 569 грн.. 81 коп. інфляційних нарахувань, 8 833 грн.. 72 коп. - 3% річних, а всього 117 408 грн.. 11 коп. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 12.05.2011 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики на суму 321 226 грн. з кінцевим терміном повернення до 15 вересня 2011 року та сплатою 3% від суми заборгованості за кожен місяць користування коштами. В цей же день з приватною агрофірмою „Тарасівка" був укладений договір поруки з метою забезпечення виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань. Боржник свої зобов'язання не виконав. Рішенням Коропського районного суду з від 01.06.2012 року з приватної агрофірми „Тарасівка" було стягнуто 388 991 грн. 49 коп. заборгованості за період з 16 вересня 2011 року по 15 березня 2012 року. Зазначене рішення суду було фактично виконане лише 15 лютого 2013 року. Тому позивач просив стягнути з відповідачів відсотки за користування коштами в період з 16 березня 2012 року по 15 лютого 2013 року, а також застосувати до них відповідальність у вигляді інфляційних та 3% річних за кожен день прострочення, яка передбачена ст. 625 ЦК України. Рішенням Коропського районного суду від 03 червня 2014 року позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок стягнення грошового зобов'язання 2569 грн. 81 коп. та 246 грн. 30 коп. судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] просив скасувати дане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права. Апелянт вказував, що проценти за користування позикою, передбачені договором, та 3 % річних, передбачені ст. 625 ЦК України, це різні за своєю природою відсотки, отже, враховуючи, що фактично заборгованість була погашена 15.02.2013 року за період з 16.03.2012 року по 15.02.2013 року він має право на отримання відсотків за користування його коштами, а також на отримання коштів, передбачених ст. 625 ЦК України. Рішенням Апеляційного суду Чернівгвської області від 08 липня 2014 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено повністю - рішення Коропського районного суду від 03 червня 2014 року скасоване, позовні вимоги [PERSON] задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та Приватної агрофірми "Тарасівка" на користь [PERSON] 106 004 (сто шість тисяч чотири) грн. 58 коп. відсотків за користування позикою за період з 16.03.2012 року по 15.02.2013 року, 2 569 (дві тисячі п'ятсот шістдесят дев'ять) грн.. 81 коп. інфляційних нарахувань, 8 833 (вісім тисяч вісімсот тридцять три) грн.. 72 коп. - 3% річних, а всього 117 408 (сто сімнадцять тисяч чотириста вісім) грн.. 11 коп. Крім того, з відповідачів [PERSON] та приватної агрофірми „Тарасівка" на користь [PERSON] стягнуто по 880 грн. 56 коп. з кожного у відшкодування судових витрат. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2015 року касаційну скаргу [PERSON], який діяв в своїх інтересах та інтересах приватної агрофірми „ Тарасівка" було частково задоволено, рішення апеляційного суду Чернігівської області від 08 липня 2014 року в частині вирішення вимог до приватної агрофірми „ Тарасівка" про стягнення коштів скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до апеляційного суду. В іншій частині рішення апеляційного суду залишене без змін. Суд касаційної інстанції, встановивши, що позичальник своєчасно не повернув основну суму боргу, а договором не обмежено строк , протягом якого він зобов"язаний сплачувати проценти за користування грошима, дійшов висновку, що в частині стягнення коштів з [PERSON] апеляційний суд обґрунтовано задовольнив позов. Визнав правомірним та обґрунтованим висновок апеляційного суду про те, що проценти, визначені статтями 536,1048 ЦК України є платою за користування чужими грошовими коштами, вони сплачуються боржником за весь період користування ними, у тому числі і після настання терміну їх повернення, якщо інше не встановлено умовами договору, за порушення грошового зобов"язання на боржника покладається відповідальність, передбачена ст.625 ЦК України. У той же час, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що питання про солідарне стягнення коштів з приватної агрофірми „ Тарасівка" апеляційним судом вирішене передчасно, оскільки суд не перевірив та не встановив суттєвих обставин, які можуть вплинути на правильність вирішення спору в зазначеній частині. Зокрема, в ухвалі суду зазначено, що апеляційний суд не з"ясував, чи з дотриманням встановленого ч.4 ст.559 ЦК України заявлені вимоги кредитора до поручителя на час подання позову до Коропського районного суду Чернігівської області, за результатами розгляду якого було ухвалене рішення 1 червня 2012 року, чи не припинилася порука, з підстав, передбачених цією статтею та чи є підстави для покладення відповідальності на поручителя. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши додатково матеріали архівної цивільної справи №2-101-12 та обговоривши доводи апеляційної скарги з врахуванням положень ч.4 ст.338 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга [PERSON] на рішення, в частині, що переглядається апеляційним судом, підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом апеляційної інстанції встановлено, що 12 травня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримав в позику 321 226 грн. зі сплатою 3 % від суми заборгованості щомісяця з кінцевим терміном повернення до 15 вересня 2011 року (а.с.7). В цей же день в рахунок забезпечення зобов'язань [PERSON] за даним договором між [PERSON], [PERSON], ПАФ „Тарасівка" було укладено договір поруки від 12 травня 2011 року, за яким Поручитель зобов'язався відповідати перед Кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання Боржником взятих на себе зобов'язань (а.с.8). Відповідно до розділу 4 Договору поруки порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов"язання , без припиненого зобов"язання порука не може бути припиненою. Відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців вд дня настання строку виконання основного зобов"язання не пред"явить вимоги до поручителя. Така ж правова позиція викладена у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України по справі №6-616цс 15 від 06 липня 2015 року. Апеляційним судом також встановлено, що строк дії договору поруки не не визначено. Враховуючи невиконання відповідачами у строк за договором позики ( 15.09.2011 року) зобов"язань по поверненню боргу, 17.01.2012 року та 31.01.2011 року [PERSON], в особі свого представника [PERSON] направив на адресу приватної агрофірми „ Тарасівка" вимогу та претензію про обов"язок виконання зобов"язання за Договором поруки від 12.05.2011 року з зазначенням суми заборгованості ( а.с.16,17). Вимога та претензія [PERSON] отримані поручителем відповідно 19.01.2012 та 02.02.2012 року ( а.с.134-139). Проте, зобов"язання за договором поручителем не було виконане , у зв"язку з чим 19.03.2012 року [PERSON] звернувся з позовом про примусове стягнення боргу з поручителя( а.с.128). Рішенням Коропського районного суду Чернігівської області 01.06.2012 року , залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 03.07.2012 року з приватної агрофірми „ Тарасівка" на користь [PERSON] стягнуто 388991,49 грн заборгованості за договором позики від 12.05.2011 року. Отже, з додатково досліджених апеляційним судом матеріалів архівної цивільної справи, пояснень [PERSON] у судовому засіданні, встановлено, що [PERSON] з позовом про стягнення заборгованості за договором позики до поручителя - Приватної агрофірми „ Тарасівка" звернувся у межах шестимісячного строку, визначеного ч.4 ст.559 ЦК України, тобто, порука припинена не була, що свідчить про обґрунтованість вимог [PERSON] про солідарне стягнення з [PERSON] та приватної агрофірми „Тарасівське" всієї заборгованості, що виникла у зв"язку несвоєчасним виконанням відповідачем рішення суду від 01.06.2012 року. Обґрунтованими та підтверджені належними доказами є також вимоги позивача щодо факту та розміру заборгованості за відсотками, а також інфляційної суми та 3% річних, які передбачені ст. 625 ЦК України. Так, звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку відсотки за користування позикою за період з 16 березня 2012 року по 15 лютого 2013 року (день, коли боржником розпочалось погашення основної суми боргу). Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк та порядку, що встановлені договором. Аналіз норм чинного законодавства (зокрема п. п. 6, 7 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ст. ст. 553, 1046 ЦК України) дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику, поручительства) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але і фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності. Договір позики є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2012 у справі № 6-48 цс 12, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Відповідно до умов укладеного від сторонами договору позики (п.2) за користування позикою сплачуються відсотки в розмірі 3% від суми заборгованості за кожен місяць. Отже, позикодавець [PERSON] має право на отримання відсотків у розмірі 3% щомісячно за весь час фактичного користування позичальником коштами. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач в позовній заяві визначив період користування коштами з 16 березня 2012 року по 15 лютого 2013 року. Згідно розрахунку позивача сума нарахування відсотків за користування позикою за період з 16 березня 2012 року по 15 лютого 2013 року становить 106 004,58 грн. Позивачем також заявлені вимоги про стягнення з відповідачів в солідарному порядку 3 % річних за кожен день прострочення та інфляційних нарахувань. Апеляційний суд, розглядаючи дані позовні вимоги, виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Належним виконанням зобов?язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов?язки сторін зобов»язання. Проценти, визначені статтями 536, 1048 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі і після настання терміну їх повернення. За порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку, нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених ст. 1048 ЦК України, і процентів, що стягуються у відповідності до ст. 625 ЦК України, а також відсутність в чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536, 1048 ЦК України, та відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох відсотків річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірним. Аналіз наведених правових норму у їх сукупності з врахуванням встановлених апеляційним судом обставин, дають підстави для висновку, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у захисті права позивача на отримання відсотків, передбачених умовами договору, а також ч. 2 ст. 625 ЦК України, як відповідальності за невиконання грошового зобов"язання та солідарне їх стягнення з боржника та поручителя. Суд першої інстанції, розглядаючи справу та стягуючи нараховані суми лише з відповідача [PERSON], залишив поза увагою, що позивачем [PERSON] заявлені позовні вимоги про стягнення сум заборгованості в солідарному порядку з обох відповідачів [PERSON] та ПАФ „Тарасівка", а зобов"язання поручителя не були припиненими. Згідно розрахунків позивача, які не спростовані відповідачами, за період з 16 березня 2012 року по 15 лютого 2013 року відсотки за користування позикою згідно умов договору становлять 106 004 грн. 58 коп., інфляційні нарахування - 2569 грн. 81 коп., три відсотки річних - 8833 грн. 72 коп. Отже, розглядаючи апеляційну скаргу та вирішуючи спір у частині обґрунтованості вимог про солідарне стягнення заборгованості з боржника та поручителя з врахуванням додатково досліджених доказів та встановлених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про солідарне стягнення заборгованості з приватної агрофірми „ Тарасівка" підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення наведеній частині. На підставі ст. 88 ЦПК України здійснюється перерозподіл судових витрат.

Outcome: approved