Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати договір №004600 від 17 червня 2016 року, укладений між [PERSON] та ТОВ "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" - недійсним; стягнути з ТОВ"Лізингова компанія "ВАШ АВТО" на його користь сплачені за договором 63 560,00 гривень; стягнути з ТОВ "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" на користь держави судовий збір. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 17 червня 2016 року між ним, [PERSON], та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» було укладено договір Фінансового лізингу № 00460 з додатками. Відповідно до умов договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу автомобіль Toyota Corola у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором. Вказаний договір укладено після ознайомлення з оголошенням розміщеним в Інтернеті та телефонного дзвінка за вказаним в оголошенні номером телефону. Представником лізингової компанії позивачу було пояснено, що є можливість придбати неліквідні автомобілі 2014 - 2015 р. випуску (без пробігу) сплативши лише половину їх вартості. Позивачем було обрано автомобіль Toyota Corola, вартість якого зі слів представника лізингової компанії складала близько 280000,00 грн. Його ця сума влаштовувала. В усній формі представник відповідача пояснив, що до укладання угоди він повинен спочатку сплатити авансовий платіж за транспортний засіб в сумі не менше 49000,00 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу. На словах позивачу було пояснено, що він може сплатити і більшу суму, і в нього буде більше переваг щоб прискорити отримання автомобіля. Позивач написав відповідну заяву щодо укладання договору на придбання зазначеного автомобіля. Представник відповідача надав позивачу для сплати рахунок для оплати авансового платежу на суму 49000,00 грн. При цьому пообіцяв швидко узгодити з керівництвом його заяву та підготувати для підпису договір лізингу. У той же день ним було сплачено картковий на рахунок відповідача авансовий платіж в сумі 63560,00 грн. Представнику відповідача він передав квитанцію про сплату, після чого йому було надано договір лізингу, який він довірившись словам та порядності представника відповідача підписав. Повернувшись додому, прочитавши договір позивач зрозумів, що його обманули. При укладенні договору працівники відповідача ввели його в оману, як щодо вартості предмету лізингу так і умов договору, та переконали його у потребі поспішно сплатити перший платіж в сумі 63560,00 грн., з якого 49000,00 грн. виявилися адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Представником відповідача йому не було роз'яснено дійсне призначення зазначеного платежу. Тільки після підписання договору та ознайомлення з його умовами він зрозумів, що його ввели в оману, що сплачені ним кошти як авансовий платіж в дійсності було зараховано як адміністративний платіж, який навіть у разі розірвання договору не підлягає поверненню. В договорі п.9.7. це передбачено, але детально ознайомитись з умовами договору до його підписання він не мав можливості, оскільки сам договір було надано позивачу після здійснення зазначеного платежу. Крім того, відповідач запевнив його, що вартість автомобіля складає близько 280 000,00 грн., а коли позивач сплатив авансовий платіж і ознайомився з договором, тоді з'ясувалось, що вартість збільшено майже вдвічі до 486 000,00 грн. Отже, при укладанні договору представник відповідача ввів його в оману, як щодо вартості предмету лізингу так і завуалював призначення першого адміністративного платежу в розмірі 49 000,00 гривень під вигляд платежу за договорами, який за умовами договорів не повертається в жодному випадку та є платою за укладення самого договору. Пунктом 1.7., п.4.1 Договору визначено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 30 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: Адміністративного платежу; Авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4. даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.6 даного Договору. Отже, за умовами вищезазначеного договору до отримання автомобіля позивач мав сплатити відповідачу не менше половини його вартості, зокрема, комісійну винагороду у розмірі 10 % вартості предмета лізингу, аванс у розмірі не менше 50 % вартості предмета лізингу, відшкодування вартості предмета лізингу, сплатити відсоткову ставку за користування предметом лізингу та комісію за супроводження договору. Такі умови він вважає несправедливими, а обов'язок сплатити 50 % вартості автомобіля у вигляді авансу є фактичним залученням коштів для його придбання, що потребує ліцензії для залучення фінансових активів від фізичних осіб, яка у відповідача відсутня. Умовами Договору передбачені такі лізингові платежі (п.п. 9.7., 9.8. Договору): адміністративний платіж, що підлягає сплаті за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату; аванс ціни предмета лізингу, який становить 50 % вартості предмета лізингу; комісія за передачу предмета лізингу у розмірі 3% вартості предмета лізингу. Крім того позивач зобов'язаний щомісячно сплачувати лізингові платежі (п.п. 10.1., 10.2. Договору), кожен з яких включає в себе: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору. У відповідності до умов Договору лізингові платежі складаються з: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу, комісії за супроводження договору, лізингових періодичних платежів. Як вбачається зі змісту договору лізингу, адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, підлягає сплаті за розгляд та підготовку документів для укладення Договору, та становить відсоток від вартості предмета Лізингу. Тобто адміністративний платіж - це одноразова плата лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору. Адміністративний платіж за організаційні послуги, пов'язані з підготовкою укладанням та обслуговуванням цього договору встановлено в розмірі 49000,00 гривень, цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Вказаний пункт Договору порушує принцип добросовісності, оскільки розмір платежу за організацію даного договору не співмірний виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Як вбачається із договірних умов, складові першого лізингового платежу «адміністративний платіж» та «авансовий платіж» виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом. Пункт 10.15 Договору передбачає, що в разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу, лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються. Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоодержувача. Одночасно, для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. Так, у п. 10.14 ст.10 передбачено, що за дострокову сплату платежів лізингоодержувач сплачує штраф в розмірі 10% від суми достроково погашення. Виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. В п.п.10.14, ст.10 та п.п. 12.1, 12.2, 12.5, 12.6, 12.7 ст.12 Договору лізингу передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу, пені. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умовами договору не передбачено. Таким чином, Договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обов'язками сторін. Відповідачем договір укладено на вкрай несправедливих умовах для позивача, що є порушенням cт. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки суперечить принципу добросовісності і призводить до дисбалансу прав та обов'язків споживача. Відповідно до п. 17.2 Прикінцевих положень, підписання цього Договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та їх згоди з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього. Згідно п.17.4 договору, підписанням цього договору та додатків до нього лізингоодержувач заявляє, що отримав усі конкретно викладені пояснення від представника ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», що стосуються змісту Договору та додатків, проінформований про всі можливі витрати і ризики у зв'язку із укладенням та виконанням Договору, уважно прочитав та зрозумів Договір та Додатки до нього. Відповідачем не було узгоджено та підписано Додаток № 3 «Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів», що повинен містити суттєві умови щодо виконання договору, розміру лізингових платежів. Посилаючись на норми ст.ст. 215, 220, 509, 628, 799, 806, 808 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вважає договір фінансового лізингу нікчемним та вимагає у зв'язку із цим повернення вже сплачених по договору коштів. Вважає, що оскільки договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору найму (оренди) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, він підлягає нотаріальному посвідченню. Враховуючи вказане, в силу ч. 1 ст. 220 ЦК України, позивач вважає Договір нікчемним, так як сторонами не були додержані вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, а тому просить суд застосувати відповідні юридичні наслідки недійсності до нікчемного правочину. В судове засідання позивач з'явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі на підставі викладених у позовній заяві обставин, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України, про поважність причин неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи за його відсутності не надали, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з чим суд, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 червня 2016 року між [PERSON], та товариством з обмеженою відповідальністю „Лізингова компанія «Ваш авто» було укладено договір Фінансового лізингу № 00460 з додатками з метою придбання транспортного засобу - автомобілю, що підтверджується копією договору (а.с.15-22). Відповідно до пункту 1.3. оспорюваного договору, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу автомобіль Toyota Corola у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором, за ціною, яка визначається продавцем, та передати предмет лізингу в користування лізингоодержувачу на умовах, визначених даним договором. Відповідно до умов договору. Згідно додатку № 1, 2 до оспорюваного Договору, вартість предмета лізингу становить 19362,55 дол. США. (а.с.13). Як вбачається з матеріалів справи, 17.06.2016 року позивач на виконання умов укладеного Договору сплатив відповідачу 63560,00 грн., що підтверджується квитанцією від 17 червня 2016 року № QS000128518901, виданою відділенням ПАТ «Промінвестбанк» Дніпродзержинське БВ (а.с.11-12). Як вбачається зі змісту позовних вимог, після підписання договору, прочитавши його позивач зрозумів, що його обманули. При укладенні договору працівники відповідача ввели його в оману, як щодо вартості предмету лізингу так і умов договору, та переконали його у потребі поспішно сплатити перший платіж в сумі 63560,00грн., з якого 49000,00 грн. виявилися адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Представником відповідача йому не було роз'яснено дійсне призначення зазначеного платежу. Тільки після підписання договору та ознайомлення з його умовами він зрозумів, що його ввели в оману, що сплачені ним кошти як авансовий платіж в дійсності було зараховано як адміністративний платіж, який навіть у разі розірвання договору не підлягає поверненню. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить підстави визнання договору (чи його умов) недійсним. Так, за змістом ч. 5 цієї норми, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» міститься у частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника) (пункт 2 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункт 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Розглядаючи дану справу, суд дійшов до висновку про несправедливість наступних умов укладеного договору фінансового лізингу: - підпункт 3.2.6. оспорюваного договору - лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір за умови невиконання лізингоодержувачем умов договору. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах пункту 12.2. даного договору - лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансовий платіж або частину авансового платежу за відрахуванням 20 % від суми плаченого авансового платежу, адміністративний платіж в такому випадку не повертається. Фактично договором передбачено застосування до лізингоодержувача штрафних санкцій за небажання змінювати умови укладеного договору та неможливість його виконання лізингодавцем. У даному випадку має місце порушення пунктів 4, 7 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - надання лізингодавцю можливості не повертати кошти на оплату, здійснену лізингоодержувачем, у разі відмови лізингоодержувача виконати договір, без встановлення права лізингоодержувача на одержання відповідної компенсації від лізингодавця у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання лізингодавцю можливості не повертати кошти на оплату, здійснену лізингоодержувачем, у разі розірвання договору з ініціативи лізингодавця. - п.п. 9.7., 9.8. Договору передбачені такі лізингові платежі: адміністративний платіж, що підлягає сплаті за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату; аванс ціни предмета лізингу, який становить 50 % вартості предмета лізингу; комісія за передачу предмета лізингу у розмірі 3% вартості предмета лізингу. Крім того, відповідно до п.п. 10.1., 10.2. Договору, лізингоодержувач зобов'язаний щомісячно сплачувати лізингові платежі (кожен з яких включає в себе: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору. Вказаний пункт Договору порушує принцип добросовісності, оскільки розмір платежу за організацію даного договору не співмірний виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. До того ж, ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З наведеного вбачається, що чинним законодавством не передбачено здійснення платежів, пов'язаних з укладенням та оформленням самого Договору фінансового лізингу. - пункт 10.15 Договору передбачає, що в разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу, лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються. Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоодержувача. Одночасно, для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. Так, у п. 10.14 ст.10 передбачено, що за дострокову сплату платежів лізингоодержувач сплачує штраф в розмірі 10% від суми достроково погашення. Виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. В п.п.10.14, ст.10 та п.п. 12.1, 12.2, 12.5, 12.6, 12.7 ст.12 Договору лізингу передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу, пені. З огляду на викладене є порушенням cт. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки суперечить принципу добросовісності і призводить до дисбалансу прав та обов'язків споживача. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Отже, вищенаведеними умовами оспорюваного договору значно розширені права лізингодавця та звужені його обов'язки, фактично забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну дисбаланс між правами та обов'язками сторін, а тому в силу положень частин першої, другої, пунктів 2-4, 11-13 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» такі умови є несправедливими для позивача та відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними у цілому. Крім того, вирішуючи даний спір та зважаючи на обставини справи, суд виходить з наступного. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг є фінансовою послугою. За приписами ч. 1 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Відповідно до вимог п. 4 ч. 1, ч.2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання ними відповідної ліцензії. У даному випадку, як вбачається з умов оспорюваного договору (п.п. 1.7., 4.1.), Товариство з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" для придбання предмета лізингу залучає фінансові активи фізичної особи - позивача (внесений ним авансовий платіж у розмірі 63560,00 грн.), тобто здійснює цілеспрямовану дію щодо отримання фінансових активів від фізичної особи з метою надання фінансової послуги (фінансового лізингу). Враховуючи вищенаведене та виходячи з приписів п. 4 ч.1, ч.2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Товариство з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" для здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу на умовах, передбачених оспорюваним договором, мало б отримати відповідну ліцензію від Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Проте, матеріали справи не містять, а також відповідачем не спростовано те, що Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" має відповідну ліцензію з надання фінансових послуг. Відповідно до ч.1 ст. 227 Цивільного кодексу України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначені Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ч.1 ст.1 названого вище Закону, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) (ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Згідно з ч.1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Статтею 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи з аналізу вищенаведених норм законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору найму (оренди) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Таким чином, договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, укладений за участю фізичної особи, підлягає нотаріальному посвідченню у силу приписів ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 799, 806 ЦК України. У разі недодержання цієї вимоги такий договір вважатиметься нікчемним з огляду на приписи ч.1 ст. 220 ЦК України. Аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 16.12.2015 р. у справі №6-2766цс15, у постанові від 11.05.2016 р. у справі №6-65цс16, які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для суду при вирішенні даної справи. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5, 6 ст. 203 цього Кодексу. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Згідно з роз'ясненнями, що містяться у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Згідно пункту 7 цієї ж Постанови, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Зважаючи на викладене, враховуючи те, що оспорюваний договір фінансового лізингу № 004600 від 17.06.2016 року не був нотаріально посвідчений, то виходячи з приписів ст. 220 ЦК України, такий договір є нікчемним, а отже, з вказаного договору правові наслідки наступати не можуть, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 216 ЦК України. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, відповідач зобов'язаний повернути позивачеві сплачені ним на виконання оспорюваного договору грошові кошти, у розмірі 63560,00 грн. У відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача складає 1378,00 грн.

Outcome: approved