Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» заявило позов до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS], в рахунок виконання зобов'язань за кредитним договором. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на невиконання відповідачем [PERSON] зобов'язань за кредитним договором від 24 березня 2008 року №2404/0308/55-006, договорів про внесення змін та доповнень №1 та №2 від 02 квітня 2009 року та від 13 жовтня 2009 року , укладених між ВАТ «Сведбанк» (первинний кредитор) та відповідачем, право вимоги за якими перейшло до позивача на підставі Договору купівлі-продажу від 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» (правонаступник ВАТ «Сведбанк») та АТ «Дельта Банк» , відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» передав у власність АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі укладеними з [PERSON] [PERSON] у жовтні 2015 року подав зустрічний позов в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] (а.с. 125-128) про визнання Іпотечного договору від 24 березня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» і [PERSON], недійсним з тих підстав, що іпотечний договір укладено без дозволу органу опіки і піклування, а на час укладення цього договору та передачі в іпотеку належного [PERSON] на праві власності нерухомого майна, а саме трикімнатної квартири [ADDRESS], за цією адресою фактично проживав його малолітній син [PERSON], [INFO]. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 14 грудня 2015 року у позові Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відмовлено, задоволено зустрічний позов [PERSON] і визнано недійсним Іпотечний договір від 24 березня 2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Колодуб С.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1324. В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить рішення місцевого суду скасувати і ухвалити нове рішення яким у зустрічному позові [PERSON] про визнання недійсним іпотечного договору відмовити, задовольнити позов ПАТ «Дельта Банк» і в рахунок виконання основного зобов'язання за кредитним договором від 24 березня 2008 року № 2404/0308/55-006 «споживчий кредит під заставу житлової нерухомості» щодо оплати заборгованості у розмірі 993 675,73 грн. ( з яких: тіло кредиту 39 794,3 дол. США, що в еквіваленті складає 87 795,91 грн.; відсотки -5 245,28 дол. США, що в еквіваленті складає 115 722,83 грн.,) звернути стягнення на предмет іпотеки за договором від 24 березня 2008 року з [PERSON] і визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру № [ADDRESS]. Позивач вважає, що при ухваленні рішення судом однобічно проаналізовані норми матеріального права, неповно з'ясовано обставини, що мають значення для вирішення справи, не здійснено всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження доказів у їх сукупності. Зокрема, позивач посилається на те, що дозвіл органу опіки і піклування є необхідним лише у випадку, коли дитина є власником майна або має право на користування майном, але коли з поданих нотаріусу документів вбачається, що дитина проживає за іншою адресою і не має права власності на майно, яке передається в іпотеку, нотаріус має право не вимагати згоду органу опіки і піклування на посвідчення правочину. Позивач вважає, що при укладенні Іпотечного договору буди додержані всі вимоги чинного законодавства України, зміст договору не суперечить вимогам ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, оскільки на час укладення іпотечного договору неповнолітня дитина не мала права користування іпотечним майном, що було встановленого з наданих іпотекодавцем та його дружиною довідок про проживання дитини на момент укладення договору з матір'ю [PERSON] за адресою [ADDRESS]. В апеляційній скарзі позивач також посилається на доведеність невиконання відповідачем [PERSON] зобов'язань за кредитним договором, виникнення внаслідок цього значної заборгованості і, відповідно, обґрунтованості вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу і пояснив, що вимоги про звернення стягнення на іпотечне майно заявлені щодо боргу у розмірі 993675,73 грн. саме у національній валюті України. Представник відповідача [PERSON] скаргу не визнала, посилаючись на законність рішення суду. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню, а рішення - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» і відмову у задоволенні зустрічного позову. Задовольняючи вимоги про визнання недійсним іпотечного договору, суд першої інстанції послався на укладення цього правочину всупереч вимогам частин 1 і 6 ст. 203 ЦК України, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» без відповідного на те дозволу органу опіки та піклування і порушення права малолітнього [PERSON] на житло. Крім того, суд послався на те, що площа квартири, на яку позивач просить звернути стягнення, збільшилась і становить 68,9 кв.м., а позивач, не враховуючи, що в іпотеці за договором від 24 березня 2008 року перебуває квартира загальною площею 60,7 кв.м звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру, площа якої становить 68,9 кв.м, що порушує право власності відповідача за первісним позовом. Такі висновки суду не відповідають вимогам закону та наявним у матеріалах справи доказам. По справі встановлено, що 24 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» (первинний кредитор) та [PERSON] укладено кредитний договір «Споживчий кредит під заставу житлової нерухомості» за № 2404/0308/55-006, за умовами якого та з урахуванням договорів про внесення змін та доповнень №1 та № 2 від 02 квітня 2009 року та від 13 жовтня 2009 року, банк надав [PERSON] кредит у розмірі 51700 доларів США із сплатою 11,9 % річних на строк до 26 березня 2023 року та із сплатою починаючи з 10 травня 2010 року фіксованих платежів у сумі 614,72 доларів США 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору (а.с.177-181). З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між ВАТ «Сведбанк» (первинний кредитор) та [PERSON] був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області 24 березня 2008 року та зареєстрований в реєстрі за №1324 та Договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, посвідчений 02 квітня 2009 року приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Колодуб С.М. та зареєстрований в реєстрі за №1078. За цим договором [PERSON] передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: 17500, [ADDRESS], яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею - 60,7 кв.м. Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» за договором від 25 травня 2012 року продало право вимоги за за кредитним договором з [PERSON] № 2404/0308/55-006 від 24 березня 2008 року і за договором іпотеки від 24 березня 2018 року ПАТ «Дельта Банк» (а.с. 41-45). У зв'язку з неналежним виконанням боржником зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, розмір якої станом на 27 липня 2015 року становить 993 675,73 грн. Відповідач [PERSON] заперечень щодо наявності заборгованості та її розміру не висловлював. Пунктом 11 Іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання Іпотеколавцем основного зобов'язання повністю або частково, у тому числі якщо Іпотекодавець не поверне Іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання (як основного боргу, так і процентів за ними). Отже, Іпотекодержатель правомірно і обґрунтовано заявив вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, оскільки такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки передбачений п. 12.3.1 Іпотечного договору. Визнаючи недійсним Іпотечний договір, суд першої інстанції визнав встановленою ту обставину, що неповнолітній [PERSON], 2003 року народження, на час укладення Іпотечного договору фактично проживав у житловому приміщенні, яке передане в іпотеку, та визнав, що оспорюваним правочином порушене право малолітньої дитини на житло. В обґрунтування таких висновків суд послався на довідку гімназії, де навчається неповнолітній [PERSON], та довідки інших дитячих навчальних і розвиваючих закладів, акт від 26.10.2015 та не взяв до уваги довідки голови комітету самоорганізації населення Центрального мікрорайону [PERSON] від 20 березня 2008 року №669 та від 24 березня 2008 року №683, згідно яких в [ADDRESS] ніхто не зареєстрований та не проживає. З такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з такого. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" , необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Такі правові висновки сформовані Верховним Судом України за результатами розгляду справи № 6-384цс15 у постанові від 30 вересня 2015 року, а також у постановах у справі № 6-2940цс15 від 20 січня 2016 року та у справі № 6-3005цс15 від 20 лютого 2016 року. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував, що іпотекодавець не визнавав право проживання дитини в жилому приміщенні та при укладенні договору іпотеки засвідчив, що за місцезнаходженням предмету іпотеки не проживають та не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати Іпотекодавець (п.4 Іпотечного договору). Крім того, як [PERSON], так і його дружина та мати неповнолітнього [PERSON] подали нотаріусу довідки (а.с. 193,194), з яких вбачається, що станом на момент укладення оспорюваного Іпотечного договору їх син [PERSON] проживав разом з матір'ю. за адресою [ADDRESS]. Ця обставина підтверджується відомостями паспорта [PERSON] (а.с. 207-208 т.1). Заявою від 02.04.2009 [PERSON], яка є законним представником неповнолітнього і зобов'язана діяти в інтересах дитини, дала згоду на передачу в іпотеку квартири (а.с. 209). Посилання суду першої інстанції на неможливість встановити підстави надання довідок головою Комітету самоорганізації населення Центрального мікрорайону м. Прилуки від 20 березня 2008 року №669 та від 24 березня 2008 року № 683 не є належним обґрунтуванням відхилення письмових доказів. Комітети самоорганізації населення створені відповідно до Закону України «Про органи самоорганізації населення», до їх повноважень, відповідно до ч.1 ст. 14 Закону входить ведення обліку громадян за віком, місцем роботи чи навчання, які мешкають у межах території діяльності органу самоорганізації населення. Отже, суд неправильно застосував норми статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", статті 17 Закону України "Про охорону дитинства" та статті 177 СК України виходячи з того, що встановлено обставини, які свідчать про недобросовісність власника майна, який одночасно є законним представником малолітньої дитини, а також відсутність порушення права малолітнього. Ураховуючи викладене, правових підстав для задоволення позову про визнання іпотечного договору недійсним суд не мав. Виходячи з того, що Іпотечний договір є дійсним, відповідач [PERSON] має перед позивачем прострочену заборгованість, позов банку підлягає задоволенню шляхом звернення стягнення за іпотечне майно у спосіб, визначений умовами договору. Доводи боржника щодо неможливості звернення стягнення на квартиру, яка передана в іпотеку через збільшення площі квартири, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог кредитора. Згідно з п. 9.2 Іпотечного договору іпотекодавець зобов'язаний забезпечити збереження Предмету іпотеки, знаходження його в обсязі та стані згідно з даним договором, а за п.9.9. іпотекодавець зобов'язаний не здійснювати будь-яке будівництво, перепланування чи реконструкцію об'єкта нерухомості без попередньої на те письмової згоди Іпотекодержателя, а також всіх передбачених законодавством дозволів уповноважених органів. Крім того, відповідач [PERSON] не надав правовстановлюючих документів на об'єкт нерухомості іншої площі, ніж той, який вказаний у Іпотечному договорі. У позовній заяві позивач просить звернути стягнення саме на квартиру, яка є предметом іпотеки і має загальну площу 60,7 квадратних метрів. У зв'язку із задоволенням апеляційної скарги підлягає вирішенню, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, питання про перерозподіл судових витрат. При зверненні з апеляційною скаргою позивач сплатив судовий збір у сумі 4555,32 грн. (а.с. 277 т.1, а.с. 6 т.2). Ця сума підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача. При зверненні з позовною заявою до суду першої інстанції ПАТ «Дельта Банк» від сплати судового збору було звільнене на підставі п.22 ч.1 ст. 5 Закону України «про судовий збір» в редакції, чинній на час звернення з позовом. За правилами ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалене рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Отже, з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню 3654 грн. судового збору згідно за ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір» станом на час звернення з позовом до суду першої інстанції.

Outcome: approved