Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

21 січня 2021 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ПАРІС" про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В позовній заяві [PERSON] зазначила, що 18 січня 2021 року дізналась про відкриття виконавчого провадження № 64164651 про стягнення заборгованості у розмірі 6400 гривень за кредитним договором № 010-16053-150408 від 15.04.2008 року на користь ТОВ "Фінансова компанія "ПАРІС" на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Горай О. С. № 92319 від 16.11.2020 року. Однак вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не перевірив безспірність вимог кредитора, оскільки нарахована стягувачем ТОВ "Фінансова компанія "ПАРІС" заборгованість не є безспірною та відповідачем не надана виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості, при цьому у виконавчому написі зазначено, що стягнення заборгованості проводиться з 23 квітня 2020 року по 23 квітня 2020 року. Також нотаріусом не було перевірено дотримання строку, встановленого законом для вчинення оскаржуваного виконавчого напису. Крім цього зазначила, що є рішення суду про стягнення з неї на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором № 010-16053-150408 від 15.04.2008 року, яке набрало законної сили 15.01.2013 року та строк пред`явлення якого до виконання закінчився. Враховуючи вищевикладене, позивач прохала суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. зареєстрований в реєстрі за № 92319, вчинений 16.11.2020 року та стягнути з ТОВ "Фінансова компанія "ПАРІС" на її користь понесені судові витрати. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 25 січня 2021 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач, [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, однак подала до суду заяву, в якій прохала суд розглядати справу без її участі. Позовні вимоги прохала задовольнити. Представник відповідача, ТОВ "Фінансова компанія "ПАРІС", будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, шляхом оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 04.01.2013 року у справі №1610/2358/2012 позовні вимоги ПАТ "Дельта Банк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 010-16053-150408 від 15.04.2008 року у розмірі 4580 гривень, а також судового збору в розмірі 214,60 гривень, задоволено повністю. Рішення набрало законної сили 15 січня 2013 року (а.с.10). Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 04 червня 2020 року замінено сторону виконавчого провадження у справі № 1610/2358/2012 з ПАТ "Дельта Банк" на ТОВ "Фінансова компанія "ПАРІС" (а.с.11-13). 16 листопада 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем вчинено виконавчий напис № 92319 про стягнення заборгованості із [PERSON] на користь ТОВ "Фінансова компанія "ПАРІС" заборгованості за договором № 010-16053-150408 від 15 квітня 2008 року, сума заборгованості складає 5900 гривень, з яких: - прострочена заборгованість за сумою кредиту - 5000 грн; - строкова заборгованість за штрафами і пенями - 900 грн; Крім того, виконавчим написом окремо стягнуто витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису - 500 грн (а.с.14-16). Головним державним виконавцем Кобеляцького районного відділу ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (міста Суми) Даценко В. В. відкрито виконавче провадження та накладено арешт на кошти, рухоме та нерухоме майно боржника [PERSON] за виконавчим написом приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горай О. С. (а.с.17-19). Відповідно до п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст.88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса`стягнення заборгованості здійснюється за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку). Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. За ч. 1 ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановленихзаконом. Згідно з ч.1 ст.87 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року №3425-ХІІ для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Відповідно до ч. 1-2 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року №3425-ХІІ нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Учинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, по захист якого він звернувся до нотаріуса, повинне існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною заборгованість боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості боржника, у тому числі й унаслідок цивільно-правової відповідальності, це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст.88 закону «Про нотаріат»). Учинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої вимоги боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на вищенаведене та з урахуванням приписів статтей 15, 16, 18 ЦК, статтей 50, 87, 88 закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне в стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника. У постанові Верховного Суду України від 5.07.2017 №6-887цс17 встановлено, що суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень статтей 87, 88 закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент учинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час учинення нотаріусом виконавчого напису. Разом з тим законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Відповідно до п. 1.2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерстваюстиції Українивід 22лютого 2012року №296/5 (далі - Порядок), перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. п. 3.1-3.2, 3.4 глави 16 розділу ІІ Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою КабінетуМіністрів Українивід29червня 1999року №1172 (далі - Перелік). Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Пунктом 2 Переліку документів передбачено, що такими документами є кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Системний аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору з боку боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність і на підставі яких нотаріуси здійснюють виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором саме в такому розмірі. Отже, однією з основних умов вчинення виконавчих написів є наявність документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника. Ознакою безспірності є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутність будь-яких суперечностей у поданих документах. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженомупостановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Судом встановлено, що у виконавчому написі приватного нотаріуса Горай О. С. від 15.11.2020 року №92319 не зазначено, на підставі яких документів його здійснено, а лише вказано, що грошові суми, які пропонується стягнути, є боргом за кредитним договором. При цьому жодним чином нотаріусом не вказано, що останній перевіряв законність переходу права вимоги від первісного кредитора до відповідача по справі, який і звернувся за вчиненням виконавчого напису. Відповідно до постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року (№К/800/7651/17), визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», в тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Таким чином, судом було скасовано п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, відповідно до якого встановлювалася можливість здійснювати стягнення за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Постановою Великої палати Верховного суду від 20.06.2018 року у справі №826/20084/14 - рішення вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року залишено без змін. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Суд, дослідивши доводи позивача, зазначає, що на момент вчинення приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Гораєм О. С. виконавчого напису №92319, виданого 16.11.2020 року, позивач, [PERSON] не мала безспірну заборгованість перед відповідачем, ТОВ "Фінансова компанія "ПАРІС", як зазначено у виконавчому написі, оскільки стягнення відбулося поза межами строку позовної давності, а саме трьох років, що позбавляє нотаріуса права вчинення виконавчого напису. Крім цього, судом встановлено, що рішенням суду із [PERSON] вже стягнуто заборгованість за вказаним у виконавчому написі кредитним договором і сума боргу за рішенням суду та виконавчим написом різниться. Відповідно до статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач відзиву до суду не подав, документи, які подавались нотаріусу для вчинення виконавчого напису суду не надав. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що виконавчий напис приватного нотаріуса Житомирського нотаріального округу Горая О. С. від 16.11.2020 року №92319 вчинений в порушення вимог ЗУ «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім цього, відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст.137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як встановлено судом, 18.01.2021 року між позивачем, [PERSON] та адвокатом, Різник Ларисою Вячеславівною укладено договір про надання юридичних послуг № 18/01/21. В пункті 4.1 Договору встановлено, що за правову допомогу, передбачену в пп.2.1 даного Договору Замовник сплачує виконавцю винагороду в розмірі 5000 гривень. Пунктом 2.1 вказаного Договору визначено, що виконавець зобов`язується зберігати в таємниці відомості конфіденційного характеру, які стали йому відомі в зв`язку з виконанням обов`язків по цьому Договору. Сторони домовились, що всі положення цього Договору не підлягають розголошенню (а.с.24-25). Відповідно до розрахункової квитанції №18/01/21 від 18.01.2021 року [PERSON] сплатила винагороду адвокату Різник Л. В. в розмірі 5000 гривень (а.с.27). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/16448/17-ц (провадження № 61-48191св18). З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] про стягнення з ТОВ "Фінансова компанія "ПАРІС" на її користь витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 гривень необхідно відомивити, оскільки позивачем не надано розрахунок витрат на правову допомогу та не доведено неминучість таких витрат (зобов`язання зберігати в таємниці відомості конфіденційного характеру, які стали відомі адвокату в зв`язку з виконанням обов`язків по цьому Договору). Судом також встановлено, що при подачі позову до суду позивач, [PERSON] сплатила судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 908 грн. та судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову в розмірі 454 грн., всього - 1362 грн., а тому з урахуванням ст. 141 ЦПК України, оскільки судом прийнято рішення про задоволення позову, дані витрати необхідно стягнути з відповідача на її користь.

Outcome: approved