Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 19 лютого 2003 року у Новопетрівській сільській раді Снігурівського району Миколаївської області зареєстрували шлюб з відповідачкою. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає з відповідачем та перебуває на її утриманні. Вже тривалий час, а саме 11 років, як шлюбні відносини між ними фактично припинені, сімейного життя не ведуть та проживають окремо. Шлюб носить формальний характер. Вважає, що збереження сім`ї неможливе, а тому просить суд шлюб розірвати. В судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно. Позивач подав суду заяву, в якій просив справу слухати у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив не стягувати з відповідача понесені судові витрати зі сплати судового збору (вх. 3490/20-вх. 28.05.2020). Відповідач також подала суду заяву про слухання справи в її відсутність, позовні вимоги визнала повністю та просила залишити їй шлюбне прізвище " [PERSON] " (вх. ЕП-961/20-вх. 28.05.2020). Суд вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. 19 лютого 2003 року Новопетрівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано шлюб (актовий запис № 2); свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 19 лютого 2003 року. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу " [PERSON] " (а.с.4). Позивач зазначає, що від шлюбу з відповідачем у них [INFO] народилася донька [PERSON] , яка проживає з відповідачем та перебуває на її утриманні. Шлюбні відносини між подружжям фактично припинені, протягом 11 років сторони проживають окремо та не ведуть спільного господарства. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, ураховуючи, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач позов визнала, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим, а тому збереження даної сім`ї не відповідало б інтересам сторін та дитини, суд приходить до висновку, що вимога позивача про розірвання шлюбу є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст.113 СК України відповідач має право надалі іменуватися шлюбним прізвищем " [PERSON] ". На прохання позивача суд не вирішує питання про стягнення на його користь витрат зі сплати судового збору.

Outcome: approved