Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-26 00:00:00

Адвокат Кравченко О.В., в інтересах [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування шляхом визнання особи такою, яка втратила право користування квартирою, в якому просила усунути [PERSON] перешкоди у здійсненні права користування квартирою [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , такою, яка втратила право користування зазначеною квартирою. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 29 травня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] (Продавець) передає (продає) у власність [PERSON] (Покупця) квартиру [ADDRESS] , а Покупець приймає (купує) у власність указану квартиру та сплачує за неї грошову суму, визначену умовами цього договору. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. 29.05.2021 за р. № 3782. Право власності на вказану квартиру за [PERSON] зареєстроване 29.05.2021, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 258967824, виданим державним реєстратором речових прав на нерухоме майно, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., 29.05.2021, номер запису про право власності 42214484. Відповідно до відповіді на запит приватного нотаріуса № 961/01-16 від 27.05.2021, наданої Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради 28.05.2021 за № 04-07/3/10245, за адресою: [ADDRESS] , окрім Продавця, [PERSON] , зареєстрована [PERSON] , [INFO] . За змістом п. 13 згаданого договору купівлі-продажу, продавець зобов`язувався зняти третіх зареєстрованих осіб з квартири не пізніше 31 травня 2021 року. Утім, до цього часу відповідач, [PERSON] , з реєстраційного обліку не знята, що свідчить про невиконання зазначених вище зобов`язань. Станом на день подання позову відповідач у квартирі не проживає, участі в її утриманні не бере, проте добровільно з реєстрації місця проживання не знімається, чим створює позивачеві перешкоди у здійсненні права власності, зокрема права користування. Такі перешкоди полягають у тому, що позивач змушений нести надмірні витрати, пов`язані з утриманням квартири, сплачувати житлово-комунальні послуги, ураховуючи реєстрацію відповідача, не має можливості оформити субсидію. Позивач є законним власником квартири на підставі договору купівлі-продажу, згоди на проживання відповідача у ній не надавав. Право користування квартирою виникло у відповідача зі згоди попереднього власника квартири, [PERSON] . Чинне законодавство України не передбачає перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника.За наведених обставин, позивач вважає своє право власності щодо користування та розпорядження належним їй житлом порушеним, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 10.06.2021 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, визначено сторонам строк для подання заяв по суті спору. Відповідач відзив на позов не подав. Ухвалою суду від 23.07.2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи без участі позивача, позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся судом про день, час та місце розгляду справи завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи, зокрема повернутими на адресу суду листами з відміткою про невручення листа «за відсутністю адресата за вказаною адресою», шляхом розміщення на офіційному веб сайті Ленінського районного суду оголошення про виклик в судове засідання, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, доходить наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору купівлі-продажу квартири від 29.05.2021, зареєстрованого в реєстрі за №3782, та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власностііндексний номер 258967824 від 29.05.2021. Згідно довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 28.05.2021 №04-07/3/10245 за адресою [ADDRESS] зареєстрована відповідач - [PERSON] , [INFO] . За твердженням позивача з [PERSON] позивач не знайомий, вона не є його родичем чи членом сім`ї, договір про користування даним житловим приміщенням відповідач з позивачем не укладали. Обставин протилежного судом в ході розгляду справи не встановлено. Судом встановлено факт реєстрації відповідача за вказаною адресою з описаної вище довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 28.05.2021 №04-07/3/10245, також вказана обставина підтверджується Витягом про реєстрацію місця проживання особи, що наданий на запит суду Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 09.06.2021 року. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідач не входить до складу сім`ї позивача, а її реєстрація місця проживання у спірні квартирі порушує права позивача як власника нерухомого майна. При цьому суд дійшов висновку, що задоволення позову не порушує право відповідача на житло. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42). Отже, в даній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо Суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції. Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47). Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР. Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст.391,тому для суду є беззаперечним те, що втручання у його права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Щодо того, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для усунення перешкод позивачеві, як власникові нерухомого майна, перешкод у здійсненні такого права. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що він проживає в спірній квартирі, користується нею. Відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». На переконання суду визнання припиненим права відповідача на користування спірним житлом у контексті принципів Конвенції є пропорційним а баланс прав дотриманим. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved