Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

01 жовтня 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю „СТВ-Чернігів" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в сумі 200 000 грн. Позов обгрунтовано тим, що 01 червня 2012 року між ТОВ „СТВ-Чернігів", правонаступником якого є ТОВ „СТВ-Харків", в особі директора [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики (між підприємством та його працівником). Відповідно до умов даного договору ТОВ „СТВ-Чернігів" передає у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 200000 грн., які останній зобов'язується повернути в порядку та на умовах, визначених договором. Строк надання позики становить 6 місяців з остаточною датою повернення 01 грудня 2012 року. Сторони також домовились, що позикодавець надає позику протягом 2 календарних днів з моменту підписання цього Договору. Позика надається у готівковому порядку за видатковим касовим ордером та вважається наданою з моменту передання грошей, що підтверджує оформлений належним чином видатковий касовий ордер (п. п. 3.1 - 3.3). Згідно видаткового касового ордера від 01.06.2012 року [PERSON] отримав 200 000 грн. 01.06.2012 року. Проте, гроші у встановлений договором строк [PERSON] не повернув. 07.11.2013 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ТОВ „СТВ-Чернігів" про визнання договору позики недійсним (а.с.25-26). В обгрунтування позову [PERSON] посилався на те, що при прийнятті його 04.05.2012 р. на роботу до ТОВ „СТВ-Чернігів" на посаду торгівельного представника, йому було повідомлено про необхідність часткового заповнення бланку договору позики як гарантії запобігання можливим розкраданням товарно-матеріальних цінностей. Умовою часткового заповнення цього бланку було повернення [PERSON] або взагалі знищення даного документа при припиненні трудових відносин між сторонами спору у майбутньому за відсутності на такий момент претензій матеріального характеру до працівника. Одночасно із заповненням цього бланку [PERSON] було запропоновано внести певні записи до видаткового касового ордера, який мав, за умови дійсності правочину, посвідчити факт видачі ТОВ „СТВ-Чернігів" визначеної суми коштів відповідачеві. Позивач зазначав, що будь-яких підписів ні у договорі позики, ні у видатковому касовому ордері він особисто не вчиняв, грошей не отримував, і просив визнати договір позики недійсним як такий, що був укладений без наміру створення правових наслідків (фіктивний правочин) на підставі ст. 234 ЦК України. Ухвалою суду першої інстанції від 05.03.2015 року до участі у справі залучено правонаступника позивача ТОВ „СТВ-Чернігів" - ТОВ „СТВ-Харків", а ухвалою суду від 01.04.2015 року неналежного відповідача ТОВ „СТВ-Чернігів" за зустрічним позовом замінено на належного - ТОВ „СТВ-Харків" (журнал судового засідання, а.с.211, 223). Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 квітня 2015 року у задоволенні первісного позову про стягнення боргу за договором позики було відмовлено у зв"язку з його недоведеністю, а в задоволенні зустрічного позову про визнання договору позики недійсним було відмовлено з тих підстав, що в ході судового розгляду не знайшов свого підтвердження факт його укладення, а неукладений правочин не може бути визнаний недійсним. При цьому суд першої інстанції послався на те, що належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів як про підписання відповідачем договору позики, так і про отримання коштів у сумі 200 000 грн. позивачем не надано, оскільки жодна з призначених судом за клопотаннями відповідача почеркознавчих експертиз не дала однозначної відповіді, чи вчинені підписи в договорі позики та у видатковому касовому ордері від імені [PERSON] саме ним. Так само і у висновку судово-економічної експертизи вказано, що в межах наданих на дослідження документів документально підтвердити надання ТОВ "СТВ-Чернігів" 01.06.2012 [PERSON] позики у розмірі 200 000 грн. не видається за можливе. Суд також послався на те, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено, а оскільки в ході судового розгляду не знайшов підтвердження факт укладення договору позики, місцевий суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення і зустрічного позову про визнання договору позики недійсним. В апеляційній скарзі ТОВ „СТВ-Харків" просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 квітня 2015 року в частині відмови в задоволенні первісного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь ТОВ „СТВ-Харків" 200 000 гривень за договором позики. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апелянт зазначає, що докази, на які послався суд першої інстанції, а саме висновки експертів, не спростовують факт отримання відповідачем у позивача коштів в сумі 200 000 грн. Судом першої інстанції, на думку апелянта, було порушено вимоги ст. 212 ЦПК України, оскільки не взято до уваги та не надано належної правової оцінки всім доказам, отриманим під час розгляду справи, зокрема, показанням свідків. Також судом в порушення ст. 60 ЦПК України було покладено тягар доказування лише на позивача, хоча відповідач жодним чином не спростував твердження позивача і показання свідків та не довів заявлені ним позовні вимоги. В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача [PERSON] - Шевченко О.А. просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін. Зазначає, що жодної з норм матеріального права, порушення або неправильне застосування якої могло б бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, апелянтом не наведено. Жодний з наявних в матеріалах справи висновків судових експертиз позивачем не було піддано сумніву щодо достовірності та повноти дослідження; клопотання про проведення додаткових або повторних експертиз позивачем не заявлялося, тому суд обґрунтовано поклав ці висновки в основу судового рішення. За таких обставин відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду: представника позивача - [PERSON] та представника відповідача - Шевченка О.А., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Згідно ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім реальним договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ч.2 ст.1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Зі змісту ч.2 ст.1047 ЦК України випливає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. По справі встановлено, що 01 червня 2012 року між ТОВ „СТВ-Чернігів", правонаступником якого є ТОВ „СТВ-Харків", та [PERSON] був укладений договір позики. Згідно з умовами договору, ТОВ „СТВ-Чернігів" передає у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 200 000 грн., які останній зобов'язується повернути в порядку та на умовах, визначених договором. Строк надання позики становить 6 місяців з остаточною датою повернення 01 грудня 2012 року. Сторони також домовились, що позикодавець надає позику протягом 2 календарних днів з моменту підписання цього Договору. Позика надається у готівковому порядку за видатковим касовим ордером та вважається наданою з моменту передання грошей, що підтверджує оформлений належним чином видатковий касовий ордер (п.п. 3.1-3.3 договору). Згідно видаткового касового ордера від 01.06.2012 року [PERSON] отримав 200 000 грн. Відповідно до ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором. Також позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що підпис в договорі позики, розписці позичальника або іншому документі, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, вчинений не ним, а іншою особою. Крім того, позичальник має право вимагати визнати договір позики недійсним як такий, що був укладений без наміру створення правових наслідків (фіктивний правочин) на підставі ст. 234 ЦК України. Суд першої інстанції дійшов необґрунтованого та неправильного висновку про доведеність факту безгрошовості договору позики, зважаючи на наступне. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень відповідача [PERSON] в суді першої інстанції, такий не заперечує існування договору позики між сторонами, однак оспорює зазначений договір з тих підстав, що він частково заповнив надрукований бланк договору позики та видаткового касового ордеру на вимогу його роботодавця як гарантію запобігання можливим розкраданням товарно-матеріальних цінностей, але коштів, зазначених у договорі, він не отримував. Відтак, у зустрічній позовній заяві зазначає про укладення договору лише для вигляду, без наміру створити правові наслідки (фіктивного договору), та посилаючись на ст. 234 ЦК України вважає оспорюваний ним правочин недійсним. Відповідно до ст. ст.10, 60 ЦПК України обов'язок доведення обставин безгрошовості договору, укладення його без наміру створення правових наслідків (фіктивний правочин), покладено саме на [PERSON] як зустрічного позивача, який посилається на неотримання грошей та не підписання ним договору позики та видаткового касового ордеру. З висновку експерта № 100 Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 05.03.2014 р. вбачається, що фрагмент рукописного тексту «01 грудня __12» у договорі позики (пункт 4.2. договору), та фрагмент рукописного тексту «01 06 12» у видатковому касовому ордері № 58 від 01 червня 2012 року виконано [PERSON], а фрагмент рукописного тексту «01 червня __12» у договорі позики виконано не [PERSON] (а.с.56-64). Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи № 3835-3837/14-24 Чернігівського відділення КНДІСЕ від 19.01.2015 р., підписи від імені [PERSON] в графі «Позичальник» в Договорі позики від 01.06.2012 та в графі «Підпис одержувача» у видатковому касовому ордері № 58 від 01.06.2012 р. виконані рукописним способом за допомогою ручки (ручок), спорядженої чорнилом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів. Встановити, чи виконані підписи від імені [PERSON] в графі «Позичальник» в Договорі позики від 01.06.2012 та в графі «Підпис одержувача» у видатковому касовому ордері № 58 від 01.06.2012 р. [PERSON] або іншою особою, не виявилося можливим через малий обсяг графічного матеріалу, який міститься в даних почергових об'єктах, простоту будови їх елементів (а.с.192-197). За висновком судово-економічної експертизи Чернігівського відділення КНДІСЕ від 26 вересня 2014 року № 2402/14-24, підтвердити документально надання ТОВ "СТВ-Чернігів" 01 червня 2012 року [PERSON] позики 200000 грн. в межах наданих документів не видається за можливе (а.с.128-138). Згідно витягу з касової книги ТОВ «СТВ-Чернігів» за 01.06.2012 року, у вказаний день [PERSON] було видано 200 000 грн. відповідно до видаткового касового ордера № 58 від 01.06.2012 р. (а.с.42). Допитана як свідок касир ТОВ "СТВ-Чернігів" [PERSON] (а.с.153) показала, що вона особисто видавала [PERSON] під розпис з каси товариства 200 000 грн. відповідно до видаткового касового ордера № 58 від 01.06.2012 р. [PERSON] визнав в суді першої інстанції, що рукописний запис у видатковому касовому ордері «двісті тисяч гривень» написаний ним особисто. Допитана як свідок головний бухгалтер ТОВ "СТВ-Чернігів" [PERSON] (а.с.153) показала, що по бухгалтерському обліку товариства за [PERSON] числиться борг перед позивачем в розмірі 200 000 грн. Аналіз наведених доказів у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що позичальником [PERSON] не доведений факт неотримання грошей та не підписання ним договору позики і видаткового касового ордеру, а також передачу йому коштів за видатковим касовим ордером, як не спростував і свідчення касира [PERSON], якою видані дані кошти, отже висновок суду першої інстанції про те, що в ході судового розгляду не знайшов свого підтвердження факт укладення договору позики, є необгрунтованим. Правочин (договір) не є укладеним, якщо в ньому відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для його укладення. Оспорюваний договір позики містить всі істотні умови вказаного виду договору, містить підпис позичальника, передача коштів підтверджена видатковим касовим ордером, і позичальником не доведено належними та допустимими доказами, що підписи від його імені в договорі позики та у видатковому касовому ордері вчинені не ним, а іншою особою. Висновок суду першої інстанції про те, що оспорюваний [PERSON] договір позики є неукладеним, постановлений всупереч фактичних обставин справи та норм матеріального закону, а саме ст.ст. 203, 215, 234, 1046 ЦК України. Крім того, такий висновок місцевого суду виходить за межі заявлених позовних вимог, оскільки позивач оспорював вчинений правочин як фіктивний, а не як неукладений, і заявлені ним вимоги у встановленому процесуальним законом порядку не змінював. Зважаючи на принцип диспозитивності цивільного процесу, закріплений у ст. 11 ЦПК України, суд першої інстанції вирішив вимоги, які по даній справі заявлені не були, а тому дійшов незаконного висновку про те, що договір позики між сторонами не є укладеним. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову про визнання договору позики недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що правочин, який не вчинений, не може бути визнаний недійсним, а не з обґрунтованості та доведеності наведених [PERSON] правових підстав його позову та доводів на їх підтвердження. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (ч.ч. 1 і 3 ст. 303 ЦПК України). Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним договору позики у зв'язку з не доведенням факту його укладення, ухвалене внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виходу за межі заявлених позовних вимог, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги ТОВ „СТВ-Харків", та скасовує рішення першої інстанції і в зазначеній частині позовних вимог. Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям всіх сторін правочину. Аналогічне роз'яснення міститься у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року. Отже позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників (обох сторін правочину) наміру створити юридичні наслідки. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. По справі встановлено, що дії позикодавця - „СТВ-Чернігів" були спрямовані на настання юридичних наслідків за договором позики. Оскільки на виконання правочину було передано майно (грошові кошти), такий правочин не можна визнати фіктивним. Судом першої інстанції встановлено, що договір позики від імені позикодавця був підписаний не директором товариства [PERSON], а іншою особою - [PERSON] Проте відповідно до наказу № 195/1-К від 30 травня 2012 року у зв'язку з відрядженням [PERSON] на 3 календарні з 30.05.2012 по 01.06.2012 року включно виконання обов'язків директора ТОВ «СТВ-Чернігів» з правом першого підпису було покладено на [PERSON] (наказ про відрядження № 5 від 30.05.2012 р.). Таким чином, [PERSON] мала право підписати вказаний договір позики 01.06.2012 р. Оскільки Товариством не оспорюється договір позики, безпідставними є також посилання відповідача на положення Статуту ТОВ «СТВ-Чернігів»щодо виключної компетенції загальних зборів учасників даного товариства стосовно розпорядження майном товариства вартістю 50 000 грн. і більше. Недотримання підприємством Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, не свідчить про безгрошовість договору. Позичальник не надав суду доказів того, що сторони договору позики вчиняли його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, та що учасники цього правочину мали інші цілі, ніж ті, що обумовлені правочином, Зважаючи на те, що позивач не довів вчинення договору позики його сторонами без наміру створити правові наслідки та наявність умислу обох сторін даного правочину, у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору позики недійсним як фіктивного належить відмовити. Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст.530 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною третьою ст.1049 ЦК України передбачено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківській рахунок. Прийняття виконання зобов'язання може посвідчуватися розпискою про отримання виконання або поверненням боргового документу, наприклад, розписки позичальника. Оскільки у встановлений договором строк [PERSON] не повернув позикодавцеві позику, з нього належить стягнути на користь позивача 200 000 гривень. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України належить також стягнути з [PERSON] на користь позивача 3000 гривень в рахунок відшкодування понесених витрат по сплаті судового збору (2000 гривень - в суді першої інстанції та 1000 гривень - в апеляційному суді).

Outcome: approved