Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь 157871,49 грн., посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № РБ0ХК514852678 від 21.08.2008 року [PERSON] 21.08.2008 року отримав кредит у розмірі 8912,45 гри. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, у звязку з чим станом на 28.09.2015 року має заборгованість в розмірі 157871,49 грн., яка складається з наступного: 7388,38 грн. - заборгованість за кредитом, 5,97 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 143766,14 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафів відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 6211 грн. - штраф (процентна складова). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав у повному обсязі, пославшись на обставини, викладені у позові. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав, подав заяву про застосування строків позовної давності і пояснив, що позовні 2 вимоги вважає такими, що не відповідають дійсності та не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства України. Зокрема, з позовної заяви та доданих до неї документів незрозуміло за який період позивач хоче стягнути заборгованість по кредитному договору з відповідача. У позовній заяві зазначена лише дата, станом на яку у відповідача начебто виникла заборгованість по кредитному договору у розмірі, зазначеному у позовній заяві. Однак не зазначена дата, з якої почалася заборгованість, не зрозуміло з яких сум та на які суми заборгованості нараховувались проценти, не зрозуміло на які суми заборгованості нараховувалась пеня, на які суми заборгованості нараховувались штрафи та за який період визначено заборгованість по пені та штрафу. Позивачем порушенні встановлені ст. ст. 257, 258 ЦК України строки позовної давності, а також пропущений зазначений в Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка») (Стандарт) ( далі Умови) сторок позовної давності тривалістю в пять років, що відповідно до ч. 4 ст. 267 зазначеного Кодексу є підставою для відмови у позові. Згідно з ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Як видно з матеріалів справи договору про збільшення позовної давності між сторонами підписано не було, таким чином сторони не збільшували загальні строки позовної давності, визначенні цивільним законодавством України, а тому вважає, що при прийнятті рішення необхідно виходити із строків позовної давності в три роки, як визначено у ст. 257 ЦК України. Твердження представника позивача про те, що відповідач був ознайомлений з Умовами кредитування, відповідно до яких строк позовної давності встановлено тривалістю в пять років, не грунтуються на доказах. Так, позивачем не надано доказів щодо того, що відповідач був належним чином ознайомлений з Умовами кредитування, також вони (Умови кредитування) не містять підпису відповідача. Належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що вони містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались позивачем не надано. Також, як видно з заяви позичальника домовленостей сторін про збільшення строків позовної давності. Таким чином, Умови кредитування неможна вважати складовою частиною укладеного між стронами кредитного договору. Така сама позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року(справа № 6-16цс 15). Відповідно до кредитного договору погашення кредиту і сплата процентів за користування кредитом здійснюється позичальником (відповідачем по справі) частинами - щомісячними платежами у розмірах та у строки, передбачені графіком платежів. Таким чином, графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. 3 Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання відповідачем окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. З ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Однак, станом на дату розгляду цивільної справи в матеріалах справи відсутня будь-яка інформація про оплату якого чергового платежу відповідач прострочив, яку суму по тому чи іншому несплаченому чи/або несвоєчасно сплаченому платежу нараховано пеню та штраф позивачем, за який період по таких чергових несплачених платежах нараховано пеню та штраф тощо. Таким чином, з позовної заяви та доданих документів до неї не зрозуміло з якої дати відповідач перестав виконувати свої зобовязання по кредитному договору, з якого чергового платежу виникла заборгованість перед позивачем в кожному окремому випадку порушення чергового зобовязання щодо сплати чергових платежів передбачених кредитним договором та графіком платежів. Враховуючи вищенаведене вважає, що у задоволенні позовних вимог позивача має бути відмовлено в звязку з порушенням строків позовної давності для предявлення вимог до відповідача, а також у звязку з тим, що вимоги позивача не грунтуються на доказах. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши наявні у справі докази, суд прийшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Стаття 525 ЦК України передбачає, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна умов не допускається , якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з статтею 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцю позику у строк та порядок що встановлені договором. Судом встановлено, що 21.08.2008 року ЗАТ [PERSON] "ПриватБанк" уклало з відповідачем договір № РБ0ХК514852678, відповідно до якого 21.08.2008 відповідач отримав кредит у розмірі 8912,45 гри. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ПАТ комерційний банк «ПРИВАТБАНК» є правонаступником прав та обов'язків ЗАТ [PERSON] "ПриватБанк", у зв'язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача з ЗАТ комерційний банк "ПриватБанк" на ПАТ комерційний банк «ПРИВАТБАНК». Із розрахунку заборгованості (а. с. 4) видно, що відповідач свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконав, у звязку з чим станом на 4 28.09.2015 року має заборгованість в розмірі 157871,49 грн. Визначаючи розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача, суд врахував наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно до ст. 257 загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог щодо стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно з ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Пунктом 5.5. Умов передбачено, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, - (пені), штрафів встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Із наявної у позивача заяви позичальника ( а.с. 95) видно, що ЗАТ комерційний банк "ПриватБанк" надав відповідачу в письмовій формі Умови, а відповідач ознайомився та погодився з ними (Умовами) і підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Умови, які були надані відповідачу ЗАТ комерційний банк "ПриватБанк", представник відповідача суду не надав. Частиною 1 статті 634 ЦК України передбачено: «Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору». Зазначений вище кредитний договір є договором приєднання, оскільки його умови встановлені ЗАТ комерційний банк "ПриватБанк" у вигляді Умов. Однак відповідач або його представник до суду з позовом про змінення або розірвання кредитного договору до суду не звертались. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що сторони 21.08.2008 року, обмінявшись документами (Умовами, заявою позичальника), уклали не тільки кредитний договір, а і договір про збільшення позовної давності до пяти років. З цих же підстав суд не бере до уваги посилання представника відповідача на те, що Умови кредитування не можна вважати складовою частиною укладеного між стронами кредитного договору. 5 Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Відповідно до ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Із розрахунку заборгованості ( а.с.4) видно, що відповідач не виконував належним чином зобовязання за вказаним договором з 20.09.2008 року. До спливу строку позовної давності тривалістю пять років 19 березня 2010 року Ленінський районний суд м. Кіровограда за заявою позивача видав судовий наказ про стягнення з відповідача заборгованості за зазначеним вище договором. Зазначений наказ скасовано 30.07.2015 року. а.с. 3, 73 Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разу предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні і шляхом видачі судового наказу, як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом другим ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності. Аналогічна правова позиція викладеній Верховним Судом України в постанові від 21.01.2015 року у справі № 6-214 цс14. Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом 05.11.2014 року, не пропустивши встановлений пунктом 5.5. Умов строк позовної давності, тому вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 7388,38 грн. та - заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 5,97 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог щодо стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в справі № 6-100 цс14, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України, за правилами п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання, не може перевищувати одного року. Пунктом 5.1 Умов передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого із зобовязань, передбачених п.п. 3.2.2., 3.2.3 Умов, банк має право нараховувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню в розмірі 1,25% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за день прострочення платежу. З наданого банком розрахунку видно, що сума простроченого платежу складає 7394,35грн. (7388,38 грн. заборгованість за кредитом + 5,97 грн.- заборгованість по процентам за користування кредитом), тому пеня повинна бути нарахована в сумі 33274,8 грн.( 7394,35грн. х 1,25% = 92,43 грн. в день Х 365 дн.) 6 У пункті 5.3 Умов зазначено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. З наведеного вище вбачається, що такі види неустойки як і пеня і штраф застосовані банком за різні види порушень умов кредитного договору, тому підлягають стягненню. У даному випадку штраф у розмірі 5% від суми позову складає 2033,46 грн. (7388,38 грн. заборгованість за кредитом + 5,97 грн.- заборгованість по процентам за користування кредитом +33274,8 грн. - пеня =40669,15 грн. х 5%). Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 43202 грн. 61 коп.( (7388,38 грн. заборгованість за кредитом + 5,97 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом +33274,8 грн. пеня + 500 грн. штраф +2033,46 грн. штраф у розмірі 5% від суми позову). Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з ч. 2 ст. 4 ЗУ Про судовий збір позивач при поданні заяви про збільшення розміру позовних вимог повинен був доплатити судовий збір у розмірі 269,4 грн. (1578, 71 грн. -1309,31 грн.) , але цього не зробив. Тому з позивача на користь спеціального фонду Державного бюджету України необхідно стягнути 269,4 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. В даному випадку позов задоволено на 27,37%, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача у рахунок відшкодування понесених судових витрат 432,09 грн.( 157871,49 грн. х 27,37%). На підставі викладеного,

Outcome: partial