Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

У листопаді 2014 року прокурор Корабельного району м. Миколаєва звернувся до суду із даним позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство», до відповідачів Миколаївської міськради та [PERSON], в обґрунтування якого вказав наступне. Пунктом 1.1 розділу першого рішення Миколаївської міськради № 2/24 від 30.06.2006 р. [PERSON] було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 845 кв.м. за рахунок земель лісового господарства для будівництва та обслуговування житлового будинку, з наданням адреси вул. Гагаріна 2/6 у м. Миколаєві. Пунктом 19 та 19.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 17/46 від 09.11.2007 р. було затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку, площею 845 кв.м., за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по вул. Гагаріна 2/6 у м. Миколаєві. В подальшому, на підставі вищевказаних рішень, [PERSON] отримала Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 932942 від 17.09.2008 року, з кадастровим номером 4810136600:05:031:0008. Прокурор вважає, що зазначені рішення Миколаївської міськради були прийняті із порушенням вимог чинного законодавства, та із перевищенням повноважень Миколаївської міськради, та просить: - визнати незаконним та скасувати п.1.1 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 2/24 від 30.06.2006 р.; - визнати незаконним та скасувати пункти 19 та 19.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 17/46 від 09.11.2007 р.; - визнати недійсним Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 932942, який був виданий [PERSON] 17.09.2008 року, та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 17.09.2008 р. за № 010800101515; - витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку, площею 845 кв.м. з кадастровим номером 4810136600:05:031:0008, яка розташована за адресою: м. Миколаїв, вул. Гагаріна 2/6, та передати її у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації з передачею її у постійне користування ДП "Миколаївське лісове господарство". В судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги, але уточнив їх в частині витребування спірної земельної ділянки та просив витребувати земельну ділянку у [PERSON] та передати її у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації без передачі її у постійне користування ДП "Миколаївське лісове господарство". Представник позивача - Миколаївської обласної державної адміністрації підтримала уточнені прокурором позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник позивача - Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» у судовому засіданні частково підтримала позовні вимоги, а саме підтримала їх в частині визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міськради, однак не підтримала вимоги про визнання недійсним державного акту на землю та про витребування спірної земельної ділянки. Свою позицію представник позивача пояснила тим, що відповідачка [PERSON] зверталась із заявою про надання висновку про погодження на можливий відвід земельної ділянки. На час вирішення цієї заяви діюче на той час законодавство не забороняло передачу громадянам у власність земельних ділянок, що знаходились у постійному користуванні їх підприємства, і на засіданні постійно діючої комісії Миколаївської міськради при прийнятті рішення про вилучення спірної земельної ділянки був присутній представник їхнього підприємства. Крім цього, [PERSON] сплатила ДП «Миколаївське лісове господарство» збитки за неотриманий дохід у повному обсязі. Представник відповідача - Миколаївської міської ради у судовому засіданні визнав позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання по справі не з'явилася, її представник у судовому засіданні заперечував проти позову посилаючись на те, що відповідачка в установленому законом порядку набула право власності на спірну земельну ділянку. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, та дослідивши надані ними письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи із такого. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із наявної у матеріалах даної справи копії рішення Миколаївської міськради № 2/24 від 30.06.2006 р. вбачається, що пунктом 1.1 розділу 1 цього рішення, [PERSON] було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 845 кв.м. за рахунок земель лісового господарства, для будівництва та обслуговування житлового будинку, із наданням цій земельній ділянці адреси вул. Гагаріна 2/6. Пунктами 19 та 19.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 17/46 від 09.11.2007 р. було затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку, площею 845 кв.м., за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по вул. Гагаріна 2/6 у м. Миколаєві. В подальшому, на підставі вищевказаних рішень, [PERSON] отримала Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 932942 від 17.09.2008 року, з кадастровим номером 4810136600:05:031:0008. Судовим розглядом встановлено, що спірна земельна ділянка була надана [PERSON] за рахунок земель, що віднесені до земель ДП «Миколаївський лісгосп» (квартал 43), і це підтверджується наявними у матеріалах даної справи, та дослідженими у судовому засіданні: листом ВО «Укрдержліспроект» № 299 від 04.09.2014 р., ситуаційною схемою земельної ділянки, вихідною земельно-кадастровою інформацією. Пунктом 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України встановлено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Стаття 13 Конституції України визначає, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є обєктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Стаття 1 Лісового кодексу України визначає, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце-розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території країни, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Незаконне вилучення земель державної власності лісогосподарського призначення та подальша передача їх у приватну власність грубо порушують інтереси держави у сфері ефективного використання земельних та лісових ресурсів, оскільки унеможливлюють реалізацію державної політики по забезпеченню охорони, відтворення та сталого використання земельних і лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства. Крім цього, згідно ч.4 ст. 122 ЗК України обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті. Відповідно до ч.5 ст. 116 ЗК України передача земельної ділянки в оренду чи у власність допускається лише після вилучення її у попереднього власника чи користувача. Із листів Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 1156 від 17.11.2014 р. та № 768 від 08.08.2014 р. вбачається, що вказаним управлінням не надавався висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої в межах урочища «Жовтневе» [PERSON], і розпорядження або рішення відповідних органів влади чи органів місцевого самоврядування щодо вилучення спірної земельної ділянки зі складу земель ДП «Миколаївське лісове господарство» до управління не надходила. Пунктом 6 частини першої статті 31 Лісового Кодексу України визначено, що обласні державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, на відповідній території. Відповідно до ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погодженого комісією з розгляду питань, повязаних з погодженням документації із землеустрою. Виходячи із такого, суд приходить до висновку, що розпоряджатись спірною земельною ділянкою, яка належить до державної власності, Миколаївська міськрада не мала повноважень. До того ж, статтею 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» визначено, що обовязковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок лісогосподарського призначення. Із наявного у матеріалах справи листа Головного управління Держземагенства у Миколаївській області від 06.08.2014 р. вбачається, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на державну землевпорядну експертизу не надходив. Суд критично сприймає наданий представником відповідача висновок державної експертизи землевпорядної документації № 1479 від 26.06.2007 р. через те, що у ньому: по-перше, зазначена інша адреса вул. Колонтай, а не Гагаріна (п.2); по-друге, у п. 11 зазначено, що він повернений на доопрацювання у строк 20 робочих днів (п.12), і даних про усунення у вказаний строк зауважень представник відповідача суду не надав. До того ж, суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до положень ст. 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п'ятою, дев'ятою цієї статті. Однак судовим розглядом встановлено, що рішення про вилучення компетентним органом спірної земельної ділянки у ДП «Миколаївське лісове господарство» не було. Частиною 4 статті 20 Земельного кодексу України встановлено, що зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього середовища та лісового господарства. Статтею 152 Земельного кодексу України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав та визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 154 Земельного кодексу України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обовязки чи обмеження. Згідно зі ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсним рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Статтею 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої відповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до пункту 11 Постанови Пленуму ВСУ Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ від 16.04.2004 № 7, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викуп) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Враховуючи вищенаведене, а також те, що Миколаївською міськрадою в односторонньому порядку, всупереч діючому законодавству, з порушенням своїх повноважень, було прийнято рішення про розпорядження спірною земельною ділянкою, що відноситься до державної власності, то суд вважає, що оспорювані прокурором рішення Миколаївської міськради підлягають визнанню незаконними та скасуванню. Крім цього, відповідно до п. 2.3. Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» (із внесеними змінами) - державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Враховуючи викладене, а також те, що державний акт, виданий [PERSON] був виданий на підставі рішень міськради, які суд вважає незаконними, то він підлягає також визнанню недійсним та скасуванню. Відповідно до статті 16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільного права є відновлення становища, яке існувало до порушення. Враховуючи те, що спірна земельна ділянка була незаконно вилучена із державної власності та перебувала у постійному користуванні державного підприємства ДП Миколаївське лісове господарство, і повноваження щодо розпоряджатися нею мала право від імені держави Миколаївська обласна державна адміністрація, то суд вважає необхідним відновити таке положення, що існувало до незаконного вилучення спірної земельної ділянки. Разом із цим, враховуючи положення ч.1 ст. 11 ЦПК України, яка визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вважає можливим витребувати спірну земельну ділянку у [PERSON] та передати її у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації без передачі її у постійне користування ДП "Миколаївське лісове господарство". . На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь держави належить стягнути судовий збір.

Outcome: approved