Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

У вересні 2020 року адвокат Лимар Ю.В. в інтересах [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва із позовом до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «112-ТВ» про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання поширеної інформації недостовірною та її спростування. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що [PERSON] [INFO] під час публічного виступу в ток-шоу «[INFO]», що транслювалось в ефірі телеканалу « 112-Україна » була повідомлена недостовірна та негативна інформація щодо позивача, а саме: «… [PERSON] с милиардом доларов на Майями тоже очень сильно переживает что он понес политическую ответственность и теперь как бы каждый день просыпается, страдает и плачет…» (надалі по тексту - спірна інформація). Між тим, вказана інформація є неправдивою, оскільки позивач ніколи не проживав на Майямі і не мав мільярда доларів, а її поширення було здійснено явно зі злим умислом. Рішенням судів в Україні вже було підтверджено недостовірність такої інформації щодо його проживання на Майямі , майнового стану та придбання 24 вілл, а тому повторного спростування така інформація не підлягає. Розповсюдження і як наслідок доведення її до відома громадян такої інформації вбачається з долученого до матеріалів справи відео вказаного ток-шоу, що розміщено на веб-сайті телеканалу «112-Україна» за відповідним посиланням. Така інформація не є припущенням, оскільки може бути перевірена на предмет достовірності і вона не є оціночним судженням і може бути спростована. Вказана спірна інформація порушує права позивача, оскільки формує стереотипне мислення про причетність позивача до протиправних дій і має на меті зганьбити честь, гідність та ділову репутацію позивача У позові представник в інтересах позивача просив суд визнати вказану інформацію недостовірною, зобов`язавши відповідачів протягом 10-ти днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати її у спосіб найбільш наближений до її поширення із зазначенням про її недостовірність. Відповідач 1 в особі представника [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував та у поданому до суду відзиві на позов зазначив, що жодної негативної інформації проти позивача не поширював, а позивачем не було доведено належним доказами її поширення у вказаному ток-шоу та взагалі висловлювання за участю відповідача 1, оскільки офіційного запису програми «[INFO]», що транслювалось в ефірі телеканалу «112-Україна», суду надано не було. Представник відповідача 2 в судовому засіданні проти позову заперечувала та підтримала поданий до суд відзив, де вказано, що спірна інформація є оціночним судженням, оскільки вона не може бути перевірена на предмет достовірності, викладена в сатиричній, іронічній формі. Сама ж вимога представника позивача довести правдивість оціночних суджень і перевірити їх на відповідність дійсності порушує право відповідача 1 на свободу висловлення своєї думки. В порушення вимог Закону України «Про телебачення та радіомовлення» позивач в 14-денний строк не звертався до відповідача 2 із вимогою про спростування інформації та за наданням йому оригіналу запису вказаного ток-шоу. Наданий же запис до позову не є автентичним записом програми, оскільки скопійований з невідомого інтернет-сайту, до якого відповідач 2 немає жодного відношення. Також, зазначено, що межі допустимої критики [PERSON] є значно ширшими внаслідок його статусу публічного діяча. Обговорювана у вказаному ток-шоу інформація за участю [PERSON] було використано фрази та звороти «собственно говоря», «мне нравится», «как-бы», що свідчить про суб`єктивний характер поширеної інформації загалом і є вираженням особистої думки та критики, що не може бути предметом судового захисту. Висновку лінгвістичної експертизи про стверджувальність спірних висловлювань суду також не надано. Позивачем не доведено, що внаслідок поширення спірної інформації було порушено його особисті немайнові права і в чому таке порушення проявилось, оскільки доказів позбавлення чи обмеження можливостей позивача реалізувати свої права в тій чи іншій сфері саме внаслідок поширення спірної інформації суду не надано. Вказані обставини обумовлюють необхідність відмови в задоволенні позову. З урахуванням припинення мовлення телеканалу «112-ТВ» станом на даний час спростувати спірну інформацію буде неможливо. Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2020 року у цій цивільну справу було відкрито провадження та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження із повідомленням сторін. В судових засіданнях 16.12.2020 року та 25.02.2021 року у цій справі було залучено відзиви відповідачів, а протокольною ухвалою від 26.03.2021 року було залучено пояснення відповідача та закрито підготовче провадження у цій цивільній справі із проведенням у цьому ж засідання судового розгляду по суті вимог із урахуванням думки усіх присутніх учасників процесу та з метою економії процесуального часу. Суд, заслухавши присутніх представників учасників, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі з огляду на таке. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У відповідності з ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Під поняттям «ділова репутація», як особистого немайнового блага, слід розуміти усталену оцінку фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні чи негативні суспільно значимі діяння (поведінку), як правило в певній сфері (професійній, підприємницькій, службовій, тощо), що відома оточуючим, і в силу цього відображена в суспільній свідомості, як думка про особу з точки зору моралі даного суспільства чи соціальній групи. Згідно з положень частин 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За умовами до частин 1-2 ст.299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За змістом частини 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що на компакт-диску, наданому представником позивача на підтвердження факту оприлюднення та поширення спірної інформації міститься запис програми за [INFO] ток-шоу «[INFO]» із логотипом телеканалу «112-Україна» (а.с.43). Як пояснив представник позивача, то вказана інформація була скопійована із інтернет-сайту «ЮТУБ» за відповідним посиланням. При дослідженні судом інформації на диску встановлено запис програми із висловлюваннями спірної інформації невідомою особою із згадуванням прізвища « [PERSON] » в контексті обговорення політичної та економічної ситуації в країні. За вимогами ч.4 ст.48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» усі передачі, які телерадіоорганізація транслювала чи ретранслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій), повинні бути записані і зберігатися протягом 14 днів від дати їх розповсюдження, якщо у цей строк не надійшло скарги щодо їхнього змісту. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). За умовами ст.100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Таким чином, єдиним допустимим доказом, що може достовірно підтвердити зміст трансльованих телерадіоорганізацією передач є виключно здійснений цією телерадіоорганізацією офіційний запис ефіру за відповідний період. Зважаючи на заперечення відповідачами факту розповсюдження спірних інформацій по зміст позовних вимог і не надання таких електронних доказів їх розповсюдження суд не приймає до уваги вказаний запис на компакт-диску за відсутністю належним чином отриманих оригіналів таких записів. Стороною позивача суду не було надано отриману у встановленому порядку копію запису програми із спірним сюжетом (інформацією), як не було доведено обставини звернення позивача до відповідачів та отримання останнім скарг по змісту сюжету у 14-ти денний строк з часу виходу програми в ефір. Між тим, за умовами ч.3 ст..64 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» заява з вимогою спростування має бути подано до телерадіоорганізації у письмовій формі протягом 14 днів з дня поширення таких відомостей з письмовим повідомленням про це Національної ради. Порядок подачі заяви на відповідь (коментар чи власне тлумачення обставин справи) визначається статтею 64 цього Закону (ч.2 ст.65 вказаного Закону). Відповідно до п.15 постанови пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Щодо факту поширення інформації, то під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Між тим, в порушення вимог законодавства оригіналу електронних доказів у вигляді запису спірних сюжетів позивачем суду надано не було. В той же час, за відсутності офіційного запису ефіру ток-шоу «[INFO]» телеканалу «112-Україна» за [INFO] неможливо достовірно встановити щодо змісту спірних сюжетів, оскільки його повна автентичність змісту на Інтернет ресурсі не підтверджена та доказів належності вказаного ресурсу саме відповідачу 2 не доведено. Представник телеканалу заперечував наявність у телеканалу власного інтернет ресурсу як текстового, так і мовного із виходом в «ЮТУБ», а зворотнього стороною позивача не доведено. Зазначені обставини вказують на не доведення стороною позивача факту поширення саме відповідачами спірної інформації про позивача взагалі, а саме неправдивої інформації за викладених у позовній заяві обставин. Розглядаючи питання про недостовірність спірної інформації слід зазначити наступне. Так, вирвані із контексту речення, що просить визнати недостовірною інформацією та її спростувати по тексту «… [PERSON] с милиардом доларов на Майями тоже очень сильно переживает что он понес политическую ответственность и теперь как бы каждый день просыпается, страдает и плачет…» є висловлювання про позивача, але не є твердженням, а вказані висловлювання суд вважає оціночним судженням, оскільки вони зазначені у формі іронії і сатиричного виловлювання, є суб`єктивним відношенням до відповідача з боку певної особи, не містить конкретних даних щодо оцінки дій позивачки в контексті вчинення конкретних правопорушень або злочинних дій. Як по змісту не вбачається зазначення про те, що позивач проживає на Майямі в США чи має у сейфі вдома чи в банку мільярд доларів. Така інформація не може бути перевірена на предмет достовірності, оскільки висловлена без певної деталізації обставин чи можливого незаконного збагачення і як наслідок наявності у позивача вказаної суми коштів чи незаконного проживання позивача у іншій державі. Будь-яких клопотань про призначення судової лігвістичної експертизи мовлення або самостійно проведеної експертизи, де було б вказано про стверджувальність спірних висловлювань та, що така інформація носить негативний характер саме щодо позивача, суду надано не було. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У пункті 19 Постанови Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Враховуючи положення статті 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria). Згідно з роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 5 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Кваліфікація поданої в тексті негативної інформації як фактологічної (ствердної) або суб`єктивно-оцінної (суб`єктивна думка, припущення, оцінне судження) має значення для з`ясування підстав юридизації спірного тексту, наявність або відсутність його елементів у площині правового регулювання. Відсутність у висловлюваннях маркерів суб`єктивної модальності, оцінних слів, конструкцій та інших показників, що виражають невпевненість, сумніви автора щодо вірогідності висловлюваного (гіперболи, алегорії, сатира, риторичні питання), а також спеціальних вставних конструкцій та прислівників, що виражають оцінність, невпевненість, підкреслюють вірогідність повідомлюваного, і вказують на те, що висловлюване є суб`єктивною думкою та поглядом автора на подію, його суб`єктивною оцінкою того, що відбувається, а отже відбивають його особисту точку зору та ставлення до описуваної події і не можуть бути перевірені на предмет відповідності дійсним фактам. Як вбачається з змісту позовних вимог, то спірна інформація в дещо зміненій формі була розповсюджена в мережі Інтернет із посиланням на різні джерела протягом 2016-2019 років щодо проживання позивача в Майямі , придбання ним вілл та існування у володінні позивача багатомільярдних коштів. Відтак, вказані висловлювання мали місце у відкритому доступі і доступні для широкого кола осіб, в тому числі і для відповідачів, а тому набули статусу загальновідомої інформації і якщо і були зазначені, то як інформація з чужих слів (відкрита інформація з мережі Інтернет), а не вперше висловлена як видумана саме відповідачем 1. Відтак, оціночні судження з використанням матеріалів інших джерел, що становить суспільний резонанс та набули статусу загальновідомого, а відтак вказані висловлювання спростуванню не підлягають. Крім того, незалежність засобів масової інформації і журналістів закріплено в нормах спеціального законодавства. Зокрема, ст.5 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» закріплює гарантії свободи діяльності телерадіоорганізацій. Цензура інформаційної діяльності телерадіоорганізації забороняється. Телерадіоорганізація є незалежною у визначенні змісту програм та передач. В свою чергу, прецедентна практика Європейського суду засвідчує, що передбачені у статті 10 права мають особливе значення для преси (до якої принцип автономного тлумачення конвенційних понять відносить будь-які засоби масової інформації), і як неодноразово підкреслювалося, надійний захист її свободи слугує інтересам суспільства. Зокрема, суд прийняв точку зору, що обмін відомостями і ідеями в демократичному суспільстві оптимально реалізується через захист свободи преси. Тим не менш, Суд постійно наголошує, що першість свободи преси в рамках статті 10 Конвенції обґрунтовано не якимись особливими або окремими правами журналістів, а роллю засобів масової інформації в якості «вартового суспільних інтересів». Більше того, у справі ТоргерТоргерсон проти Ісландії (ThorgeirThorgeirsonv. Iceland) Суд зазначив, що це не тільки завдання преси - поширювати подібну інформацію та ідеї - суспільство також має право отримувати їх. Інакше чи здатна була б преса відігравати цю життєво важливу роль «вартового пса демократії». Стаття 10 Конвенції захищає також обговорення або поширення отриманої інформації, навіть за наявності підозри щодо недостовірності цих відомостей. Європейський суд зазначив, що ствердження зворотного позбавило б людей права виражати свої погляди і думки відносно заяв, зроблених у засобах масової інформації і таким чином наклало б необґрунтовані обмеження на свободу вираження, як, наприклад у справі «Салов проти України» (SalovvUkraine). Як питання загального принципу, "необхідність" будь-якого обмеження свободи вираження поглядів має бути переконливо встановлено. Звичайно, передусім національні органи влади мають оцінювати, чи є "нагальна соціальна потреба" обмеження. У справах стосовно преси національна можливість відхилення від виконання вимог Конвенції окреслюється інтересами демократичного суспільства у забезпеченні й підтриманні вільної преси. Аналогічно ці інтереси матимуть основну вагу при визначенні, чи це обмеження було пропорційним переслідуваній законній меті, відповідно до пункту 2 статті 10 рішення "Тома проти Люксембургу" (Thoma v. Luxembourg), N 38432/97, від 29 березня 2001 року, п. 48). Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорту чи в будь-якій іншій галузі). Оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких політичних лідерів. В той же час, таких тверджень спірна інформація не містить. Щодо другого елементу визначення юридичного складу правопорушення, то у спірній інформації не наведено інших точних, окрім прізвища, ідентифікуючих даних, з яких можливо зробити висновок, що мова йшла саме про позивача. Дослідивши надані сторонами докази, заслухавши представників учасників, суд не вбачає підстав для визнання інформації такою, що порушує особисті немайнові права позивача, а отже відсутній четвертий обов`язковий елемент складу вказаного юридичного складу правопорушення з огляду на таке. Згідно з п.6 постанови ВСУ позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. В даному випадку, позивачем не доведено порушення внаслідок поширення спірної інформації його особистих немайнових прав, оскільки ним не наведено фактів виникнення реальних перешкод повно та своєчасно здійснювати свої особисті немайнові права або він був позбавлений реалізувати свої права в тій чи іншій сфері його діяльності (бути призначеним на посаду, прийняти участь у конкурсі, укласти угоди, погіршились відносини з однопартійцями чи іншими особами) саме внаслідок і після поширення спірної інформації. Відтак, відсутні докази розповсюдження спірної інформації та порушення нею особистих немайнових прав позивача або завдання шкоди його особистим немайновим благам, а також того, що вказана інформація не є негативною, адже будь-яких звинувачень, образ вона не містить, не доведено негативний вплив на репутацію чи приниження (падіння) статусу позивача перед оточуючими чи падіння його репутації. В той же час, мовні обороти висновки у публікаціях по тексту із прізвищем позивача не вказують та не носять характер образи, приниження його честі і гідності або ж є брутальними чи непристойними. Таким чимном, позивачем у відповідності до п.п.а,б п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1 не доведено усього юридичного складу правопорушення оспорюваними висловлюваннями, вони не порушують особисті немайнові права позивача як законослухняного громадянина, а завдання шкоди його відповідним особистим немайновим благам чи перешкод у повному здійсненні своїх особистих немайнових прав не доведено, а відтак спірна інформація спростуванню в розумінні вимог ст..ст.277, 278 ЦК України не підлягає. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відтак, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов`язання відповідачів спростувати інформацію щодо позивача, оскільки підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання інформації неправомірною суд не вбачає. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: dismissed