Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

03.06.2020 до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області згідно з постановою Верховного Суду від 22.04.2020 та розпорядженням в.о. голови Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 26.05.2020 на підставі п. 2 ч. 1, ч. 4 ст. 31 ЦПК України надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та скасування рішення. Позовні вимоги, з урахуванням заяви про уточнення підстав позову (т. 1 а.с. 77-78) обґрунтовані тим, що 08.07.2015 позивачу стало відомо про те, що рішенням 49 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради № 979 від 05.03.2015 заборонено у будь-який спосіб відчуження житлової квартири [ADDRESS] , в якій він проживає разом зі своєю сім`єю, та включено вказану квартиру до переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації. Посилаючись на положення ст. 2, 8, 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 25, 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закон України «Про доступ до публічної інформації», ч. 2 ст. 19 Конституції України, просить суд визнати протиправними дії відповідача, пов`язані із прийняттям вказаного рішення, а також визнати таке рішення Мурованокуриловецької селищної ради № 979 від 05.03.2015 протиправним та скасувати. Позивач вважає, що Мурованокуриловецька селищна рада 05.03.2015 на 49 сесії 6 скликання прийняла протиправне рішення № 979, яким заборонила у будь-яких спосіб відчуження вказаної вище житлової квартири, в якій проживає він разом зі сім`єю, та включила її до переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації, порушуючи та бажаючи обмежити таким чином їх конституційне право на придбання житла у спосіб, визначений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», порушивши принцип верховенства права, проігнорувавши зміст і спрямованість діяльності держави. Крім того, Мурованокуриловецька селищна рада, приймаючи рішення № 979 від 05.03.2015, розпорядилась майном, яке їй не належить, оскільки житловий фонд, що перебуває у державній власності - це житловий фонд місцевих рад, до якого відноситься спірна квартира, і житловий фонд державних підприємств, установ та організацій, а це означає, що розпоряджатись житловим фондом органу місцевого самоврядування має право лише держава, яка уже розпорядилась таким своїм майном, прийнявши Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» та гарантувавши право громадян на приватизацію цього майна, що також надійшло своє відображення у рішенні Конституційного Суду України від 28.09.2000 у справі № 1-37/2000, в якому зазначено, що до повноважень Верховної Ради України належить визначення правового режиму власності шляхом прийняття відповідного закону, а також затвердження переліку об`єктів права державної власності, в тому числі об`єктів державного житлового фонду, що не підлягають приватизації. Таким чином, повноваження щодо заборони відчуження житлових квартир, до яких відноситься квартира, в якій проживає позивач, та включення її до переліку об`єктів, які не підлягають приватизації, належить до виключної компетенції Верховної Ради України, а тому Мурованокуриловецька селищна рада 05.03.2015 при прийнятті протиправного рішення № 979 вийшла за межі своїх повноважень, а посилання у цьому рішенні на вимоги Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є неправильним застосуванням норм матеріального права з боку селищної ради. Крім того, відповідно до вимог ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону, перелік яких є вичерпним, розширеному тлумаченню не підлягає і не передбачає можливість прийняття органом місцевого самоврядування рішень про заборону відчуження житлових квартир та включення їх до переліку об`єктів, які не підлягають приватизації. Також позивач вважає, що за приписами пункту 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду України» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд, з чого слідує, що під час приватизації державного житлового фонду повноваження органу місцевого самоврядування зводяться лише до створення органу приватизації і будь-яких інших повноважень для органу місцевого самоврядування Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду України» не передбачає. Наведене фактично підтверджене постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25.12.2013 у справі № 139/904/13-а, яка додана до матеріалів справи. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 04.06.2020 прийнято справу до провадження, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено сторонам порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, направлено сторонам копію ухвали. 03.07.2020 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому особа, яка діє від імені відповідача - селищний голова Цибульська Г.М. позов не визнала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, який мотивовано тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення щодо спірної квартири, яка належить до комунальної власності, № 979 від 05.03.2015 Мурованокуриловецька селищна рада діяла у межах своїх повноважень, наданих їй в тому числі п. 30 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», яким визначено і є виключною компетенцією селищної ради і виключно на пленарних засіданнях вирішується питання щодо відчуження комунального майна, а також включення окремих об`єктив до переліку, які не підлягають приватизації. Також селищний голова зважає, що законом не розмежоване майно, яке не підлягає приватизації на окремі його групи, тобто на рухоме і нерухоме, об`єкти виробничого призначення, житлового, землі тощо. Тому, виходячи зі змісту права власності, ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 319 Цивільного Кодексу України визначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Також статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад, відповідно до закону, здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Тобто право відповідача самостійно визначати статус спірного житла не суперечить нормам чинного законодавства. Позивач, належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, клопотань про розгляд справи в іншому порядку не подавав. Відповідач, належним чином повідомлений про прийняття позовної заяви до розгляду та про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, клопотання про розгляд справи в іншому порядку не подавав. Вказане відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 5 ст. 279 ЦПК України дає суду підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази, надані сторонами, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Суд встановив, що позивач [PERSON] з 14.11.2006 зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] , що підтверджується відміткою в паспорті позивача, наявному в матеріалах справи (т. 1 а.с. 5). Як встановлено рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13.08.2012 (справа № 2-369/2012) та постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25.12.2013 (справа № 139/904/13-а), рішенням Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області від 19.04.2000 «Про об`єкти права комунальної власності селища», квартира, в якій зареєстрований та проживає позивач визнана власністю селищної ради. Вказана квартира придбана виконавчим комітетом Мурованокуриловецької селищної ради 22.01.1999 згідно з договором купівлі-продажу (т. 1 а.с.7-9). Вказані обставини в силу положень ч. 1, 6 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. 05.03.2015 49 сесією 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області прийнято рішення № 979 «Про включення до переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації», яким заборонено відчуження комунального майна, житлової квартири [ADDRESS] будь-яким способом та включено вказану житлову квартиру до переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації (т. 1 а.с. 6). Позивач не погодившись із вказаним рішенням відповідача, звернувся до суду з даним позовом. У своєму позові та письмових заявах по суті справи позивач посилається на те, що житловий фонд місцевих рад відноситься до державного житлового фонду, тобто належить державі, і лише держава в особі Верховної Ради України вправі розпоряджатися об`єктами цього фонду, а не місцеві ради, в тому числі й затверджувати перелік об`єктів державного житлового фонду, що не підлягають приватизації. Держава фактично уже розпорядилась такими об`єктами, забезпечивши право громадян на приватизацію займаного ними житла, а також законодавчо закріпила перелік об`єктів державного майна, що не підлягає приватизації. Місцеві органи влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані державою лише створити належні умови (створити органи приватизації) для реалізації громадянами свого права і в жодному разі законодавець на надав права органам місцевого самоврядування розпоряджатись майном державного житлового фонду. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Відповідно до ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Відповідно до пункту 7 частини першої статті 92 та пункту 36 частини першої статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить визначення правового режиму власності шляхом прийняття відповідного закону, а також затвердження переліку об`єктів права державної власності, в тому числі об`єктів державного житлового фонду, що не підлягають приватизації (рішення Конституційного Суду України від 28.09.2000 у справі N 1-37/2000). Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Тобто законодавцем передбачено чіткий перелік об`єктів державного житлового фонду, які не підлягають приватизації. Отже, повноваження органів місцевого самоврядування щодо затвердження переліку об`єктів державного житлового фонду, які не підлягають приватизації, повинні реалізовуватись виключно з урахуванням ч. 2 ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Враховуючи наведені норми законодавства України та те, що відповідачем не надано доказів того, що спірна квартира підпадає під ознаки об`єктів, які не підлягають приватизації, що визначені ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», суд погоджується з твердженнями позивача про протиправність дій Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області щодо прийняття рішення № 979 від 05.03.2015, якою відповідач відніс житлову квартиру [ADDRESS] до переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації. Щодо правомірності встановлення відповідачем заборони відчуження будь-яким способом спірної житлової квартири суд зазначає таке. Відповідно до ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Накладення тих чи інших заборон на майно, зокрема заборони відчуження, має ряд особливостей в силу яких зазначену дію мають право здійснювати лише визначені чинним законодавством органи чи особи. Відповідно до ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі: 1) встановленої законом заборони користування та/або розпорядження нерухомим майном; 2) рішень судів, що набрали законної сили; 3) ухвали слідчого судді, суду, постанови державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно; 4) накладення заборони на відчуження нерухомого майна нотаріусом; 5) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; 6) інших актів відповідних державних органів та посадових осіб згідно із законом; 7) договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Отже, підставою для накладення такого обтяження як заборона відчуження майна, може бути лише рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єкту нерухомого майна до застарілого житлового фонду. З урахуванням наведених норм чинного законодавства, обставин, встановлених судом в їх сукупності, суд вважає, що приймаючи рішення № 979 «Про включення до переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації» від 05.03.2015 Мурованокуриловецька селищна рада Вінницької області діяла всупереч вимогам діючого на той час законодавства, а тому оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню, а позов відповідно задоволенню. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява №4909/04). З урахуванням викладеного суд не вбачає підстав для надання оцінки посиланням сторін щодо дотримання відповідачем вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» про обов`язок останнього оприлюднити оскаржуване рішення, оскільки такі посилання не мають правового значення для вирішення спору по суті, бо виконання чи невиконання такого обов`язку не впливає на вирішення питання щодо законності дій відповідача, пов`язаних із прийняттям оскаржуваного рішення, як не впливає і на вирішення питання про законність самого рішення суб`єкта владних повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved