Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що по укладеному кредитному договору без номера від 26 вересня 2007 року між банком та відповідачем [PERSON] останній отримав кредит у розмірі 1000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами банку, які викладено на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним і банком договір, що підтверджується його підписом у заяві і є відповідно до п.3.2 та п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг прямою та безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. У відповідності до умов договору банк свої зобовязання виконав в повному обсязі та видав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, а відповідач згідно з п.6.5, п.6.6 Умов та Правил надання банківських послуг зобовязався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором, а у разі невиконання зобовязань за договором на вимогу банку виконати зобовязання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди банку. В порушення умов договору відповідач зобовязання за вказаним кредитним договором належним чином не виконував, у звязку з чим станом на 31 липня 2016 року має заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 37632 гривні 72 копійки, яка складається із заборгованості за кредитом - в сумі 4725 гривень 83 копійки, по процентам за користування кредитом - в сумі 27876 гривень 76 копійок, по пені та комісії за користуванням кредитом - в сумі 3000 гривень 00 копійок, а також штрафу відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг в сумі 250 гривень (фіксована частина) та в сумі 1780 гривень 13 копійок (процентна складова), які в добровільному порядку відповідач не сплачує, у звязку з чим позивач змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором в примусовому порядку. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] звернулися до суду з зустрічним позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору б/н від 26 вересня 2007 року недійсним з моменту укладання. На обґрунтування зустрічного позову зазначили, що ПАТ КБ «Приватбанк» в позовній заяві до [PERSON] вказав, що кредитний договір був укладений 26 вересня 2007 року, а у службових відмітках позивача та в заяві відповідача щодо отримання кредитної картки вказана дата відкриття рахунку - 26 вересня 2007 року. При цьому 17 грудня 2007 року [PERSON] підписана заява щодо отримання кредитної картки, в якій зазначено, що клієнт ознайомився з Умовами і Правилами надання банківських послуг, тарифами банку. Таким чином, позивач ознайомив відповідача [PERSON] з умовами договору лише 17 грудня 20107 року, тобто після його укладання 26 вересня 2007 року. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити вимогам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1-3 та ч.6 ст.203 ЦК України. Також ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним; укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Оскільки позивач порушив права споживача [PERSON] несвоєчасним наданням інформації [PERSON] про умови кредитного договору внаслідок застосування нечесної підприємницької практики до укладання договору та внаслідок застосування несправедливих умов договору після його укладання, то право відповідача [PERSON] на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про кредитні послуги банку було порушено, внаслідок чого здійснити свідомий вибір було неможливо, тому прохали визнати кредитний договір б/н від 26 вересня 2007 року недійсним з моменту його укладання. Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2017 року вказані позови було прийнято до спільного розгляду та обєднано їх в одне провадження (а.с.142). Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено. Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги первісного позову в повному обсязі. Також не погодившись з рішенням суду, [PERSON] також звернувся до суду з власною апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині розгляду зустрічного позову скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити зустрічний позов в повному обсязі. Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду, виходячи з наступного. Відмовляючи в задоволенні позовів суд першої інстанції вказав, що позивачем не доведено наявності укладеного між сторонами договору б/н від 26.09.2007 року. Висновок суду першої інстанції є помилковим та не відповідає фактичним обставинам справи з огляду на наступне. Відповідно до положень ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності з ч.2 ст.639 ЦК України - якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути кладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 2 ст.642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до :азаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала іботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця я є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. 26.09.2007 року між [PERSON] та Позичальником було укладено Договір про надання банківських послуг. Таким чином. Відповідач приєднався до запропонованої [PERSON] пропозиції. Відповідно до підписаної [PERSON] анкети-заяви, Відповідач сам запропонував зважати Умови та правила надання банківських послуг, [PERSON] складовими частинами договору. Відповідно до анкети-заяви Відповідач з Умовами та правилами, Тарифами банку найомлений, повністю згоден, їх зміст розуміє, та їх положень зобов'язується неухильно дотримуватись. Підписавши анкету - заяву Банк та клієнт приєднуються і зобов'язуються конувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Гарифах банку - Договорі банківського обслуговування в цілому. 26.09.2007р. Відповідачу було відкрито картковий рахунок №4149605354655169. На підтвердження відкриття рахунку, позивачем також довідку. Згідно до п. 3.1 Умов та правил датою укладення договору с дата відкриття рахунку зазначена в розділі "Відмітки банку" Заяви. Цивільним процесуальним кодексом України встановлено у ч.1 ст. 61, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Не зважаючи на те, що факт укладання кредитного договору 26.09.2007р. визнається обома сторонами справи, суд помилково відмовився встановити цей факт. Таким чином, договір було укладено між сторонами саме 26.09.2007р. В той же час, кредитна картка "Універсальна" була видана відповідачу пізніше - 19.12.2007р., що підтверджується підписом [PERSON] у відповідному полі анкети-заяви. На підтвердження користування Відповідачем кредитною карткою Позивачем надано виписку по рахунку. У вказаній виписці відображено всі операції із погашення заборгованості, а також зняття грошових коштів, розмір нарахованих відсотків та штрафних санкцій за порушення зобов'язання, розмір кредитного ліміту, який встановлений відповідачу. З виписки також слідує, що Відповідач не лише знімав грошові кошти, але частково погашав заборгованість. Виходячи із зазначеного, суд першої інстанції безпідставно ототожнив дату відкриття рахунку (26.09.2007р.) та дату видачі картки (17.12.2007р.). Розглядаючи спір, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність спершу вирішення вимог зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору. В зустрічному позові, [PERSON], прохав визнати кредитний договір б/н від 26 вересня 2007 року недійсним з моменту його укладання, посилаючись на ті обставини, що з умовами кредитної угоди від 26.09.2007 року його було ознайомлено лише 19.12.2007 року, тобто вже після підписання кредитної угоди, що в свою чергу є порушенням прав споживача, що тягнуть за собою недійсність договору, згідно ст.18-19 ЗУ «Про захист прав споживачів» . Колегія суддів дослідивши матеріали справи, доводи сторін, приходить до висновку, що вимоги зустрічного позову задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Умовами та правилами надання банківських послуг передбачено порядок надання та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат, визначено права та обов'язки сторін договору надання банківських послуг. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно вимог ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ч.ч.1, 3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 3 ст.10 ЦПК Україно передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Під час судового розгляду [PERSON] визнавався факт укладення кредитного договору Б/н між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» 26.09.2007р., за яким, 19.12.2017 року отримав у користування кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту. З моменту отримання коштів минуло близько десяти років. За цей період позичальником умови кредитного договору частково виконувались, здійснювались платежі за нарахованими відсотками. Правова природа кредитних зобов'язань була відома позивачу також близько 10 років, а необізнаність щодо умов та правил надання кредитних послуг та переконання у їх несправедливості виникли під час звернення [PERSON] з позовом про стягнення заборгованості. Посилання на норми ЗУ "Про захист прав споживачів" не заслуговують на увагу, оскільки ні після укладення договору так само, як і після ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг, Позичальник не відкликав свою згоду на укладення договору, до [PERSON] щодо зміни (несправедливих на думку Позичальника) умов договору в цілому чи у певній його частині не звертався. До суду протягом всього часу користування кредитними коштами Позичальник з зазначеними вимогами також не звертався, договір чи певні його умови не оскаржував та протягом тривалого часу виконував їх. На момент укладення договору, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручним підписом відповідача. Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема надання кредиту позичальнику. Окрім того, [PERSON], визнаючи факт укладення кредитного договору, в зустрічній позовній заяві посилається на несправедливість одразу усіх норм (умов) кредитного договору, однак не надаючи належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що умови(а) кредитного договору є несправедливими та в чому конкретно до [PERSON] так несправедливість полягає, оскільки немає підстав вважати, що положення договору створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Не погоджується суд з вимогами щодо визнання недійсним вказаного договору також з тих підстав, що Позичальником не зазначено, які саме обставини, що мають істотне значення при укладенні оспорюваного договору не були навмисно повідомлені [PERSON], і які могли перешкодити вчиненню правочину, зважаючи на те, що кредитний договір виконувався [PERSON] до 2014 року. Більше того, після 2014 року невиконання договору Позичальник обґрунтовує фактом неправомірного зняття з карти коштів невідомою особою, а не несправедливими умовами договору. А саме загальне посилання на ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» у позові, не відповідає положенням ст.229,230 ЦК України щодо визнання даного правочину таким, що укладений під впливом омани. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України), по друге: умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Посилання позовної заяви та апеляційної скарги не містять доказів наявності вказаних ознак в умовах договору та зводяться до загального твердження Позичальника щодо їх несправедливості в повному обсязі. Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог зустрічного позову. Вирішуючи вимоги позову ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, апеляційний суд виходить з наступного. Згідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України: Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно до ст. 60 ЦПК України: Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, 26 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.19-20), як позикодавцем та відповідачем [PERSON] як позичальником було укладено договір про надання банківських послуг б/н (а.с.9-10), згідно якого відповідачу був встановлений кредитний ліміт на платіжну карту №4149 6053 5465 5169 (кредитка «Універсальна»), відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 1000,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3.00% в місяць (36,00% в рік) на суму залишку заборгованості за кредитом з моменту підписання договору, який автоматично лонгується на новий строк, якщо жодна зі сторін на протязі цього строку не проінформує іншу сторону про припинення дії договору. При цьому відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку (а.с.11-16) складає між ним і банком договір, що підтверджується його підписом у заяві (а.с.9) і є прямою та безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Згідно з п.6.5, п.6.6 Умов та Правил надання банківських послуг, Позичальник зобовязався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором, а у разі невиконання зобовязань за договором на вимогу банку виконати зобовязання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди банку. У порушення зазначених норм закону та умов договору Позичальник зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. У звязку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] умов зазначеного кредитного договору, відповідно до розрахунку заборгованості наданого [PERSON], заборгованість за ним станом станом на 31 липня 2016 року складає 37632,72 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - в сумі 4725,83 грн., по процентам за користування кредитом - в сумі 27876,76 грн., по пені та комісії за користуванням кредитом - в сумі 3000 грн., а також штрафу відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг в сумі 250 грн.(фіксована частина) та в сумі 1780,13 грн. (процентна складова). Наданий ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунок колегія суддів вважає належним, оскільки він є арифметично правильним, чітким та зрозумілим, помилок чи неточностей в собі не містить та Відповідачем не спростований. Таким чином, матеріалами справи, зокрема відповідно до наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку, підтверджується факт невиконання зобовязання за кредитним договором та наявності заборгованості за Відповідачем. Колегія суддів, на підставі викладеного, та виходячи з того, що позичальник за спірним кредитним договором належним чином не виконав взяті на себе зобовязання з повернення кредитних коштів, у результаті чого утворилася заборгованість за кредитним договором, приходить до висновку, що підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитом за його складовими, зокрема за тілом, відсотками, комісією та пенею. Однак, що стосується позовних вимог в частині стягнення штрафів, апеляційний суд зазначає наступне. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Оскільки банком нараховану пеню, як вид цивільно-правової відповідальності за порушення строків виконання грошового зобов'язання за кредитним договором, у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів слід відмовити, оскільки одночасне застосування пені та штрафів за одне й те саме порушення не допускається. Відтак, загальна сума заборгованості за кредитним договором б/н від 26.09.2007 року, станом на 31.07.2016 року, що підлягає стягненню з [PERSON], на користь позивача становить 35602,59 (заборгованість за кредитом - в сумі 4725,83 грн., проценти за користування кредитом - в сумі 27876,76 грн., пеня та комісії за користуванням кредитом - в сумі 3000 грн.). За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення, про часткове задоволення первісного позову та відмовою у задоволенні зустрічного позову. На підставі ст. 88 ЦПКУ підлягає стягненню з [PERSON] на користь ПАТ КБ "Приватбанк" 2749,11 грн. в рахунок відшкодування судових витрат пропорційно до обсягу задоволених вимог.

Outcome: partial