Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

До Ямпільського районного суду Сумської області надійшов позов [PERSON] з вимогою до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою в сумі 182010,00 грн. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позов мотивує тим, що 16 вересня 2012 року [PERSON] взяла у [PERSON] в борг гроші у розмірі 4650 доларів США про що написала йому розписку, в якій зазначила, що бере гроші в борг строком на один рік з 16.09.2012 року до 16.09.2013 року. У позовній заяві [PERSON] зазначив, що на початку 2014 році мав намір звернутись до суду з позовом про стягнення боргу з відповідача у примусовому порядку, але з весни 2014 року тяжко захворів, тільки в 2016 році йому було встановлено правильний діагноз: «Хвороба Паркінсона, ригідно-тремтяча форма, прогресуючий перебіг з двобічною пірамідною симптоматикою», тому просив визнати його тяжку багатолітню хворобу та безпорадний стан, як поважну причину пропуску строку позовної давності і поновити строк позовної давності. За наведеного, позивач просить стягнути з відповідача борг за розпискою від 16.09.2012 в сумі 182010,00 грн, з яких: 4650 доларів США, сума наданої позики, що у грошовому еквіваленті до національної валюти України, становить 129688,5 грн, а також 1876 доларів США, три відсотки річних за весь строк неповернення боргу: тобто за 8 років і 6 місяців, що у грошовому еквіваленті до національної валюти України, становить 52321,5 грн. У поданому на позовну заяву відзиві відповідач заперечувала щодо позовних вимог [PERSON] , оскільки вважала що зазначену суму боргу сплатила позивачу в повному обсязі. Просила застосувати позовну давність до позовної заяви [PERSON] про стягнення з [PERSON] заборгованості за розпискою в сумі 182010,00 грн. У поданій представником позивача відповіді на відзив, останній зазначив, що оригінал розписки зберігається у позивача, а відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту повернення коштів позивачеві, отже наданими позивачем письмовими доказами повністю підтверджені такі факти: виникнення правовідносин між [PERSON] та відповідачкою; обов`язок [PERSON] повернути позивачеві у відповідний строк суму 4650 доларів США; невиконання відповідачем обов`язку повернення коштів позивачеві в обумовлений строк. Крім того представник позивача погоджується з тим, що позивач дійсно пропустив строк у межах якого останній мав право звернутись до суду для захисту свого цивільного права, проте вважає що причини пропуску, важка хвороба, є поважними. Представником відповідача адвокатом Матеко Л.А. подано заперечення на відзив в якому вона просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи свою позицію тим, що позивач не звернувся до [PERSON] з позовними вимогами в трирічний строк, а саме до 17.09.2016 року, оскільки перебіг строку позовної давності розпочався з 17.09.2013 року. З позовом до суду [PERSON] звернувся лише у лютому 2021 році, що свідчить про пропуск встановленого законодавцем строку позовної давності. У судовому засіданні представник позивача адвокат Страшок О.В. просив проводити розгляд справи за відсутності позивача, який повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином, вимоги позову підтримав в повному обсязі, обґрунтовуючи їх тими ж доводами, які викладені в позовній заяві, відповіді на відзив. Представник відповідача адвокат Матеко Л.А. просила проводити розгляд справи за відсутності відповідачки, яка повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належним чином, проти задоволення позовних вимог заперечила, з підстав, викладених у письмових запереченнях. Заяви, клопотання учасників справи. 10.03.2021 року надійшло клопотання позивача, про залучення представника (а.с.44-47). 13.04.2021 року відповідач подала заяву про розгляд справи без її участі (а.с.56). 13.04.2021 року до суду надійшла заява (відзив) в якій відповідачка заперечила проти задоволення позовних вимог, та просила застосувати позовну давність.(а.с.57). 29.04.2021 представником позивача через канцелярію суду подано відповідь на відзив (а.с.64-65). 14.06.2021 через канцелярію суду надійшла заява представника відповідача про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.76). 18.06.2021 надійшов лист від представника відповідача адвоката Матеко Л.А., яким направлено до суду заперечення на відповідь на відзив за позовною заявою про стягнення боргу (а.с.78-80). 08.09.2021 надійшло клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи на іншу дату (а.с.90). 12.11.2021 на електронну адресу суду надійшло клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи. (а.с.118) 17.11.2021 представник позивача через канцелярію суду подав клопотання про долучення доказів до справи. (а.с.125-129). Процесуальні дії у справі. Суд у складі судді Бондарчука Я.П. своєю ухвалою від 23.02.2021 року прийняв позовну заяву та призначив підготовче засідання. (а.с.36). 05.08.2021 суд у складі судді Бондарчука Я.П. закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду. (а.с.84). 24.09.2021 відповідно до розпорядження про призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ у зв`язку закінченням п`ятирічного терміну повноважень судді Бондарчука Я.П., справа № 590/162/21 надійшла в провадження судді Деркача І.М. (а.с.97-99). Ухвалою суду від 29.09.2021 суддя Деркач І.М. прийняв справу до свого провадження та призначив розгляд на 28.10.2021. (а.с.100). Суд своєю ухвалою від 28.10.2021 закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду. (а.с.114). Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Як встановлено у судовому засіданні і вбачається з доданої до справи копії боргової розписки (оригінал знаходиться у позивача), між позивачем та відповідачем 16.09.2012 року було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого (мовою оригінала): «Я, [PERSON] взяла в долг у [PERSON] 4650 $ (четыре тысячи шестсот пятдесят доларов США) (с. 16.09.2012 до 16.09.2013). [PERSON] , "подпись" [PERSON] "подпись", [PERSON] "подпись"». На підтвердження позовних вимог та спростування заперечень відповідача, позивачем надано суду такі докази: - копію розписки яка написана російською мовою [PERSON] (а.с.6); - роздруківку курсу валют від 08.02.2021 (а.с.7-8); - копія посвідчення [PERSON] інваліда І групи серія [NUMBER] (а.с.10); - копія довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 11.10.2019 виданої на ім`я [PERSON] (а.с.11); - копія протоколу обстеження Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги відділення променевої діагностики від 16.09.2014 року виданого на ім`я [PERSON] (а.с.12); - консультативний висновок спеціаліста Сумської обласної клінічної лікарні консультативної поліклініки від 08.06.2016 в якому зазначено про встановлений діагноз [PERSON] : Хвороба Паркінсона, ригідно-тремтяча форма, прогресуючий перебіг з двобічною пірамідною симптоматикою (а.с.13); - копія епікризу №2203 від 11.08.2016 в якому зазначено що [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні з 01.08.2016 до 11.08.2016, з діагнозом (мовою оригінала): « Болезнь Паркинсона , ригидно- дрожательная форма, прогрессирующее течение с двухсторон. пирамидной симптоматикой, умеренное нарушение статиуи и ходьбы» (а.с.14); - копія повідомлення закладу охорони здоров`я про рішення МСЕК від 20.10.2016 року, № акта 1359, згідно із якого [PERSON] [INFO] , встановлено діагноз: хвороба Паркінсона G20, висновок МСЕК: друга з ураж.ОГА , з/з до 01.11.17 р. (а.с.15); - копія протоколу засідання реабілітаційної комісії № 56 від 23.11.2016 із зазначенням ІІ групи інвалідності з 2016 року, діагноз Хвороба Паркінсона , ригідно-тремтяча форма, прогресуючий перебіг з двобічною пірамідною симптоматикою, без зазначення будь-яких відомостей хворого (ПІБ) (а.с.16, 16 зв.); - копія індивідуальної карти реабілітаційної програми інваліда на 2016 рік від 23.11.2016 протокол № 56 із зазначенням виду лікування та призначення, без зазначення будь-яких відомостей хворого (ПІБ) (а.с.17, 17зв.); - копія протоколу засідання реабілітаційної комісії № 26 від 30.05.2017 із зазначенням ІІ групи інвалідності з 2016 року, діагноз Хвороба Паркінсона , ригідно-тремтяча форма, прогресуючий перебіг з двобічною пірамідною симптоматикою, без зазначення будь-яких відомостей хворого (ПІБ) (а.с.18, 18 зв.); - копія індивідуальної карти реабілітаційної програми інваліда на 2017 рік від 30.05.2017 протокол № 26 із зазначенням виду лікування та призначення, без зазначення будь-яких відомостей хворого (ПІБ) (а.с.19, 19зв.); - копія епікризу №1578 від 10.06.2017 в якому зазначено що [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні з 31.05.2017 до 10.06.2017, консультація окуліста (а.с. 20); - повідомлення закладу охорони здоров`я про рішення МСЕК від 19.10.2017 року, згідно з яким [PERSON] [INFO] , хвороба Паркінсона регідно-тремтяча форма, висновок МСЕК: перша «Б», потребує постійного стороннього догляду лікування в невропатолога (а.с.21); - копія протоколу ЛКК №65 від 26.09.2017 зазначення діагнозу та додаткової медичної інформації проте не містить відомостей про ПІБ хворого (а.с.22, 22зв.); - копія протоколу засідання реабілітаційної комісії № 63 від 17.11.2017 із зазначенням ІІ групи інвалідності з 2016 року, діагноз Хвороба Паркінсона , ригідно-тремтяча форма, прогресуючий перебіг з двобічною пірамідною симптоматикою, без зазначення будь-яких відомостей хворого (ПІБ) (а.с.23, 23 зв.); - копія епікризу №1464 від 06.07.2018 в якому зазначено що [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні з 26.06.2018 до 06.07.2018, з діагнозом (мовою оригінала): « Болезнь Паркинсона , ригидно- дрожательная форма, прогрессирующее течение с двухсторон. пирамидной симптоматикой, умеренное нарушение статики и динамики», без змін (а.с.25); - копія епікризу №2680 від 17.12.2018 в якому зазначено що [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з 07.12.2018 до 17.12.2018, з діагнозом (мовою оригінала): « Болезнь Паркинсона , ригидно- дрожательная форма, прогрессирующее течение с двухсторон. пирамидной симптоматикой», без змін (а.с.26); - копія епікризу №1333 від 28.06.2019 в якому зазначено що [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з 18.06.2019 до 28.06.2019, з діагнозом (мовою оригінала): « Болезнь Паркинсона , ригидно- дрожательная форма, прогрессирующее течение с двухсторон. пирамидной симптоматикой», без змін (а.с.27); - копія консультативного висновку виданого «Центром паркинсонізма відділенням екстрапірамідальних захворювань нервової системи» від 08.07.2019, про те що [PERSON] 1963, встановлено діагноз (мовою оригіналу) «болезнь Паркинсона…», рекомендовано постійний прийом препаратів за схемою (а.с.28, 28зв.) - копія повідомлення закладу охорони здоров`я про рішення МСЕК від 11.10.2019 року, № акта 507, згідно із якого [PERSON] [INFO] , встановлено діагноз: хвороба Паркінсона G20, висновок МСЕК: перша «Б», з ураж. ОРА з/з., безтерміново; потребує стороннього догляду (а.с.29); - копія протоколу засідання ЛКК з питань реабілітації осіб з інвалідністю №50 від 30.10.2019 відносно [PERSON] [INFO] , із зазначення діагнозу та необхідності контролю та виконання ІПР «жовтень 2020» (а.с.30); - копія консультативного висновку виданого «Центром паркинсонізма відділенням екстрапірамідальних захворювань нервової системи» від 28.11.2019, про те що [PERSON] 1963, встановлено діагноз (мовою оригіналу) «болезнь Паркинсона…», рекомендовано постійний прийом препаратів за схемою, повторний огляд через пів року (а.с.31, 31зв.) На спростування позовних вимог та на підтвердження заперечень проти позову відповідачем та представником відповідача письмові докази не подавались. Предметом спору та доказування у даній справі є невиконання зобов`язання відповідача щодо повернення коштів одержаних за вказаною борговою розпискою. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та відзив на позовну заяву, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов таких висновків. Оцінка судом доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Згідно із ч. 3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Сторонами визнається факт укладення договору позики та отримання відповідачем спірної суми коштів. Своїм підписом під цим договором позичальник, підтвердив факт одержання грошей і відсутність щодо позикодавця будь-яких претензій фінансового характеру. Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вказані в договорі позики грошові кошти були повернуті позикодавцю у строк, обумовлений в борговій розписці до 16.09.2013 року, відповідачем [PERSON] суду не надано. Станом на дату розгляду справи оригінал боргової розписки перебуває у [PERSON] , що за правилом ст. 545 ЦК України свідчить про невиконання позичальником [PERSON] зобов`язання по поверненню позики. Отже, суд дійшов висновку про наявність у відповідача боргових зобов`язань за договором позики від 16 вересня 2012 року. Суд наголошує, що подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інше. Разом з тим, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач та представник відповідача просили застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності. За змістом ст.256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. ч. 1, 5 статті 261 ЦК України). Відповідно до ч. 3-5 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд звертає увагу, що сторони домовились, що сума позики за договором позики має бути повернута відповідачем 16.09.2013 року. Таким чином, враховуючи, що у визначений строк позика повернута не була, отже перебіг строку позовної давності щодо стягнення боргу за договором позики від 16.09.2012 року розпочинається із 17 вересня 2013 року та спливає 17 вересня 2016 року. Однак із позовом до суду позивач звернувся лише 15 лютого 2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Проте позивач прохав визнати причину пропуску строку позовної давності поважною та поновити строк позовної давності. Обґрунтовуючи причини пропуску звернення до суду позивач зазначив, що мав намір звернутись до суду з вимогою до відповідачки про стягнення боргу ще на початку 2014 року. Проте, весною 2014 року захворів і потрапив до Шосткинської лікарні Сумської області з діагнозом - інсульт, але діагноз було встановлено помилково, і лише в 2016 році після неодноразових досліджень та консультацій у різних лікарнях України йому встановили правильний діагноз, а саме: «Хвороба Паркінсона, ригідно-тремтяча форма, прогресуючий перебіг з двобічною пірамідальною симптоматикою». Рішенням МСЕК від 07.11.2016 року йому встановлена друга група інвалідності, а з 11.10.2019 року встановлена перша група інвалідності. Весь час з весни 2014 року він знаходився в хворобливому, депресивному стані. Аналізуючи застосування приписів ч. 5 ст. 267 ЦК України, Суд зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача, з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Надаючи оцінку доводам позивача, щодо поважності пропуску строку позовної давності, суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 03.10.2018 року у справі № 752/4422/17. Зокрема, в своїй постанові Верховний Суд зазначив, що у ч. 1 ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2007 року у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Відповідно до правової позиції ВС України, зробленої у постанові від 09.11.2016 року по справі № 6-1457цс16, за змістом частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 зазначила, що за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Європейський суд з прав людини зазначив, що навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну. До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Суд звертає увагу на той факт, що [PERSON] особисто подав до суду позовну заяву, а згодом звернувся до Шосткинського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги із заявою про надання безоплатної вторинної правової допомоги. Крім того, у судовому засіданні представник позивача повідомив, що позивач звертався до відповідачки з пропозицією врегулювання даного спору в позасудовому порядку, отже [PERSON] усвідомлював що його цивільне право потребує захисту, але звернувся до суду лише через чотири роки і п`ять місяців після спливу строку позовної давності. Наявні в матеріалах справи довідки та медичні висновки підтверджують лише той факт, що позивач знаходився на стаціонарному лікуванні регулярно, але не довше десяти днів за певний період лікування. Отже позивач мав об`єктивну можливість звернутися до суду з відповідним позовом особисто або через представника в межах строку встановленого ст. 257 ЦК України. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що хвороба позивача не позбавила його можливості звернутися до суду з позовом за захистом своїх порушених чи оспорюваних майнових прав у встановлений законом строк, отже така причина пропуску строку позовної давності не може бути визнана судом поважною, оскільки за змістом статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про порушення права та можливість пред`явлення позову, а така обізнаність і можливість у позивача була. Таким чином, приймаючи до уваги те, що позивач звернувся до суду із позовом після спливу строку позовної давності, про застосування якого просила відповідачка та представник відповідача адвокат Матеко Л.А., про що подана відповідна заява, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат: Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із положень статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» оскільки є інвалідом І групи, що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] , отже судові витрати необхідно віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed