Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

в позові вказано, що позивач працювала у відповідача на посаді інженера по обліку нерухомого майна. 05/02/2020 рішенням Івано-Франківського міського суду скасовано наказ про звільнення позивачки з роботи, поновлено на роботі та стягнено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Постановою апеляційного суду рішення суду першої інстанції залишено без змін, на виконання судового рішення видано виконавчі листи, 13/08/2020 відкрито виконавчі провадження. Відповідачем рішення суду не виконано, просила стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку з 05/02/2020. Позивач в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі та заяву про уточнення позовних вимог, в якій вказано розрахунок суми середнього заробітку, за змістом якої період нарахування вказано з 05/02/2020 по 04/02/2021, сума середнього заробітку за 1 день складає 692,71, загальна сума заборгованості складає 173870,21 гривень. Відповідач не забезпечив явку в судове засідання свого належним чином уповноваженого представника. Так в рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Отже правові наслідки не прибуття в судове засіданні сторін та їх уповноважених представників покладено повністю на відповідні сторони. Відповідно до п. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено наступні обставини. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05/02/2020 у справі № 344/13379/19 позов [PERSON] до Державного підприємства "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" про скасування наказу, поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботі задоволено визнано незаконним та скасовано наказ № 117-к про розірвання трудового договору від 18.06.2019; поновлено [PERSON] на роботі на посаді інженера по обліку нерухомого майна та земель державного підприємства "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" з 27.06.2019 року; стягнуто з ДП "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.06.2019 року по 05.02.2020 року у розмірі 73 199 (сімдесят три тисячі сто дев`яносто дев`ять) гривень 79 копійок з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків і платежів; рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць у сумі 14 546 гривень 93 копійки звернуто до негайного виконання; стягнуто з ДП "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" на користь держави судовий збір в розмірі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22.07.2020 у справі № 344/13379/19 вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін. Судом видано два виконавчих листи у справі №344/13379/19. 13.08.2020 постановами заступника начальника Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Люклян О.П. відкрито виконавче провадження з виконання судового рішення. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Знідно статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню. У відповідності до приписів ч.4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 р. № 760/9521/15-ц (провадження № 61-24060св18). Так, негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Отже аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. Виходячи із приписів частини п`ятої статті 235 КЗпП України, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області № 344/13379/19 підлягало обов`язковому негайному виконанню після проголошення, незалежно від його оскарження та дати набрання законної сили. За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Як роз`яснено у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. У силу вимог ч. ч.1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. За нормами ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Вказане повністю узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові 24 січня 2019 року у справі № 760/9521/15-ц. Саме наведені у даному рішенні висновки суду касаційної інстанції є релевантними до даних правовідносин і підлягають застосуванню у цій справі. Однак в ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до правових позицій, висловлених Верховним Судом України у постанові від 01.07.2015 року у справі № 6-435цс15 та Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 січня 2019 року у справі № 760/9521/15-ц, за змістом норм статті 236 КЗпП України, затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно статті 236 КЗпП України фінансову відповідальність за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі покладено на власника або уповноважений ним орган, які допустили затримку виконання судового рішення. Правова позиція, за якою витрати по виплаті середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення покладаються на особу, яка в силу повноважень зобов`язана винести наказ про поновлення на посаді, висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 25 квітня 2019 року (справа № 820/5002/16, адміністративне провадження № К/9901/30079/18). Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів/годин, а у випадку, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Відповідно до ч. 3 п.2 Постанови КМ України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», передбачений порядок обчислення середнього заробітку, згідно якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Аналізуючи наведені по справі докази, суд вважає, що саме з вини відповідача відбулася затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, що відповідно до статті 236 КЗпП України є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому в ч. 4 ст.12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням ним дій щодо доведення обставин, які мають значення для справи. Відповідно до п. 5 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Отже процесуальним законом безпосередньо на відповідача покладено обов`язок доведення перед судом обставин спору. Однак відповідачем не доведено правових підстав його заперечення проти позову. Також в ч. 1 ст. 13 ЦПК України вказано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч. 3 ст. 13 ЦПК України вказано, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов`язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов`язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору. Згідно розрахунку позивача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 05/02/2020 по 04/02/2021 за 251 робочий день, з розрахунком 692,71 гривень середньоденної заробітної плати за 1 робочий день складає: 173870,21 гривень. Таким чином на відповідача покладено обов`язок доведення перед судом необґрунтованості заявлених позовних вимог. Відповідачем не подано відзив на позов, не подано заперечень щодо розрахунку наданого позивачем. Враховуючи викладене позов обґрунтовано належними правовими підставами. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору. Тому з відповідача слід стягнути судовий збір в сумі 840 гривень 80 копійок на користь держави. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: approved