Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

[PERSON] у серпні 2015 року звернулась до Жовтневого раойнного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», в якому просила суд визнати недійсним кредитний договір, укладений 29 жовтня 2008 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк». В обґрунтування своїх вимог зазначила, що погодилась на пропозицію [PERSON] придбати у кредит в магазині, належному останній, побутову техніку. Після написання заяви на отримання кредиту, [PERSON] повідомила позивачку, що у видачі їй кредиту було відмовлено, проте сама [PERSON] отримала грошові кошти на підставі написання [PERSON] заяви на отримання кредиту. У звязку з шахрайськими діями [PERSON] [PERSON] звернулась до суду з даним позовом та просила його задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просила суд відмовити у їх задоволенні. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що рішенням Новотроїцького районного суду Херсонської області від 23 жовтня 2014 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 5927,59 грн. (а. с. 9-12). З тексту вказаного судового рішення вбачається, що судом було встановлено, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №15090054, за умовами якого банк видав на імя відповідачки кредит у сумі 2478,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних строком на 24 місяця з кінцевим терміном повернення 29 жовтня 2010 року. Крім того, в даному рішенні також зазначено, що «Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала і пояснила, що вона кредитні кошти у «Приватбанку» не отримувала. Кредит на її ім»я брала [PERSON] В задоволенні позову просила відмовити, зазначила, що банк умисно з 2008 року не звертався до суду за стягненням кредитних коштів по даному договору, щоб виставити більш значні штрафні санкції.». Також судом встановлено, що ухвалою Новотроїцького районного суду Херсонської області від 05 травня 2015 року було закрито кримінальне провадження №12013230220001232 відносно [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190 КК України та звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.190 КК України у звязку з закінченням строків давності (а. с. 5-8). Відповідно до тексту даної ухвали вбачається, що кримінальне провадження №12013230220001232 було відкрито у звязку із вчиненням [PERSON] шахрайських дій, які полягали у тому, що будучи фізичною особою підприємцем, умисно, з корисливих мотивів повторно у вересні місяці 2008 року діючи від імені ПП «[PERSON]М.», увійшовши в довіру та увівши в оману гр. [PERSON] та гр. [PERSON], запропонувала їм взяти в своєму магазині побутову техніку, якої на той час в магазині не було в кредит. [PERSON] пояснила, що для цього необхідно зробити копії паспортів та ідентифікаційних кодів. Після чого [PERSON] разом з … та [PERSON] 19 листопада 2008 року прийшла до відділення КБ "Приват-Банк", розташованого в Херсонській області смт. Новотроїцьке, вул. Леніна на території Новотроїцької автостанції та перебуваючи у відділенні банку цього ж дня, уклала [PERSON] договір №HEXRRX15090002 про отримання нею кредиту на суму 2400 грн. предметом якого була побутова техніка, придбання якої не передбачалось, оскільки даної побутової техніки не було в наявності у ПП "[PERSON]М.", крім того продовжуючи свою діяльність, направлену на протиправне отримання коштів КБ "Приват-Банк", на підставі наданих підроблених документів: рахунку-фактури на придбання побутової техніки виписаного на ім'я … гр. [PERSON] та товарного чеку, отримала грошові кошти передбаченні для оплати покупки побутової техніки [PERSON], які перерахувала на рахунок ПП "[PERSON]М.", однак знаючи, що побутової техніки у неї не має та вона її останній не поставила, отриманими коштами розпорядилася на власний розсуд чим потерпілі… гр. [PERSON] було заподіяно матеріальні збитки на вищевказану суму.». Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішуючи позовні вимоги позивача до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору суд вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні з огляду на наявність судового рішення про стягнення заборгованості з позивача з цим договором, оскільки [PERSON] власноруч вчинила всі необідні передбачені вимогами ст. 203 ЦК України дії для отримання кредиту, підписала відповідну заяву, а банк задовольнив бажання позивачки отримати кредит, тобто при укладенні спірного договору сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, які банк виконав у повному обсязі, надавши кредит. Крім того, суд вважає за можливе зазначити, що позивач не позбавлена права та можливості за захистом своїх порушених прав звернутися до суду з позовом до [PERSON], внаслідок шахрайських дій якої позивач змушена виплачувати кредитну заборгованість перед ПАТ КБ «Приватбанк». Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, приймаючи до уваги результат вирішення справи, а також те, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 7 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» - судові витрати віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed