Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до приватного підприємця [PERSON], в якому зазначила, що відповідно до Державного акту серії ЯГ №592049 від 27.10.2006 року вона є власником земельної ділянки площею 10,72 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Миколо-Гулаківської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, яку за договором оренди від 01.12.2010 року, зареєстрованого 30.12.2010 року без її участі у Казанківському секторі реєстрації Миколаївської філії центру ДЗК за №041049102165, передала в користування приватному підприємцю [PERSON] строком на 10 років. Свого примірника договору на руки не одержала, а його копію отримала від відповідача в 2013 році. Ознайомившись із змістом копії згаданого договору від 01.12.2010 року виявила, що він не містить в собі всіх істотних умов, передбачених ст.15 Закону України Про оренду землі. Зокрема в договорі оренди землі відсутні такі умови: обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку не передбачає урахування індексації при інфляції (п.10 не заповнено); умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність останньої умови у договорі створило реальну загрозу порушення її права власності на земельну ділянку у разі передачі відповідачем у заставу або внесення до статутного фонду права оренди її земельної ділянки та відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем. Посилаючись на вищевикладене просила визнати спірний договір оренди землі від 01.12.2010 року недійсним, оскільки він не містить усіх істотних умов, визначених законом, а відсутність хоча б одної з істотних умов, є підставою для визнання договору недійсним за правилами ч.2 ст.15 Закону України Про оренду землі, а також просила стягнути на її користь з відповідача судові витрати, повязані з розглядом справи. Згодом позивач [PERSON] 23.05.2014 року з посиланням на правові позиції Верховного Суду України у справі №6-94цс13 від 25.12.2013 року та у справі №6-162ц13 від 19.02.2014 року уточнила позов, де зазначила, що їй, як власнику земельної ділянки, належить абсолютне субєктивне право, встановлене ч.2 ст.319 ЦК України, щодо вчинення щодо свого майна будь-яких дій, які не суперечать закону. Крім того, нормами ЗК України та Законом України Про оренду землі визначено, що право оренди земельної ділянки є майновим правом, яке може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися в заставу, спадщину, вноситися до статутного фонду власником земельної ділянки на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом. Таким чином, не внесення до спірного договору умови передачі у заставу права оренди земельної ділянки позбавило її, як власника земельної ділянки, можливості укласти на вигідних умовах договір грошової позики, необхідної їй для купівлі житлового будинку в м. Кривому Розі по вул. Футбольна, 97. Вимоги по внесенню в текст спірного договору умову щодо можливості їй, як орендодавцеві, передати право оренди земельної ділянки у заставу, як забезпечення виконання зобовязання по договору позики, відповідач [PERSON] всіляко ігнорував. Посилаючись на викладене просила визнати договір оренди землі від 01.12.2010 року недійсним та стягнути з відповідача на її користь судові витрати, повязані з розглядом справи. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали заявлені (уточненні) вимоги і просили їх задовольнити та вирішити питання про судові витрати. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] заявлені позовні вимоги не визнав і пояснив, що між ПП [PERSON] та власником земельної ділянки [PERSON] 01.12.2010 року було укладено договір оренди належної останній земельної ділянки площею 10,72 га строком на 10 років, який було зареєстровано 30.12.2010 року за №041049102165. Умови договору були узгодженні при його підписанні сторонами, а належність підпису на договорі саме позивачу, останньою не заперечується. На час підписання цього договору, його реєстрації та впродовж терміну його виконання орендодавець [PERSON] жодного разу не зверталася до орендаря з питання внесення змін до умов спірного договору, що було б можливим через укладення додаткової угоди до нього за взаємною згодою сторін, з доповненням до них, зокрема і умов щодо передачі у заставу права оренди земельної ділянки. Більш того, у лютому 2013 року орендар [PERSON] був вимушений звернутися до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод, які чинила остання, у користуванні орендованою земельною ділянкою, а в поданому [PERSON] зустрічному позові, остання просила визнати недійсним договір від 01.12.2010 року посилаючись на те, що цей договір був укладений шахрайським шляхом і про його існування їй стало відомо лише в серпні 2012 року. Таким чином, з доданих позивачем [PERSON] копій претензій, які датовані 10.11.2011 року та 14.02.2012 року, щодо внесення в текст договору умову про право орендодавця вносити у заставу право оренди земельної ділянки, випливає, що вони були надіслані орендарю ще до того моменту (серпень 2012 року), коли їй взагалі стало відомо про існування спірного договору оренди. Тобто, зазначені претензії були виготовлені позивачем в травні 2014 року саме для підтвердження уточненого позову при внесені змін щодо його підстав, оскільки в позовній заяві (в першій редакції) від 17.03.2014 року про такі повідомлення (претензії) не згадується взагалі, а зазначається про реальну загрозу порушення її права власності на земельну ділянку за відсутності у договорі бажаної для неї умови у разі передачі відповідачем у заставу або внесення до статутного фонду права оренди її земельної ділянки та відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем. Отже, згадані вище претензії позивача не можуть вважатися належними та допустимими доказами, на підставі яких можливо встановити наявність тих обставин, що обґрунтовують вимоги. Для того, щоб звернутися до суду в порядку цивільного судочинства, позивачу слід вказати та надати належні докази порушення її цивільного права. Доводи позивача та її представника не вказують на те, що відсутність у спірному договорі оренди тих чи інших істотних умов якимось чином порушує права позивача і ці права підлягають захисту в судовому порядку. Попереднє звернення позивача до суду з позовом про визнання договору недійсним, що мало місце у 2013 році, та даний позов заявлені до одного й того самого відповідача і з приводу одного й того самого договору оренди землі від 01.12.2010 року, може свідчити лише про її бажання будь-яким способом повернути з оренди належну їй земельну ділянку, а не захистити свої права, про які вона заявляє. Крім того, позивач [PERSON] не заперечує факту підписання нею договору оренди землі від 01.12.2010 року, тому перебіг строку позовної давності, у межах якого позивач може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, починається із зазначеної дати. З даним позовом позивачка звернулася 18.03.2014 року, тобто з пропуском строку, визначеного ст.257 ЦК України. Просив залишити позов [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки без задоволення. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходе такого висновку. В силу приписів ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необзідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоюди. Відповідно до ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, тобто відносини сторін повинні регулюватись Законом України Про оренду землі. Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України Про оренду землі від 06.10.1998 року (далі - Закон) договір оренди землі підлягає державній реєстрації та на підставі ч.1 ст.210, ч.3 ст.640 ЦК України, ч.2 ст.125 ЗК України і ст.18 указаного Закону України є укладеним (вчиненим) із моменту його державної реєстрації. Відповідно до вимог ст.203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину - волевиявлення учасника правочину, додержання форми правочину визначеного законом та вчинення правочину особою, яка має необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені першою-третьою, п'ятою, шостою частинами ст.203 ЦК України. В силу п.1 ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №592049 від 27.10.2006 року являється власником земельної ділянки площею 10,72 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Миколо-Гулаківської сільської ради Казанківського району Миколаївської, переданої їй у приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Зміст спірного договору оренди землі від 01 грудня 2010 року вказує на те, що між власником земельної ділянки, площею 10,72 га, [PERSON] та приватним підприємцем [PERSON] було досягнуто домовленість про передачу земельної ділянки в оренду строком на 10 років. Договір зареєстровано 30.12.2010 року у Казанківському районному відділі Миколаївської регіональної філії Центру ДЗК за №041049102165. На момент досягнення згоди між орендодавцем та орендарем щодо укладення договору оренди орендодавець [PERSON] не мала будь-яких заперечень проти умов договору щодо обєкту оренди, строку його дії, розміру орендної плати та порядку її виплати, інших істотних умов, зазначених в тексті договору. Таких заперечень вона не мала і на момент реєстрації вказаного договору, що вказує на те, що при вчиненні зазначеного правочину (на момент досягнення згоди в належній формі з усіх істотних умов договору) позивач [PERSON] мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, а її волевиявлення як учасника правочину було вільним і відповідало її внутрішній волі. Законом України від 16.09.2008 року №509-VІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву" було внесено зміни до ст.15 Закону України "Про оренду землі", якими закріплено обов'язкову наявність в договорах оренди землі однієї з істотних умов - умову щодо передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Спірний договір оренди землі був укладений між сторонами 01.12.2010 року, тобто після внесених змін до ст.15 Закону України "Про оренду землі", однак умова щодо передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки не була включена до вказаного договору. Виходячи з того, що при укладенні спірного договору землі не дотримані вимоги ч.1 ст.15 Закону України "Про оренду землі": у договорі відсутня умова про передачу в заставу та про внесення до статутного фонду права оренди, позивач [PERSON] в позовній заяві (перша редакція) від 18.03.2014 року наголошувала про створення реальної загрози порушення її права власності на земельну ділянку у разі передачі відповідачем у заставу або внесення до статутного фонду права оренди її земельної ділянки та відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем. Уточнюючи позов 23.05.2014 року (змінюючи його підстави) позивач [PERSON], заявляючи вимогу про визнання спірного договору недійсним, вже не згадує про загрозу порушення її права власності на земельну ділянку, викликану відсутністю згаданої умови, а зазначає про те, що не внесення до спірного договору умови передачі у заставу права оренди земельної ділянки позбавило її, як власника земельної ділянки, можливості укласти на вигідних умовах договір грошової позики, необхідної їй для купівлі житлового будинку в м. Кривому Розі по вул. Футбольна, 97. Доводи позивача [PERSON] щодо порушення її прав як орендодавця при укладенні спірного договору оренди землі суд вважає безпідставними виходячи з наступного. З системного аналізу приписів ст.177 ЦК України (види обєктів цивільтних прав), ч.2 ст.115 ЦК України (вклад до статутного капіталу господарського товариства), ч.1 ст.576 ЦК України (предмет застави), вбачається, що чинним законодавством передбачена можливість внесення майнових орендних прав до статутного фонду товариства або передача їх у заставу. причому таку пкередачу може бути здійсненои як орендарем - щодо права на оренду земельної ділянки, так і орендодавцем - щодо права вимоги орендної плати. Відповідно до ч.1, ч.4 ЗК України у заставу можуть передаватися земельні ділянки, які належать громадянам та юридичним особам на праві власності, а також права на них - право оренди земельної ділянки, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), якщо інше не передбачено законом. Застоводержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення та права на них (оренди, емфітевзису) можуть бути лише банки. Даючи пояснення у судовому засідані щодо можливості укладення договору грошової позики, необхідної для купівлі житлового будинку, позивач [PERSON] посилалася на те, що грошові кошти (під невеликі відсотки) для купівлі житла їй могли позичити фізичні особи: (а) підприємець [PERSON]; (б) чоловік (без зазначення прізвища), німець за національністю. Таким чином, з врахуванням вищезазначених доводів позивача, у разі наявності в спірному договорі умови передачі у заставу права оренди земельної ділянки, застоводержателем права оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка належить [PERSON] на праві власності, повинна була б бути фізична особа, що підпадає під заборону в силу вимог ч.7 ст.576 ЦК України та ч.4 ст.133 ЗК України, тому зазначені посилання позивача щодо порушення її цивільного права на укладення договору позики грошових коштів у звязку з відсутністю в договорі оренди умови передачі у заставу права оренди земельної ділянки, не містять належного обгрунтування. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що права позивача [PERSON] як орендодавця не порушені, а не внесення в договір умов передачі у заставу права оренди земельної ділянки, на які остання посилається, підлягають уточненню в позасудовому порядку за правилами, передбаченими п.36 спірного договору від 01.12.2010 року, при цьому, у разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору, спір підлягає розв'язанню у судовому порядку. За таких обставин відсутні правові підстави для задоволення позову [PERSON] про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, оскільки факт порушення прав позивача укладенням цього договору не вбачається. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв'язку з розглядом справи, належить віднести на її рахунок.

Outcome: dismissed