Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. В серпні 2021 року позивач звертаючись до суду з заявою просить суд, визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Аргументує свої вимоги тим, що вона є співвласником житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . У вказаному житловому приміщенні зареєстрований її колишній зять [PERSON] , який не проживає за адресою реєстрації з 2016 року. В добровільному порядку не знявся з реєстрації за вищевказаною адресою. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою судді Прилуцького міськрайонного суду Коваленка А.В. від 09.08.2021 року призначено справу до судового розгляду на 10 год. 00 хв. 06 вересня 2021 року. ІІІ. Позиції сторін. В судове засідання позивач не з`явився, але надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, у разі неявки відповідача проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, та не скористався на надання відзиву на позовну заяву. Зі згоди позивача, суд на підставі наявних в справі доказів, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенню ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. [PERSON] на праві приватної власності у відповідності до свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 20.11.2007 року належить 1 / 2 частина житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.3). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.12.2007 року видане Комунальним підприємством «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради, житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності : 1 / 2 частина - [PERSON] , 1 / 2 частина - [PERSON] (а.с.3) Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу від 05 вересня 1975 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , після реєстрації шлюбу її прізвище змінилось на « [PERSON] »(а.с.10) Згідно з свідоцтва про народження [PERSON] народилась [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.11) Відповідно до рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 січня 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано(а.с.12,13) Відповідно до акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 14.08.2021 року, [PERSON] , 1987 року народження, за адресою: за адресою: [ADDRESS] , не проживає(а.с.16) V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." («Кривіцька та Кривіцький проти України» § 41,42, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року). Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п.2 ст.8 Конвенції. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї (в тому числі колишній член сім`ї) власника будинку втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивачеві належить 1 / 2 частина житлового будинку розташованого за адресою : [ADDRESS] на праві приватної власності. Інша 1 / 2 частина належить її чоловіку [PERSON] , який надав до суду заяву в якій не заперечує щодо визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є об`єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об`єктом власності. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідач по справі є колишнім зятем позивача і його вселення до будинку мало місце як члена сім`ї власника будинку. Відповідач на даний час фактично проживає за іншою адресою, а відтак позбавлення його права користування спірним житловим приміщення не буде для нього обтяжливим. Згідно приписів ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З обставин, які є предметом доказування в даній справі, є тривалість відсутності відповідача в спірній квартирі. Згідно наданих в розпорядження суду доказів відповідач не проживає в належному позивачу житловому приміщенні з 2016 року. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки вони містять у собі інформацію щодо предмета доказування, пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Разом з тим відповідачем, всупереч процесуального обов`язку, визначеного ч.1 ст.81 ЦПК України жодних доказів ані щодо його фактичного проживання в спірному будинку, ані щодо наявності поважних причин не проживання в даному будинку в розпорядження суду не надано. Суд звертає увагу і на той факт, що тривалість відсутності відповідача в належному позивачеві житловому приміщенні, об`єктивно свідчить про зміну його місця проживання, а тому визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника спірного житла - позивача у справі. Вказані обставини свідчать, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві», а відтак - позовні вимоги підлягають задоволенню. VІІ. Розподіл судових витрат. Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по справі, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за правилами ч.1 ст.141 ЦПК України. Враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, судовий збір за позов немайнового характеру підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 908 грн. 00 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved