Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

27 лютого 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Державного підприємства "Волиньвугілля" Відокремлений підрозділ "Шахтоуправління "Нововолинське" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати та завданої моральної шкоди. В подальшому позивач 30.03.2015 року, 03.04.2015 року, 23.04.2015 року 12.05.2015 року та 19.05.2015 року уточнив заявлені вимоги, про що подав відповідні письмові заяви, де просить поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсацію втрати частини заробітної плати та завдану моральну шкоду. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 05 листопада 2008 року він був прийнятий на роботу механіком техкомплексу на ВСП Шахта №5 "Нововолинська" ДП "Волиньвугілля", яка з 01.10.2009 року ввійшла в склад Відокремленого підрозділу "Шахтоуправління "Нововолинське" ДП "Волиньвугілля". Наказом №12/к від 04 лютого 2015 року його було звільнено з займаної посади механіка техкомплексу вказаного підприємства 04 лютого 2015 року на підставі п.2 ст.40 КЗпП України у зв'язку із невідповідністю роботи, яку виконує внаслідок його стану здоров'я. Позивач вважає вказане звільнення з посади механіка техкомплексу Відокремленого підрозділу "Шахтоуправління "Нововолинське" ДП "Волиньвугілля" незаконним та безпідставним. Покликається на те, що в лютому 2015 року він проходив періодичний медичний огляд у Нововолинській центральній міській лікарні і за наслідками цього медогляду йому рекомендовані роботи без шуму, що зазначено в Карті працівника, який підлягає періодичному медичному огляду. Вказує, що стійкого зниження працездатності у нього не встановлено, а рекомендовано роботодавцю надати йому ту роботу, яку він може виконувати в даний час. Зазначає, що за весь час роботи він відповідав займаній посаді і по здоров'ю, і за фахом, ніяких претензій чи стягнень за неналежне виконання своїх обов'язків йому не пред'являлось. В порушення трудового законодавства відповідач не запропонував йому іншої роботи, та не отримавши попередньої згоди профспілкової організації, звільнив його у період перебування у щорічній відпустці. В день звільнення відповідач не ознайомив його із наказом про звільнення, не видав його копію та не провів розрахунок. Вказує, що 05 лютого 2015 року після закінчення відпустки він вийшов на роботу, проте його не допустили до роботи, пояснивши, що табель обліку робочого часу закритий 04.02.2015 року, видали трудову книжку, де внесли відповідний запис про його звільнення з роботи. Зазначає також, що наказ про звільнення виданий із порушенням норм трудового законодавства, а саме: в наказі відсутнє його прізвище, ім'я, по батькові, не вказана причина звільнення, не зазначена підстава звільнення та наказ не підписаний керівником. Позивач вважає, що відповідач звільнив його без законної підстави, тому відповідно до ст.235 КЗпП України зобов'язаний поновити його на попередній роботі та виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 05 лютого 2015 року по день поновлення на роботі в сумі 12751,50 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати за грудень 2014 року у зв'язку із порушенням строків виплати в сумі 108,82 грн.; компенсацію втрати у зв'язку з порушенням строків виплати відпускних коштів в сумі 174,39 грн.; середній заробіток за затримку розрахунку за період 05.02.2015 року по 10.03.2015 року в сумі 4535,37 грн. Крім того, внаслідок незаконного звільнення йому було спричинено моральну шкоду, оскільки після порушення своїх прав він переніс нервовий стрес, хвилювання про те, як матеріально забезпечити себе та свою сім'ю, тримало його в постійній нервовій та психологічній напрузі. Він був безпідставно позбавлений права на отримання заробітку, внаслідок чого був змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя та сім'ї, постійно думати, як та куди влаштуватись на роботу. Завдану моральну шкоду оцінює у 10000 грн., яку також просить стягнути з ДП "Волиньвугілля" ВП "Шахтоуправління "Нововолинське". В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві з урахуванням останніх уточнень до неї та пояснили, що за результатами проходження періодичного медичного огляду [PERSON] міг виконувати роботу, яку виконував, оскільки вона не пов'язана із навантаженням на органи слуху. Вказали, що при звільненні позивача адміністрація підприємства не запропонувала йому будь-якої іншої роботи та звільнила його під час перебування у щорічній відпустці. Просять поновити [PERSON] на роботі на посаді механіка техкомплексу Відокремленого підрозділу "Шахтоуправління "Нововолинське" Державного підприємства "Волиньвугілля" з 05 лютого 2015 року, стягнути з відповідача в користь позивача 12751,50 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05 лютого 2015 року по день поновлення на роботі, 108,82 грн. компенсації втрати частини заробітної плати за грудень 2014 року у зв'язку з порушенням строків виплати, 174,39 грн. компенсації втрати у зв'язку з порушенням строків виплати відпускних коштів, 4535,37 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку за період з 05 лютого 2015 року по 10 березня 2015 року, 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також 650 грн. судових витрат на оплату правової допомоги. Представник відповідача Марчук Н.Є. в судовому засіданні позов не визнала, подавши до суду письмове заперечення. На обгрунтування заперечень посилається на те, що на момент звільнення позивача на підприємстві не було вакантних посад, тому запропонувати йому іншу роботу адміністрація не могла. Керівництво підприємства не взяло на себе відповідальність в порушення трудового законодавства допускати позивача [PERSON] до роботи в шкідливих умовах праці, якщо він визнаний непридатним до такої роботи відповідно до медичної довідки, виданої Нововолинською ЦМЛ після проходження медичного огляду. Вважає звільнення [PERSON] законним, тому просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, показання свідка, дослідивши наявні письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення частково, зважаючи на наступне. Згідно записів, що містяться у копії трудової книжки вбачається, що [PERSON] був прийнятий 25.12.2009 року механіком техкомплексу на ВСП Шахта №5 "Нововолинська" ДП "Волиньвугілля", яка з 01.10.2009 року ввійшла в склад Відокремленого підрозділу "Шахтоуправління "Нововолинське" ДП "Волиньвугілля", та звільнений з займаної посади механіка техкомплексу вказаного підприємства 04 лютого 2015 року на підставі п.2 ст.40 КЗпП України у зв'язку із невідповідністю роботи, яку виконує внаслідок його стану здоров'я (а.с.8). Із копії картки працівника, який підлягає попередньому (періодичному) медичному огляду вбачається, що за наслідками медичного огляду позивач [PERSON] непридатний для роботи за професією - механік поверхні в умовах шуму (а.с.9). Аналогічне слідує з копії медичної довідки про проходження попереднього (періодичного) медичного огляду працівника №66 від 02 лютого 2015 року, де [PERSON] за висновком медичної комісії визнано непридатним для роботи за професією механіком поверхні в умовах шуму (а.с. 48). Згідно копії наказу №12-к від 04.02.2015 року [PERSON] було звільнено з роботи 05 лютого 2015 року за пунктом 2 ст.40 КЗпП України - за станом здоров'я за погодженням з профспілковим комітетом з виплатою разової допомоги в розмірі місячного середнього заробітку, підстава звільнення: медична довідка №66 від 02.02.2015 року, витяг з протоколу профспілки №80 від 07.11.2014 року (а.с.76-77). Як вбачається із довідки, виданої ВП "Шахтоуправління "Нововолинське" ДП "Волиньвугілля", [PERSON] перебував у щорічній відпустці з 03 січня по 29 січня 2015 року та з 30 січня 2015 року по 04 лютого 2015 року (а.с.34). З довідки № 503/08 від 30 березня 2015 року, виданої ВП "Шахтоуправління "Нововолинське" ДП "Волиньвугілля" слідує, що станом з 01.02. по 30.03.2015 року відсутні вакансії на даному підприємстві (а.с.49). Дана обставина стверджується, наданими в судовому засіданні копіями наказів за порядковими номерами з №1-к по №11-к за період з 05.01.2015 року по 02.02.2015 року з яких вбачається, що адміністрацією ВП "Шахтоуправління "Нововолинське" ДП "Волиньвугілля" не приймались працівники на роботу, яку б міг виконувати за станом свого здоров'я [PERSON] Як слідує з витягу з протоколу №7 від 06.05.2015 року спільного засідання профкому і адміністрації шахти №1 "НВ", наданого представником відповідача в судовому засіданні, профспілковий комітет дав згоду на звільнення з роботи [PERSON] на підставі п.2 ст.40 КЗпП України (за станом здоров'я). З довідки, виданої ВП "Шахтоуправління "Нововолинське" ДП "Волиньвугілля", станом на 11.03.2015 року залишок невиплаченої заробітної плати [PERSON] складає за грудень 2014 року - 2053,34 грн., за січень 2015 року - 2027,84 грн., компенсація за невикористану відпустку і вихідна допомога при звільненні в лютому 2015 року в сумі 4726,19 грн. виплачені повністю (а.с. 43). Відповідно до п.2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи. Звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч.2 ст. 40 КЗпП). За визначеними у ст. 43 КЗпП України правилами, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.2 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Судом установлено, що [PERSON] згідно копії наказу №12-к від 04.02.2015 року було звільнено з роботи 05 лютого 2015 року за пунктом 2 ст.40 КЗпП України - у зв'язку з виявленою невідповідністю займаній посаді (виконуваній роботі) за станом здоров'я. Ця обставина підтверджується дослідженою копією картки працівника, який підлягає попередньому (періодичному) медичному огляду, де за наслідками медичного огляду [PERSON] визнано непридатним для роботи за професією - механік поверхні в умовах шуму (а.с.9). Крім того, також копією медичної довідки про проходження попереднього (періодичного) медичного огляду працівника №66 від 02 лютого 2015 року, з якої видно, що [PERSON] за висновком медичної комісії визнано непридатним для роботи за професією механіком поверхні в умовах шуму (а.с. 48). В ході розгляду даної цивільної справи за поданням адміністрації ВП "Шахтоуправління "Нововолинське" ДП "Волиньвугілля" профспілковий орган даного підприємства дав згоду на звільнення [PERSON] з посади механіка техкомплексу на підставі п.2 ст.40 КЗпП України, що підтверджується витягом №7 протоколу спільного засідання профкому і адміністрації шахти №1 "НВ" від 06.05.2015 року, наданого в судовому засіданні представником відповідача. Відповідно до роз'яснень викладених у п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06 листопада 1992 року при розгляді справ про звільнення за п.2 ст. 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. Як підтверджується наданими сторонами доказами, які досліджені в судовому засіданні, відповідачем не дотримано при звільненні позивача процедуру і порядок, передбачені чинним законодавством про працю. Так, допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] суду пояснила, що працює на посаді начальника відділу кадрів ВП "Шахтоуправління "Нововолинське" ДП "Волиньвугілля". Позивач працював на даному підприємстві механіком техкомплексу та був звільнений з роботи на підставі п.2 ст.40 КЗпП України у зв'язку із невідповідністю роботи, яку виконує внаслідок його стану здоров'я. З наказом про звільнення №12-к від 04.02.2015 року позивач не був ознайомлений, тому що даний наказ готувався в кінці робочого дня. Днем звільнення вважається 05 лютого 2015 року, тобто останній день роботи. Зазначає, що нею було внесено запис про звільнення у трудову книжку [PERSON] перед виданням наказу, оскільки на час внесення такого запису наказ не був підписаний директором підприємства, а лише готувався. Разом з тим, з копій трудової книжки та обхідного листа видно, що [PERSON] звільнено з роботи на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України з 04.02.2015 року (а.с.8,7). Як вбачається із довідки, наданої ВП "Шахтоуправління "Нововолинське" ДП "Волиньвугілля", [PERSON] перебував у щорічній відпустці з 03 січня по 29 січня 2015 року та з 30 січня 2015 року по 04 лютого 2015 року (а.с.34). Згідно ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. За роз'ясненнями викладеними у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06 листопада 1992 року, правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП стосуються як передбачених статтями 40,41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Відповідно до п.2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року №110 (із внесеними змінами і доповненнями), далі - Інструкції, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Згідно п.2.5 Інструкції з кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці (типова відомча форма №П-2, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 р. №277), в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша). Відповідно до п.2.26 Інструкції запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис, - наказ (розпорядження), його дата і номер. Як встановлено в судовому засіданні, матеріали справи не містять даних про те, що з наказом №12-к від 04.02.2015 року був ознайомлений під розписку [PERSON] Крім того, як пояснила в суді свідок [PERSON], яка працює на посаді начальника відділу кадрів ВП "Шахтоуправління "Нововолинське" ДП "Волиньвугілля" [PERSON] не був ознайомлений з наказом №12-к від 04.02.2015 року, і те, що нею було внесено запис про звільнення у трудову книжку [PERSON] перед виданням даного наказу, оскільки на час внесення такого запису цей наказ не був підписаний директором підприємства, а лише готувався. У зв'язку з цим, суд вважає, що наказ №12-к від 04.02.2015 року, яким було звільнено з роботи [PERSON] з 05 лютого 2015 року на підставі пункту 2 ст.40 КЗпП, є неналежним та недостовірним доказом, а тому його відхиляє. Приймаючи до уваги наведені обставини, із врахуванням вищезазначених норм Закону, які були порушені відповідачем, суд вважає, що звільнення позивача [PERSON] у період перебування його у відпустці, а саме 04 лютого 2015 року є незаконним, а тому він підлягає поновленню на роботі - механіка техкомплексу ВП "Шахтоуправління "Нововолинське" ДП "Волиньвугілля". Згідно ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці", пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Так, середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні два місяці, що передували звільненню становить 197 грн. 19 коп. (4140,99 грн. х 2 / 42 р.д. = 197,19 грн.). Період вимушеного прогулу позивача складає з 05.02.2015 року по 19.05.2015 року - 69 днів. Оскільки середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 197,19 грн., то середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 лютого 2015 року по 19 травня 2015 року, виходячи з розрахунку: 197,19 грн. середньоденного заробітку х 69 робочих днів - 854,61 грн. виплаченої позивачу допомоги по безробіттю, становитиме 12751,50 грн. Таким чином, на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 лютого 2015 року по 19 травня 2015 року в розмірі 12751,50 грн., беручи до уваги розрахунки, які надані представником позивача. Зазначена сума визначена без урахування прибуткового податку та інших обов'язкових платежів. Обов'язок по стягненню прибуткового податку та інших обов'язкових платежів покладаються на відповідача при виконанні рішення суду. З довідки, наданої ВП "Шахтоуправління "Нововолинське" ДП "Волиньвугілля" вбачається, що станом на 11.03.2015 року позивачу виплачені усі розрахункові кошти в сумі 8807,37 грн. , а саме: залишок невиплаченої заробітної плати за грудень 2014 року - 2053,34 грн., за січень 2015 року - 2027,84 грн., компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу при звільненні в лютому 2015 року - 4726,19 грн. (а.с.43). Крім того, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає компенсація втрати частини заробітної плати за грудень 2014 року в зв'язку з порушенням строків виплати, що становить 108,82 грн. з урахуванням величини приросту індексу споживчих цін для кожного місяця, виходячи із розрахунку: 2053,34 грн. х 0,053 = 108,52 грн. Також до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає компенсація втрати у зв'язку з порушенням строків виплати відпускних коштів в розмірі 174,39 грн., виходячи із розрахунку: 2027,84 грн. х0,0086 = 174,39 грн., та середній заробіток за затримку розрахунку з 05.02.2015 року до 10.03.2015 року в розмірі 4535,37 грн., виходячи із розрахунку: 197,19 грн. середньоденного заробітку х 23 робочих дні = 4535,37 грн. Відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України (яка набрала чинності 13.01.2000 р.) за наявності порушення права працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих з'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд приходить до висновку, що незаконним звільненням позивачу [PERSON] було завдано моральної шкоди, оскільки таке звільнення вимагало від нього додаткових зусиль для організації його життя. Враховуючи характер і обсяг моральних страждань позивача, а також вимоги розумності і справедливості, суд вважає, що в користь позивача слід стягнути 500 грн. на відшкодування моральної шкоди, а тому в цій частині вимоги підлягають до задоволення частково. Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог та заперечень. Відповідач не довів суду належними та допустимими доказами правомірності звільнення [PERSON] із займаної посади, а письмові докази та показання свідка, на які посилається представник відповідача, не спростовують вищезазначені висновки суду. До стягнення з відповідача в користь позивача підлягають понесені ним судові витрати на правову допомогу в розмірі 650 грн., що підтверджується документально (а.с.16). Відповідно ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 487,20 грн. Відповідно до п.7 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Стаття 367 ЦПК України передбачає випадки обов'язкового і факультативного негайного виконання рішення суду. Так, згідно п.п.2 і 4 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

Outcome: approved