Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до Мар'їнського районного суду Донецької області з вказаною позовною заявою, в якій, з урахуванням поданої в порядку ст. 31 ЦПК України заяви про уточнення вимог, просить: 1) скасувати наказ в.о. директора Мар'їнського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України [PERSON] № 41к від 12 серпня 2013 року про її звільнення; 2) скасувати наказ директора Мар'їнського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України Кривулі Н.С. № б/н від 10 червня 2013 року «Про встановлення режиму неповного робочого часу помічнику директора [PERSON] з 10 червня 2013 року»; 3) поновити її на роботі в посаді помічника директора на повний робочий день; 4) витребувати в Територіальній державній інспекції з питань праці у Донецькій області розрахунок суми компенсації за невикористані дні відпустки з 1998 по 2010 роки з застосуванням індексації на підставі акту перевірки, проведеної в Мар'їнському районному спортивно-технічному клубі Товариства сприяння обороні України; 5) стягнути з Мар'їнського районного спортивно-технічного клубу Товариства сприяння обороні України: - компенсацію за невикористані 216 днів відпустки у розмірі 15737,76 гривень, - заробітну плату за роботу в святкові та вихідні дні у розмірі 3115,02 гривень, - суму вихідної допомоги при звільненні у розмірі 1127,58 гривень, - середню заробітну плату за весь час затримки виплат у розмірі 1343,00 гривень в місяць по день фактичного розрахунку; 6) відшкодувати моральну шкоду оцінену у розмірі 40000,00 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. [PERSON] з липня 1993 року по листопад 2012 року перебувала в трудових відносинах з Мар'їнським районним спортивно-технічним клубом Товариства сприяння обороні України, обіймала посади касира, методиста, помічника директора. За період роботи [PERSON], зі сторони Мар'їнського районного спортивно-технічного клубу Товариства сприяння обороні України, за посиланням позивача, допущені порушення трудових прав, а саме не забезпечено надання як методисту щорічної відпустки тривалістю 42 календарних дня (протягом 1998-2012 р.р. надавалась відпустка тривалістю 24 календарних дні), не нарахована та не виплачена заробітна плата в подвійному розмірі за понаднормову роботу в святкові та вихідні дні. На недотримання норм законодавства керівництву Мар'їнського районного спортивно-технічного клубу вказано Територіальною державною інспекцією з питань праці у Донецькій області, однак мір для усунення порушень трудових прав позивача [PERSON], - прийнято не було, а реакцією на скарги останньої стали вчинення директором Мар"їнського СТК ТСОУ відносно неї психологічного тиску, створення умов роботи в спосіб незаконного встановлення неповного робочого дня (тривалістю чотири години, з 09:00 до 13:00 години, 5 робочих днів в неділю, за яких не можливо було забезпечити гідний урівень життя з подальшим звільненням в зв'язку з скороченням штату працівників. [PERSON] вказує, що навіть при розірванні трудових відносин Мар'їнським СТК ТСОУ не надано остаточного розрахунку по заробітній платі (грошову компенсацію за невикористані відпустки, за понаднормову роботу, вихідну допомогу у розмірі окладу). Вказані обставини зумовили потребу [PERSON] звернутися до суду за захистом своїх прав в спосіб поновлення на роботі, та стягнення всіх належних їй грошових виплат з покладання на Мар'їнський районний спортивно-технічний клуб Товариства сприяння обороні України відповідальності в вигляді відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, [PERSON] вказує, що директор Мар'їнського районного спортивно-технічного клубу Товариством сприяння обороні України Кривуля М.С. принижував її в присутності всього колективу на загальних зборах, висловлювався лайливими словами, чим порушив право на повагу гідності та завдав душевні страждання, хвилювання, моральну шкоду, відшкодування якої також порушено в даній справі. Позивач [PERSON] у судове засідання з'явилась, позовні вимоги підтримала надала пояснення аналогічні викладеним в позові, письмових пояснень, заявах адресованих суду. Представник [PERSON] адвокат [PERSON] (діючий на підставі договору на надання юридичних послуг, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю) в судовому засіданні юридично обґрунтував позовні вимоги свого довірителя, покликавшись, що право позивача на щорічну відпустку тривалістю 42 календарних дні, як такої що протягом 1998-2012 року обіймала посаду методиста учбової організації, закріплено Постановою Кабінету Міністрів України № 1237 від 5 серпня 1998 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 р. № 346», право на оплату роботи у святкові і неробочі дні у подвійному розміру закріплено в ст. 107 КЗпП України. [PERSON] вважає можливим поєднання в одному позові вимог про поновлення на роботі та покладання на роботодавця обов'язку провести з [PERSON] остаточного розрахунку та виплатити всіх належних їй відповідно до трудового законодавства сум, а саме вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, виплати за затримку остаточного розрахунку, як такі що є взаємоузгодженими. Представник Мар'їнського районного спортивно-технічного клубу Товариства сприяння обороні України [PERSON] (діючий на підставі довіреності від 5 грудня 2013 року) у судовому засіданні просив позовні вимоги [PERSON] залишити без задоволення, надав пояснення аналогічні викладеним в письмових запереченнях. За позицією представника відповідача, звільнення позивача з посади помічника директора було здійснено на підставах та в порядку, передбаченому законодавством, тому підстав для її поновлення в порядку ст. 235 КЗпП України немає. Так, згідно з наказом директора підприємства від 3 липня 2013 року в зв'язку з необхідністю підвищення ефективності та оптимізації управління підприємством та на основі проведеного аналізу економічних та виробничих можливостей підприємства було прийняте рішення про проведення організаційних змін у роботі підприємства та його структурі, а саме про виключення із штатного розпису посади помічника директора. В зв'язку з чим, [PERSON], яка займала посаду помічника директора, 10 червня 2013 року представлено попередження про її звільнення з роботи 12 серпня 2013 року, при цьому позивач відмовилась від підпису про ознайомлення з таким попередженням, про що складено відповідний Акт. Оскільки Мар'їнський районний спортивно-технічний клуб Товариства сприяння обороні України не мало можливості надати інше робоче місце, - [PERSON] була звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Щодо оспорювання наказу Мар'їнського РСТК ТСОУ про встановлення [PERSON] режиму неповного робочого часу, - [PERSON] звернув увагу суду, що це є правом керівництва підприємства закріпленим п. 3 ст. 64 ГК України та реалізованим з дотриманням вимог ч. 3 ст. 32 КЗпП України, з попередженням позивача за два місяці про зміни істотних умов праці. В частині відхилення вимог [PERSON] щодо допущення порушень законодавства при проведенні остаточного розрахунку при її звільненні, [PERSON] відмітив, що позивачу своєчасно та в повному обсязі виплачено заробітну плату за фактично відпрацьований час у місяці звільнення, а підстав для нарахування компенсації за начебто невикористані нею дні відпустки відсутні. Так, позивач займала посаду методиста з воєнно-технічних видів спорту, на яку не розповсюджується затверджений Постановою КМ України № 346 від 14 квітня 1997 року, з внесеними змінами на підставі Постанови КМ України № 1237 від 5 серпня 1998 року, Порядок надання щорічної основної відпустки, зокрема методисту, який працює у професійно-технічному навчальному закладі тривалістю 42 календарних днів. Більш того, представник відповідача покликався, що Мар'їнський районний спортивно-технічний клуб Товариства сприяння обороні України взагалі не є професійно-технічним навчальним закладом в розумінні положення Постанови КМ України «Про затвердження Положення про ступеневу професійно-технічну освіту» № 956 від 3 червня 1999 року. [PERSON] акцентує увагу суду на абсурдність вимоги [PERSON], оскільки не можна вимагати одночасно і поновлення на роботі і виплати вихідної допомоги. Представник відповідача просив відхилити посилання [PERSON] на завдання їй моральної шкоди шляхом створення стресового середовища на роботі, приниження честі, гідності, як такі, що в силу ст. 60 ЦПК України не доведені належно допустимими доказами. Більш того, вказує, що на його погляд, вразливість до хвороб нервової та серцево-судинної системи спричинили не особисті відносини з керівництвом установи, а кримінальна справа за її обвинуваченням за ст. 368 КК України за фактом отримання хабара з слухачів Мар'їнського СТК ОСОУ. Додатково [PERSON] просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності відповідно до положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Третя особа Територіальна державна інспекція з питань праці у Донецькій області у судове засіданні не направила свого представника, надіслала на адресу суду заяву про повідомлення про неприймання особистої участі в розгляді справи, оскільки будь-яке рішення суду за позовом [PERSON] до Мар'їнського районного спортивно-технічного клуба не може вплинути на права або обов'язки ТДІзПП у Донецькій області. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] (допитані за клопотанням позивача) у судовому засіданні надали покази щодо порушення вимог трудового законодавства Мар'їнським районним спортивно-технічним клубом як відносно них так й інших працівників, в тому числі й [PERSON] (затримання заробітної плати, не надання відпусток, не оплату в подвійному розмірі понаднормової роботи та роботи в святкові та вихідні дні). Свідки зазначили, що всю методичну роботу здійснювала [PERSON], - видавала навчальні матеріали, посібники, проводила заняття. Крім того, свідки підтвердили, що директор підприємства Кривуля Н.С. під час загальних зборів дозволяв собі приниження працівників, а на скарги за неналежну оплату праці тощо погрожував розправою. Крім того, свідок [PERSON], [PERSON] відмітили, що Кривуля Н.С. ображав на зборах й [PERSON], погрожував їй звільненням або переведенням на посаду «прибиральниці, що миє класи». Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, покази свідків, дослідивши матеріали справи, належно з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено наступні факти та відповідні правовідносини. Сторони по справі перебували в трудових відносинах: з 5 липня 1993 року [PERSON] на підставі наказу Мар'їнського районного спортивно-технічного клубу № 10 від 05.07.1993 р. прийнята на посаду касира, з 3 січня 1994 року на підставі наказу № 1 від 03.01.1994 р. переведена на посаду методиста, з 1 листопада 2012 року на підставі наказу № 19 від 01.11.2012 р., в зв'язку з внесенням змін в штатний розпис, переведена на посаду помічника директора. Переведення позивача на посаду директора відбулося в зв'язку з роз'ясненнями Донецької обласної організації Товариства сприяння оборони України, що посада «методист» відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 963 від 14 червня 2000 року «Про затвердження переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників» є виключно педагогічною посадою, на яку може бути призначена особа, яка має вищу професійну педагогічну освіту та відповідний стаж педагогічної роботи або кваліфікаційну категорію, проходити у встановлені законом терміни атестацію педагогічних працівників, - при цьому [PERSON] таким вимогам не відповідала. Відповідно до наказу Мар'їнського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України № 14-К від 9 квітня 2013 року помічнику директору [PERSON] встановлено з 10 червня 2013 року режим неповного робочого дня тривалістю чотири години (з 09:00 до 13:00 год.), 5 робочих днів на тиждень, з роз'ясненням права подати згоду або відмову на продовження роботи в змінених умовах. Відповідно до наказу № 41-К від 12 серпня 2013 року [PERSON] з займаної посади помічника директора звільнено в зв'язку з скороченням чисельності штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, з вказівкою проведення головним бухгалтером остаточного розрахунку та виплатити вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] в частині скасування наказу Мар'їнського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України про встановлення режиму неповного робочого часу суд зазначає наступне. Первісно суд звертає увагу, що позивачем оспорюється наказ «№ бн від 10.06.2013 р. «Про встановлення режиму неповного робочого часу помічнику директора [PERSON] з 10.06.2013 р.», разом з тим по суті вказаних змін умов праці видано наказ № 14-К від 9 квітня 2013 року та саме оцінку цього локального правового акту судом надано без відмови з формальних підстав в вимогах позивача, що не буде порушенням ст. 11 ЦПК України. Чинним трудовим законодавством передбачено випадки можливого встановлення працівнику неповного робочого дню або неповного робочого тижню, а саме на підставі статей 56 та 32 КЗпП України. Стаття 56 КЗпП України передбачає, що за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Таке погодження між сторонами трудового договору Мар'їнським районним спортивно-технічним клубом Товариства сприяння обороні України та [PERSON] відсутнє. В свою чергу, і власник підприємства або уповноважений ним орган має право на встановлення неповного робочого часу без погодження працівника, однак, при цьому має додержуватись процедура зміни суттєвих умов праці, яка передбачена ч. 3 ст. 32 КЗпП України. Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 КЗпП України. При цьому, в розумінні роз'яснень Постанови Пленуму Верхового Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (п. 10) зміни в організації виробництва і праці це раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадження передових методів, технологій тощо. Як вбачається з тексту наказу № 14-К від 9 квітня 2013 року в зв'язку з відсутністю повного навантаження та звуженням функціональних обов'язків помічника директора, з метою оптимізації роботи Мар'їнського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України вирішено: - встановити з 10 червня 2013 року режим неповного робочого часу для помічника директора [PERSON] в вигляді неповного робочого дня тривалістю чотири години з 09:00 до 13:00; - запропонувати [PERSON] подати заяву в письмовому вигляді про згоду або відмову продовжувати роботу в змінених умовах; - попередити [PERSON] що відмова від продовження роботи, в зв'язку зі зміною умов праці є підставою для припинення трудового договору на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України за спливом двох місяців з часу ознайомлення з наказом. Суд вбачає, що в графі «з наказом ознайомлена» відсутній особистий підпис [PERSON], разом з тим наявний припис, що від поставлення підпису позивач відмовилася в присутності свідків - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що останні зафіксували особистими підписами. Більш того, позивач [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала факт свого ознайомлення з наказом про встановлення режиму неповного робочого часу. З урахуванням вказаного, суд вважає, що позивачу [PERSON] зміни умов праці відповідачем Мар'їнського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України встановлено з дотриманням порядку, передбаченого ч. 3 ст. 32 КЗпП України, а тому підстави для скасування наказу № 14-К від 9 квітня 2013 року відсутні. Надавши висновок про необгрунтованість вимог [PERSON] в цій частині позовної заяви, суд надає оцінку посиланням відповідача на необхідність застосування до спірних відносин щодо оспорювання наказу № 14-К від 9 квітня 2013 року наслідків пропуску тримісячного строку звернення до суду. Так, дійсно, згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позивач [PERSON], будучи повідомленою про видачу оспорюваного наказу про встанволення їй режиму неповного робочого часу - 9 квітня 2013 року, звернулась до суду з вимогою його скасування лише 10 вересня 2013 року (за спливом пятимісячного терміну), при цьому заяву про поновлення строку не подавала. Разом з тим, за розясненнями, викладеними в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» при пропуску місячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог. Отже, перш ніж застосовувати наслідки пропуску строку звернення з позовом про вирішення трудового спору, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Оскільки в судовому засіданні не встановлено, що право [PERSON] порушено при видачі Мар"їнським районним спортивно-технічним клубом Товариства сприяння обороні України, підстав для відмови в цій частині позову в порядку ст. 233 КЗпП України не має, - суд, з"ясувавши обставини справи, права та обов"язки сторін, залишає ці вимоги без задоволення за безпідставністю. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] в частині скасування наказу Мар'їнського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України про звільнення позивача суд зазначає наступне. Відповідно до наказу по особовому складу Мар'їнського РСТК ТСОУ № 41-К від 12 серпня 2013 року [PERSON] звільнено з посади помічника директора в зв'язку з скороченням чисельності штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Підставами для видачі цього наказу є наказ № 29-К від 07.06.2013 р. «Про скорочення штату працівників», зі змісту якого вбачається, що для підвищення ефективності та оптимізації управління підприємством та за проведення аналізу економічних та виробничих можливостей підприємства виникла необхідність внесення суттєвих організаційних змін в роботі Мар'їнського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України та його структурі, в зв'язку з чим вирішено внести зміни в штатний розпис з виведенням посади помічника директора. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом зокрема у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду трудових спорів», розглядаючи трудовий спір, пов'язаний зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України суд має зясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне звільнення. Матеріалами справи встановлено, що підставою для видачі оспорюваного позивачем наказу є: 1) проведення 30 квітня 2013 року засідання ради трудового колективу Мар'їнського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України, на якому прийнято рішення посаду помічника директора з 12 серпня 2013 року скоротити; 2) наказ № 29-К від 07.06.2013 р. «Про скорочення штату працівників», зі змісту якого вбачається, що для підвищення ефективності та оптимізації управління підприємством та за проведення аналізу економічних та виробничих можливостей підприємства виникла необхідність внесення суттєвих організаційних змін в роботі Мар'їнського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України та його структурі, в зв'язку з чим вирішено: - внести зміни в штатний розпис з виведенням посади помічника директора, - підготувати для позивача [PERSON] письмове попередження щодо її звільнення з роботи 12 серпня 2013 року та підготувати необхідну документацію для подальшого надання до центру зайнятості. Проведення такого засідання та прийняття такого рішення відповідає вимогам ст.ст. 80, 104-111 ЦК України, ст.ст. 62-66, 79-92 ГК України, які визначають поняття юридичної особи, та право підприємства самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис. З урахуванням вказаного, суд прийшов до висновку, що в Мар'їнському РСТК ТСОУ відбулися зміни в організації праці, які супроводжувалися скороченням посади «помічника директора» та вивільненням працівника [PERSON] Факт відсутності трудового договору з іншою особою для виконання роботи, з якої звільнена позивач [PERSON], вказує на те, що скорочення в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відбулося. Доводи позивача щодо незаконності її звільнення, оскільки рішення про виведення посади «помічник директора» є умисним в зв'язку з упередженим ставленням до неї директора Мар'їнського РСТК ТСОУ, тоді як виконувану раніше нею роботу здійснює інша особа, прийнята формально на посаду інструктора навчального відділу, - не підтверджені належними доказами. Так, прийняття особи на посаду інспектора навчального відділу відбулося 1 червня 2013 року, тобто до звільнення позивача (наказ № 28-К від 01.06.2013 р.), а покладені на помічника директора обов'язки взяв на себе сам директор Мар'їнського районного спортивно-технічного клубу (протокол засідання від 30.04.2013 р.). Судом перевірено дотримання процедури звільнення позивача. Так, на виконання вимог ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України відповідачем було складено попередження № 49 від 7 червня 2013 року [PERSON] про її звільнення з роботи з 12 серпня 2013 року, з вказівкою, що підприємство не має можливості запропонувати іншу посаду. 10 червня 2013 року відповідачем складено та затверджено Акт про вручення 10 червня 2013 року в присутності в.о. директора [PERSON], секретаря [PERSON], інспектора навчального відділу [PERSON] помічнику директора Мар"їнського районного СТК ТСОУ [PERSON] попередження про її звільнення з роботи з 12 серпня 2013 року, з зазначенням факту відмови в поставлені підпису про його отримання. Таким чином, [PERSON] була повідомлена про майбутнє звільнення без порушень двомісячного строку, передбаченого ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, з урахуванням відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю. Враховуючи вищевикладене, законних підстав для задоволення вимоги [PERSON] про скасування наказу Мар'їнського районного СТК ТСОУ № 41-У від 12 серпня 2013 року не має, тому суд відмовляє в цій частині позову за безпідставністю, без посилання на факт порушення позивачем місячного строку для звернення до суду зі спором про звільнення, встановленого ст. 233 КЗпП України. Позовна вимога [PERSON] щодо поновлення її на роботі на посаді помічника директора Мар'їнського районного СТК ТСОУ з повним робочим днем є похідною від вимог про скасування наказу про встановлення режиму неповного робочого часу та наказу про звільнення, - тому також, як і основні, не підлягає задоволенню. В частині вимог позивача [PERSON] щодо витребування в Територіальній державній інспекції з питань праці у Донецькій області розрахунок суми компенсації за невикористані дні відпустки з 1998 по 2010 роки з застосуванням індексації на підставі акту перевірки, проведеної в Мар'їнському районному спортивно-технічному клубі Товариства сприяння обороні України суд вказує наступне. З матеріалів справи встановлено, що в лютому 2013 року Територіальною державною інспекцією з питань праці у Донецькій області проведено позапланову перевірку Мар'їнського районного спортивно-технічного клубу товариства сприяння обороні України, за результатами якої складено Акт № 05-37-038/0028, протокол про адміністративне правопорушення відносно директора підприємства за недотримання вимог ст.ст. 29, 72, 76, 79, 80, 96, 106, 107 КЗпП України, припис про усунення виявлених порушень. Зокрема, інспекцією зафіксовано факт не надання [PERSON] в повному обсязі щорічних відпусток протягом 1998 - 2012 років, додаткових відпусток за роботу на комп'ютері. При цьому, жодних розрахунків сум компенсації за невикористані дні відпустки інспекцією праці на надано. Суд, погоджується з позицією третьої сторони по справі щодо відсутності у державних інспекторів права надавати проведення розрахунків чи перерахунків розміру належних працівникові від підприємства виплат, готувати висновки про відповідність вимогам нормативно-правових актів певних локальних актів роботодавця з метою подальшого передавання цих розрахунків чи висновків працівникам, роботодавцям чи іншим органам, ухвалювати рішення, котре б примушувало керівника підприємства робити будь-які визначені інспектором праці виплати на користь конкретних осіб чи скасовувало б чинність наказів або розпоряджень, що порушують трудові права конкретних працівників. Таким чином, вимоги [PERSON] в розглядуваній частині суперечить правовим актам, якими регулюється діяльність ТДІзПП у Донецькій області, а саме ст. 259 КЗпП України, Положення про Державну інспекцію України з питань праці, Положення про Територіальну державну інспекцію з питань праці у Донецькій області, Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», - та не підлягають задоволенню. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнути з Мар'їнського районного спортивно-технічного клубу Товариства сприяння обороні України компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, заробітну плату за роботу в святкові та вихідні дні, суму вихідної допомоги при звільненні, середню заробітну плату за весь час затримки виплат суд виходить з наступного. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Тобто, за звільненням [PERSON] 12 серпня 2013 року відповідач Мар'їнський районний спортивно-технічний клуб зобов'язаний був провести остаточний розрахунок та виплатити позивачу всі належні відповідно до трудового законодавства суми, а саме заробітної плати за фактично відпрацьований час у місяці звільнення, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, інші виплати. Так, з матеріалів справи, а саме з копії розрахунково-платіжної відомості за серпень 2013 року (місяць звільнення позивача) вбачається, що [PERSON] нарахована грошова суму у розмірі 516,27 гривень, з яких - 255,81 гривень - заробітна плата за фактично відпрацьований час, 260,46 гривень - вихідна допомога. Суд вважає, що при проведенні з позивачем остаточного розрахунку при звільненні відповідач не дотримав вимоги ст. 83 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки», нормами яких визначено, що при звільненні працівнику виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні, зокрема, щорічної відпустки. Так, за посиланням [PERSON], з якими погоджується суд, вона має право на компенсацію 216 днів невикористаної щорічної відпустки. Обіймаючи в 3 січня 1994 року по 1 листопада 2012 року посаду методиста позивач в 1998 році на підставі Постанови Кабінету Міністрів «Про внесення змін та доповнень до пункту 4 додатка до Порядку надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним, педагогічним, науково-педагогічним працівникам освіти та науковим працівникам» № 1237 від 5 серпня 1998 року отримала право на щорічну відпустку тривалістю 42 календарних дня. Однак, протягом 1998 - 2012 років щорічні відпустки позивачу надавалися тривалістю 24 календарних дні. Суд відхиляє посилання відповідача, що норми вказаної постанови не можуть бути застосовані відносно [PERSON], оскільки як вбачається з п. 7 нормативно-правового акту відпустка тривалістю 42 календарних дні надається методисту, який працює у професійно-технічному навчальному закладі, при цьому Марї"нський районний спортивно-технічний клуб Товариства сприяння обороні України таким закладом не являється. З матеріалів справи, зокрема з статуту вбачається, що Мар'їнський районний СТК ТСОУ є професійно-технічним навчально-спортивним закладом, що забезпечує реалізацію потреб громадян в професійно-технічній освіті. Також, судом встановлено, що відповідач має ліцензію на надання освітніх послуг навчальними закладами, пов'язаних з одержанням професійної освіти на рівні кваліфікаційних вимог до професійно-технічного навчання. З довідки серії АБ № 383068 ГУ статистики у Донецькій області з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України вбачається, Мар'їнський районний СТК ТСОУ є професійно-технічним навчальним закладом. Факт ненадання [PERSON] щорічної відпустки протягом 1998-2012 років тривалістю 42 календарних дні визнано порушенням ст.ст. 75, 76 КЗпП України під час проведення перевірки Територіальною державною інспекцією з питань праці у Донецькій області та здійснено припис Мар'їнському районному СТК ТСОУ щодо їх усунення. Відповідно до наказу відповідача № 13-К від 27 березня 2013 року позивачу надано щорічну відпустку [PERSON] з 11 квітня 2013 року терміном 56 календарних дні, в тому числі за період праці з 5 липня 2010 року по 4 липня 2011 рік, 34 календарних днів за період роботи з 5 липня 2011 року по 4 липня 2012 року. Видача такого наказу є доказом визнання права [PERSON] на щорічну відпустку тривалістю 42 календарних дні, а обрана позиція відповідач під час розгляду даного трудового спору є лише спробою уникнути відповідальність за допущення порушень прав позивача. З урахуванням вказаного, [PERSON] не отримала відпустку в повному обсязі як методист протягом 1998 - 2010 роки, тому при звільненні з підприємства має право на отримання компенсації. Суд звертає увагу, що згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Рішенням Конституційного суду України № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» роз'яснено що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством. Таким чином, право [PERSON] на заявлення вимог стягнення компенсації за невикористану відпустку за минулі роки не обмежується будь-яким строком. Суд визначає кількість невикористаних днів відпустки, що підлягають компенсації. З 1998 - 1999 р.р. - 18 днів, 1999-2000 р.р. - 18 днів, 2000-2001 р.р. - 18 днів, 2001-2002 р.р. - 18 днів, 2002 - 2003 р.р. - 18 днів, 2003 - 2004 р.р. - 18 днів, 2004 - 2005 р.р. - 18 днів, 2005 - 2006 р.р. - 18 днів, 2006 - 2007 р.р. - 18 днів, 2007 - 2008 р.р. - 18 днів, 2008 - 2009 р.р. - 18 днів, 2009 - 2010 р.р. - 18 днів, тобто сумарна кількість днів невикористаної відпустки дорівнює 216 календарних дні, за які підлягає стягненню компенсація. Відповідно до п. 7 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток або компенсації за невикористані дні відпустки, тривалість який розраховується в календарних днях, провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців роботи на відповідну кількість календарних днів року (за винятком святкових і неробочих днів, установлених законодавством), одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Згідно довідки Мар'їнського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння оборони України від 4 лютого 2014 року розмір заробітної плати позивача [PERSON] за останні перед звільненням з роботи місяць складає 25866,73 гривень, всього кількість календарних днів за 12 місяців роботи за винятком святкових і неробочих днів складає 355 днів, то одноденна заробітна плата для нарахування компенсації за невикористані протягом 1998 - 2010 роки відпусток дорівнює 72,86 гривень (25866,73 грн. : 355 днів), а розмір такої компенсації складає 15737,76 гривень (72,86 грн. х 216 днів). Згідно ст. 107 КЗпП України робота у святковий та неробочий день оплачується у подвійному розмірі. В судовому засіданні з пояснень сторін, матеріалів справи встановлено, що [PERSON] на підставі розпоряджень керівництва Мар'їнського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння оборони України залучена до роботи в святкові та вихідні дні. Розрахунок недоплаченої заробітної плати за роботу в святкові та вихідні дні проводиться з суми заробітної плати за 1 робочий час за останні два місяці роботи. Заробітна плата позивача [PERSON] в червні 2013 року склала 141,37 гривень, за відпрацюванням 4 днів по 4 години, тобто заробітна плата за час складає - 8,84 гривні (141 грн. : 16 годин). Заробітна плата позивача [PERSON] в липні 2013 року склала 379,54 гривні, за відпрацюванням 13 днів по 4 години, тобто заробітна плата за час складає - 7,30 гривень (379,54 грн. : 52 години). Таким чином, середня заробітна плата за час за останні два місяці роботи позивача склала 8,07 гривень (/8,84 грн. + 7,30 грн./ : 2). З урахуванням вказаного, заборгованість по заробітній платі в святкові та неробочі дні зводиться до наступного: - чергування 29.10.1999 р. з 8:00 до 24:00 години (наказ № 4 від. 28.10.1999 р.) = 8,07 грн. х 16 годин х 2 = 258,24 грн. - чергування 07.11.1999 р. з 8:00 до 24:00 години (наказ № 5 від 05.11.1999 р.) = 8,07 грн. х 16 годин х 2 = 258,24 грн. - чергування 29.06.2007 р. з 8:00 до 18:00 години (наказ № 23 від 08.06.2007 р.) = 8,07 грн. х 10 годин х 2 = 161,40 грн. - чергування 26.04.2008 р. з 8:00 до 18:00 години (наказ № 25 від 24.04.2008 р.) = 8,07 грн. х 10 годин х 2 = 161,40 грн. - чергування 02.05.2008 р. з 8:00 до 18:00 години (наказ № 25 від 24.04.2008 р.) = 8,07 грн. х 10 годин х 2 = 161,40 грн. - чергування 11.05.2008 р. з 8:00 до 18:00 години (наказ № 26 від 8 травня 2008 р.) = 8,07 грн. х 10 годин х 2 = 161,40 грн. - чергування 02.01.2009 р. з 8:00 до 18:00 години (наказ № 62/1 від 11.12.2008 р.) = 8,07 грн. х 10 годин х 2 = 161,40 грн. - чергування 01.01.2010 р. з 8:00 до 18:00 години (наказ № 86 від 29.12.2009 р.) = 8,07 грн. х 10 годин х 2 = 161,40 грн. - чергування 09.01.2010 р. з 8:00 до 18:00 години (наказ № 86 від 29.12.2009 р.) = 8,07 грн. х 10 годин х 2 = 161,40 грн. - чергування 02.01.2011 р. з 8:00 до 18:00 години (наказ № 106 від 29.12.2010 р.) = 8,07 грн. х 10 годин х 2 = 161,40 грн. - чергування 07.03.2011 р. з 8:00 до 18:00 години (наказ № 10 від 03.03.2011 р.) = 8,07 грн. х 10 годин х 2 = 161,40 грн. - чергування 07.01.2012 р. з 6:00 до 18:00 години (наказ № 120 від 30.12.2011 р.) = 8,07 грн. х 12 годин х 2 = 193,68 грн. - чергування 10.03.2012 р. з 6:00 до 18:00 години (наказ № 25 від 21.02.2012 р.) = 8,07 грн. х 12 годин х 2 = 193,68 грн. - чергування 11.03.2012 р. з 6:00 до 18:00 години (наказ № 25 від 21.02.2012 р.) = 8,07 грн. х 12 годин х 2 = 193,68 грн. - чергування 02.06.2012 р. з 6:00 до 18:00 години (наказ № 62 від 30.05.2012 р.) = 8,07 грн. х 12 годин х 2 = 193,68 грн. - чергування 29.06.2012 р. з 6:00 до 18:00 години (наказ № 65 від 22.06.2012 р.) = 8,07 грн. х 12 годин х 2 = 193,68 грн. - чергування 05.01.2013 р. з 7:00 до 18:00 години (наказ № 121 від 18.12.2012 р.) = 8,07 грн. х 11 годин х 2 = 177,54 грн. Загальна сума заробітної плати за роботу в вихідні та святкові дні, що підлягає стягненню з Мар'їнського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України на користь [PERSON] дорівнює 3115,02 гривень. Випадки, коли здійснюється виплата вихідної допомоги при звільненні, визначено ст. 44 КЗпП України. Розмір вихідної допомоги встановлюється КЗпП та колективним договором підприємства і залежить від підстави, за якою провадиться звільнення працівника. Так, згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 1 ст. 40 КЗпП України працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Так, судом встановлено, що при звільненні [PERSON] на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України відповідачем Мар'їнським районний СТК ТСОУ було виплачено вихідну допомогу у розмірі 260,46 гривень, - ця сума оспорена, тому суд перевіряє вірність її нарахування. Для розрахунку вихідної допомоги при звільненні [PERSON] необхідно визначити розмір середньомісячної заробітної плати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Так, відповідно до абз. 2 п. 2 Порядку для розрахунку вихідної допомоги враховуються виплати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. В даному випадку вихідна допомога належна до виплати при звільненні [PERSON], з урахування встановленого їй режиму чотирьохгодинного робочого дня, розраховується з наступного: середня заробітна плата за одну годину за останні два місці роботи передуючі звільненню (8,07 гривень) помножена на фактично відпрацюванні години в місяць з урахуванням середньомісячної кількості робочих днів за 2 місяці (172 години) за відніманням фактично виплаченої суми (260,46 гривень) дорівнює 1127,58 гривень. Відповідно до роз'яснень, які містить п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником в терміни передбачені ст.116 КЗпП України є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З урахуванням того, що в судовому засідання встановлено факти не виплати [PERSON] при звільненні компенсації не невикористану відпустку, заборгованості по заробітній платі за роботу в святкові та неробочі дні, - суд визнає право позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. В силу вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України відповідач не надав суду переконливих доказів відсутності своєї вини в несвоєчасному розрахунку з позивачем. Суд вказує на невірний розрахунок відповідача середньої заробітної плати за весь час затримки виплат, оскільки проведений без врахування встановленого режиму праці неповного робочого дню. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідно виплата. Згідно з п. 5 Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період, У разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку). З позовної заяви слідує, що позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 13 серпня 2013 року (наступний день після звільнення) по 14 березня 201 року (день, по який були заявлені вимоги шляхом подачі заяви про уточнення позову), що становить 171 робочий день. Середньоденний заробіток становить 8,07 грн., а тому середній заробіток за час затримки розрахунку становитиме - 4438,40 грн. (152 дні х 29,20 грн.), який підлягає стягненню з відповідача в користь позивача. Залишаючи без задоволення позовні вимоги [PERSON] в частині присудження моральної компенсації суд вказує наступне. Відповідно до ст. 23 ч. 1 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушено його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Так, як в самій позовні заяві та й в судовому засіданні [PERSON] обґрунтовуючи свої вимоги відшкодування моральної шкоди покликалась на «свавільну» поведінку відносно неї зі сторони директора Мар'їнського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України Кривулі Н.С. (вчинення психологічного тиску, схилення до написання заяви про звільнення за власним бажанням, останній місяць перед звільненням не надавав ніякої роботи, ніяких доручень). Жодних посилань на спричинення позивачу моральної шкоду в зв'язку з затримкою проведення з нею остаточного розрахунку суду не надано, а неправомірності вставлення режиму неповного робочого часу та звільнення в зв'язку з скороченням штату, що дійсно певною мірою вплинуло на потребу позивача прикласти зусилля для організації життя, - вставлено не було. З урахуванням вказаного, підстав для присудження моральної компенсації за порушені трудові права позивача не має, оскільки фактично спірні відносини в цій частині стосуються лише особистих відносин позивача та директора Мар'їнського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України Кривулі Н.С. щодо приниження, на думку [PERSON], її гідності, цінності її особистості. Потреби в перевірки таких доводів позивача суд не вбачає, оскільки підстав для відшкодування такої моральної шкоди, у разі її встановлення, в порядку ст. 237-1 КЗпП України не має. На підставі ст. ст. 40, 41, 44, 72, 75, 76, 80, 83, 107 КЗпП України,

Outcome: partial