Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» одноразово грошову суму у розмірі 50000,00 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач [PERSON] з липня 1999 року по листопад 2012 року перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська», - звільнений в звязку з виходом на пенсію. Робота на підприємстві є небезпечною та шкідливою для здоровя, оскільки це постійний контакт із шкідливими речовинами, пилом та контрастними температурами. Здійснення такої трудової діяльності створює підвищену вірогідність спричинення шкоди здоров'ю працівника із-за неможливості підвищеного контролю людини за вказаними умовами і чинниками. Час роботи на підприємстві став причиною виникнення та розвитку у [PERSON] хронічного професійного захворювання, а саме: хронічна попереково-крижова радикулопатія в стадії неповної ремісії, хронічний бронхіт ІІ ступеню. Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 5 травня 2014 року професійне захворювання позивача виникло за таких обставин: в звязку з тривалим терміном праці в шкідливих умовах, обумовленої впливом шкідливого промислового фактора пил, важкість праці. За результатами медичного освідчення з 3 липня 2014 року в медико-соціальній експертній комісії [PERSON] встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 25 % за хворобою бронхіт, 15 % за хворобою попереково-крижова радикулопатія. Саме за встановленням сорокавідсоткового ступеню втрати професійної працездатності, [PERSON] просить стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» моральну шкоду. Моральна шкода полягає в тому, що позивач втратив професійну працездатність, має серйозні порушення здоров'я із стійкими розладами функцій організму, обумовленими наслідками професійного захворювання, все це призвело до порушення звичного способу його життя і потребує від позивача додаткових зусиль для організації, неможливості продовження активного особистого життя, порушення його нормальних життєвих звязків; позивач вимушений тривалий час витрачати на відвідування лікувальних установ, проходячи курси лікування (амбулаторно і стаціонарно), неодноразові обстеження, консультації у фахівців охорони здоров'я. Моральну шкоду [PERSON] оцінює у розмірі 50000, 00 гривень. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, в порядку ст. 158 ЦПК України, надіслав на адресу суду письмове клопотання про розгляд справи в його відсутність, при чому позовні вимоги підтримані, інших доказів на обґрунтування заявлених вимог позивач не надає, будь-яких клопотань та заяв не заявляє. Представник позивача адвокат [PERSON] (діючий на підставі договору про надання правової допомоги, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю) у судове засідання зявився, діючи в інтересах свого довірителя [PERSON], наполягав на повному задоволенні заявлених вимог, оскільки грошова сума у розмірі 50000,00 гривень компенсує невелику кількість завданих моральних страждань. [PERSON], посилаючись на особисті відчуття фізичного та душевного болю [PERSON], оголосив викладену в позовній заяві позивача аргументацію вимог, зокрема зауважив, що стан здоровя позивача не є стабільним, у нього постійні болі в поперековому відділі хребта з іррадіацією в ноги, заніміння правої ноги, болі посилюються при русі, фізичному навантаженні, відчуває забруднення при ходьбі, обмеження рухів, крім того, в нього постійний кашель приступообразного характеру з мокротинням, затруднення дихання, задуха при прискоренні ходи та при незначному фізичному навантажені, почуття нехватки повітря, болі та хрипи у грудній клітці, швидка стомленість, поганий сон, надмірна пітливість, загальна слабкість, періодично давлючі болі в ділянці серця. Позивач відчуває душевні страждання та переживання, в нього зявилися почуття тривоги перед майбутнім, особливо з урахуванням незворотності наслідків отриманих професійних захворювань та тяжкого стану його здоровя. Життєдіяльність позивача обмежена, порушені нормальні життєві звязки, змінено звичайний спосіб життя. Крім того, представник позивача звернув увагу суду на той факт, що необхідність проходження стаціонарного лікування, обстежень та консультацій спеціалістів позбавляє позивача можливості домашнього затишку, обмежує можливість спілкування з близькими, що також негативно впливає на душевний та емоційний стан [PERSON] Представник Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» [PERSON] (діюча на підставі довіреності) у судове засідання зявилась, позовні вимоги [PERSON] не визнала, просила в позові відмовити, надала пояснення аналогічні викладеним в письмових запереченнях. Представник відповідача пояснила, що вимоги [PERSON] носять лише формальний характер та ґрунтуються лише на діючій практиці розгляду судами аналогічних спорів. Так, однією із підстав настання відповідальності за спричинену моральну шкоду є наявність протиправних дій з боку відповідача та його вини в цьому. В супереч п. 2 ч. 2 ст. 23, ч. 1 ст. 1167 ЦК України позивач не надав доказів, у чому саме полягає противність поведінки ДП «ВК «Краснолиманська», що призвела до виникнення професійного захворювання. Так, з п. 19 акту форми П-4 від 05.05.2014 р. вбачається, що за час роботи [PERSON] на ДП «ВК «Краснолиманська» випадків порушення технологічних регламентів виробничого процесу, порушень техніки безпеки, гігієни праці з боку адміністрації підприємства, відсутності або несправності підіймальних і тягових пристроїв, що могли б сприяти виникненню профзахворювання, зафіксовано не було. Укладаючи трудовий договір з позивачем відповідно до вимог ст. 29 КЗпП України йому було під розпис роз'яснені його права та обов'язки, про умови праці, наявні на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних та шкідливих виробничих факторів та можливість їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. При цьому, позивач свідомо прийняв запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров'я та його наслідки, претензій до умов праці на ДП «ВК «Краснолиманська» зі сторони [PERSON] висунуто не було. Представник відповідача звернула увагу суду, що [PERSON] свого часу перебував в трудових відносинах з шахтою «Родинська» (з 25.12.1990 р. 01.12.1997 р.), шахтою «Белозірська», - тобто мав вплив шкідливих виробничих факторів до працевлаштування на ДП «ВК «Краснолиманська». Праця ж на підприємстві відповідача відносилася до 3 класу, 3 ступеня шкідливих умов праці, а це згідно гігієнічній класифікації праці відноситься до легкого та середнього ступенів важкості, що свідчить про можливість відновлення стану здоровя позивача після звільнення, більш того, причиною припинення трудових відносин став вихід позивача на пенсію, а не хвороба чи професійне захворювання. Також представник відповідача вказує, згідно п.п. "д" п.1.1 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, затвердженого наказом МОЗ України № 212 від 22.11.1995р., на МСЕК покладено обов'язки щодо встановлення факту спричинення моральної шкоди. Разом з тим, відповідного висновку МСЕК або інших медичних органів про заподіяння позивачу моральної шкоди, її глибини та негативних наслідків, які мали б бути підставою для відшкодування моральної шкоди позивачем суду не надано. За позицією представника відповідача, підприємство не може нести матеріальних затрат у разі наявності професійного захворювання або трудового каліцтва працівника ні перед ким, тому що ці правовідносини регулюються нормами соціального забезпечення, зокрема, главою 67 ЦК України, Закону України "Про страхування", Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Наразі без обмеження відділення виконавчої дирекції Фонду у м. Красноармійську Донецької області Фонду відшкодовує витрати на лікування і втрачений позивачем заробіток, позивач отримує щомісячні страхові виплати, лікування, витрати на яке компенсуються Фондом. Звернуто [PERSON] увагу суду й на те, що позивач обґрунтував моральну шкоду виключно словами та в супереч ч. 3 ст. 23 ЦК України, п. 4, п. 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували заподіяння моральної шкоди на суму 50000,00 гривень. Загалом представник відповідача просить відмовити в задоволенні вимог [PERSON] з причини необґрунтованості та недоказовості. Третьою особою відділенням виконавчої дирекції Фонду у м. Красноармійську Донецької області суду адресовано клопотання про розгляд справи в відсутність представника, з ухваленням рішення по справі на розсуд. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, належно зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено наступні факти та відповідні правовідносини. [PERSON] з 26 липня 1999 року перебував в трудових відносинах з Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська», обіймав посаду гірника очисного забою підземного з повним робочим днем в шахті, 28 листопада 2012 року звільнений за власним бажанням, в звязку з виходом на пенсію (підтверджено записами в трудовій книжці позивача). Як під час здійснення трудової діяльності так і після звільнення [PERSON] отримував медичне лікування в Комунально-лікувальній профілактичній установі «Родинська міська лікарня» за встановленим діагнозом -хронічне обструктивне захворювання легень (підтверджено виписним епікризом № 885/430 за період стаціонарного лікування з 13.09.2012 р. 24.09.2012 р., виписним епікризом № 1093/537 за період стаціонарного лікування з 08.11.2012 р. 16.11.2012 р., випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 511/261 за період знаходження на лікуванні з 16.05.2013 р. 27.05.2013 р.) 12 березня 2014 року Центральною лікарсько-експертною комісією Клініки професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці Національної академії медичних наук України» видано повідомлення за № 269 про наявність вперше виявленого професійного захворювання у [PERSON] За результатами засідання Центральної лікарсько-експертної комісії складено медичний висновок № 10/395 від 12.03.2014 року про наявність у [PERSON] професійного захворювання: хронічна попереково-крижова радикулопатія в стадії неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом; хронічний бронхіт ІІ ступеню, фаза затихаючого загострення, прикореневий та базальний пневмосклероз І-ІІ ступенів. При цьому в якості обґрунтування встановлення [PERSON] діагнозу професійного захворювання в медичному висновку № 10/395 від 12.03.2014 року вказано: дані клінічного обстеження; динаміка захворювань, їх розвиток під час роботи в шкідливих умовах; інформація про умови праці, представлена в інформаційній довідці № 1131/2.3 від 28.11.2013 року, за якою позивач по справі підлягав дії пилу 93 мг/м.куб. при ГДК 10 мг/м.куб, підлягав комплексній дії виробничих факторів, параметри яких перевищували допустимі величини (фізичне навантаження, вимушена робоча поза), стаж в шкідливих умова 21 рік (13 років на ДП «ВК «Краснолиманська»). В період часу з 26.02.2014 р. по 13.03.2014 р. [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в Клініці професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці Національної академії медичних наук України», та з виписки № 292 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого вбачається, хронічний бронхіт у позивача зареєстрований в 2012 році, хронічна попереково-крижова радикулопатія в 2008 році, за результатами лікування встановлено рекомендації: протипоказана робота в умовах дії пилу, токсичних та подразнюючих речовин, фізичного навантаження; спостереження та лікування у невролога, терапевта, профпатолога; курси відновлюючого лікування; санаторно-курортне лікування в санаторіях пульмонологічного та неврологічного профілю. Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за Формою П-4, складеного 5 травня 2014 року комісією Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» професійне захворювання у позивача [PERSON] виникло в звязку з тривалим терміном праці в шкідливих умовах, обумовленої впливом шкідливого промислового фактора пил, важкість праці. При цьому, в Акті від 5 травня 2014 року вказано, що за час роботи [PERSON] на ДП «ВК «Краснолиманська» не зафіксовано випадків порушення технологічних регламентів виробничого процесу, порушень техніки безпеки, гігієни праці з боку адміністрації підприємства, відсутності або несправності підіймальних і тягових пристроїв, що могло б сприяти виникненню профзахворюванню. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, повязаних з роботою. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Враховуючи ці положення законодавства, надавши належну оцінку вищевказаним письмовим доказам, суд приходить до висновку, що встановлений позивачу [PERSON] клінічний діагноз професійного захворювання є результатом праці на Державному підприємстві «Вугільна компанія» Краснолиманська». Позивач [PERSON] освідкований в Обласному центру медико-соціальної експертизи Обласної профілактичної медико-соціальної експертної комісії та з 3 липня 2014 року встановлено вперше ступінь ступень професійної працездатності за професійним захворюванням 40 % (за сукупністю 25 % хронічний бронхіт, 15 % хронічна попереково-крижова радикулопатія), що підтверджується довідкою серії 10ААА № 243658. Суд погоджується з посиланнями позивача, що зв"язку з ушкодженням здоров"я внаслідок професійного захворювання та втратою працездатності на 40 %, він позбавлений можливості повною мірою реалізувати своє право на працю, постійно відчуває фізичні страждання, неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що підтверджується матеріалами справи. За втратою професійної працездатності на 40 % позивачем [PERSON] порушено питання відшкодування моральної шкоди. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4, питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, тому суду необхідно в кожній справі зясувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках. Так, під час розгляду справи по суті, суд зясовує момент виникнення права [PERSON] на відшкодування моральної шкоди. Відповідно до розяснень Верховного суду України потерпілий має право на відшкодування моральної шкоди з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, якщо право у нього виникло з 1 квітня 2001 року до 1 січня 2006 року. Коли право на відшкодування моральної шкоди виникло у потерпілого: 1) після 1 січня 2006 року і до 20 березня 2007 року - фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві не зобовязаний здійснювати відшкодування моральної шкоди, з тих підстав, що дія ч. 3 ст. 34 Закону України «По загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання України» зупинена Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік» (від 20 грудня 2005 року), та Законом України «Про державний бюджет на 2007 рік» (від 19 грудня 2006 року) (призупинення дії закону не дає підстав для його застосування); 2) після 20 березня 2007 року, - фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві не зобовязаний здійснювати відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України від 23 лютого 2007 року № 717 про виключення ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування». Як вбачається з матеріалів справи позивачу з 3 липня 2014 року вперше встановлена ступінь втрати працездатності у розмірі 40 % в звязку з професійним захворюванням. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди за фактом втрати працездатності в звязку з професійним захворюванням виникло у позивача після набрання чинності як Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік», так і Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік». Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Разом з тим, згідно ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. З урахуванням вищезазначеного та вказаного положення основного закону України, суд прийшов до висновку, що право позивача на відшкодування моральної шкоди за фактом втрати працездатності в звязку з професійним захворюванням не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України надано право відшкодувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до вимог ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Судом встановлено, що причиною втрати позивачем працездатності в звязку з професійним захворюванням є трудова діяльність в шкідливих умовах (згідно лабораторно-інструментальних досліджень запиленість повітря робочої зони складала 93,1 мг/куб. м (при гранично допустимій концентрації 10 мг/куб. м) впродовж 86,1 % робочої зміни), комплексна дія виробничих факторів, параметри яких перевищували допустимі величини (фізичне навантаження, вимушена робоча поза). Ці обставини відповідачем ДП «ВК «Краснолиманська» не спростовані. Вказане свідчить про порушення ДП «ВК «Краснолиманська» вимог законодавства про охорону праці, ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці». Таким чином, суд встановив, що відповідач не створив позивачу безпечних і нешкідливих умов праці, унаслідок чого ним втрачено професійну працездатність. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди» за моральну шкоду, заподіяну працівникові під час виконання трудових обовязків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах. З акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 5 травня 2014 року вбачається, що підприємством, перебуваючому в причинному звязку з втратою позивачем професійної працездатності на 40 % є саме Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська», тому керівництво вказаного підприємства допустило порушення законодавства про охорону праці. З урахуванням вказаного, суд, не приймає посилання представника відповідача щодо необхідності покладення обовязку відшкодування спричиненої [PERSON] моральної шкоди на підприємства вугільної промисловості, у трудових відносинах з якими позивач знаходився до працевлаштування до ДП «ВК «Краснолиманська», - як такого що не доведено неправомірність вчинення причинних дій кількома особами. Суд не приймає посилання представника ДП «ВК «Краснолиманська» на те, що факт спричинення [PERSON] моральної шкоди є формальним, та зазначає, що будь-яких додаткових висновків, експертиз в даному випадку не потрібно, оскільки наявна стійка втрата працездатності позивача. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному порядку суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Сукупність наданих позивачем [PERSON] доказів (трудова книжка позивача, акт розслідування професійного захворювання, виписки з історії хвороби, медичні довідки, довідка МСЕК), жоден з яких не оспорює відповідач, - підтверджують факт завдання позивачу моральної шкоди професійними захворюваннями. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Суд, встановивши відповідні факти, визнає, що ушкодження здоров'я (професійне захворювання) завдає фізичні та моральні страждання позивачу [PERSON], вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2004 від 27 січня 2004 року за наявності у потерпілого стійкої втрати професійної працездатності висновок МСЕК про факт спричинення моральної шкоди не потребується. Визначаючи розмір моральної шкоди, підлягаючої відшкодуванню [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до розяснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань та з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача і інших обставин. Зокрема, враховуються характер та тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Приймаючи до уваги вищезазначене, а також враховуючи глибину моральних та фізичних страждань позивача з приводу пошкодження здоровя (професійне захворювання, ступінь втрати ним професійної працездатності, суд вважає, що розмір позовних вимог [PERSON] безпідставно завищений. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням: стану здоровя позивача, тяжкості отриманого професійного захворювання, його наслідків, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках. Так, з наданих суду виписок з амбулаторної карти позивача, епікризів встановлено, що позивач періодично знаходиться на стаціонарному лікуванні з причини отриманого професійного захворювання. Окрім стаціонарного лікування позивач потребує тривалого обстеження в медичних закладах, періодичних консультацій лікарів. Відповідно до глибини фізичних і душевних страждань (ступінь втрати професійної працездатності позивача, обмеження його можливостей вести активний спосіб життя, необхідність прикладання додаткових зусиль для організації свого життя), враховуючи статтю 41 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, принципи виваженості, розумності і справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь позивача [PERSON] 10000,00 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч. 5 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 4 ст. 215 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, [PERSON], в порядку п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судових витрат, тому передбачений п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 вказаного закону розмір мита підлягає стягненню в дохід держави з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (розмір визначено з урахуванням дати подачі позову до суду 16.11.2015 р.) На підставі викладеного,

Outcome: partial