Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із цивільним позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, просив визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, будинком [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що позивачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.04.2011 року на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . В даному будинку зареєстрована його дочка [PERSON] , 1981 року народження, яка з 2012 року не проживає в зазначеному будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має та взагалі будинком вона не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні [PERSON] , ні інші члени сім`ї відповідачці не чинили. Позивач вважає, що відповідачка [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] у зв`язку з тим, що вона без поважної причини відсутня тривалий час за місцем своєї реєстрації, не сплачувала коштів за комунальні послуги та не несла будь-яких витрат, пов`язаних з утриманням будинку, в якому вона зареєстрована (а. с. 1-2). Представник відповідачки [PERSON] надав суду відзив, яким позов заперечив, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю. Свою позицію мотивував тим, що відповідачка з 2012 року у зв`язку з влаштуванням на постійне місце роботи була змушена була виїхати до м. Дніпро. З цього часу позивач [PERSON] перешкоджає відповідачці у поверненні до житлового будинку, де остання зареєстрована, а також перешкоджає у реєстрації за місцем її реєстрації трьох неповнолітніх дітей відповідачки - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Будь-який договір по утриманню житлового будинку між відповідачкою та позивачем не укладався, а тому у неї відсутній обов`язок по утриманню житлового будинку, у якому вона зареєстрована. Представник відповідачки [PERSON] вважає, що оскільки позивач чинить відповідачці перешкоди у користуванні житловим будинком, вона являється членом його сім`ї, однак тривалий час не проживає у житловому будинку з поважної причини, зняття відповідачки з реєстраційного обліку за місцем проживання потягне за собою також порушення права на житло неповнолітніх дітей відповідачки (а. с. 44-45). Ухвалою суду від 23.03.2021 року відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження Ухвалою суду від 25.05.2021 року підготовче провадження закрите та справа призначена до судового розгляду 15 червня 2021 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити. Пояснив суду, що з 2009 року його донька [PERSON] без поважних причин не проживає в будинку [ADDRESS] . Вже багато років відповідачка не приїжджає до позивача, не провідує його. На даний час позивач [PERSON] має намір змінити місце проживання, знайшов покупця на будинок, але через те, що там зареєстрована його донька, він не може продати будинок. У зв`язку з наведеним у позивача виникла необхідність звернення до суду для захисту своїх прав. Представник відповідачки [PERSON] позов заперечив, пояснив суду, що відповідачка [PERSON] зареєстрована у будинку, який належить позивачеві. З 2012 року [PERSON] проживає у м. Дніпро у зв`язку з працевлаштуванням. У будинку [ADDRESS] відповідачка не має змоги проживати, так як позивач чинить їй перешкоди у проживанні в зазначеному будинку. Щодо позиції позивача, що його донька не сплачує комунальні платежі та не допомагає утримувати будинок, представник відповідачки [PERSON] послався на положення статті 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, а жодних договорів між сторонами приводу утримання будинку не укладалося. Також заперечив, що реєстрація відповідача перешкоджає продажу будинку і повідомив суду, що з 29.06.2021 року у цьому будинку зареєстровані малолітні діти відповідачки. Свідок [PERSON] показав суду, що він є сусідом [PERSON] , знає його та його сім`ю давно. [PERSON] - доньку - він не бачив давно, приблизно 6-7 років. У будинку не з`являється, батьку не допомогає. Свідок [PERSON] показав суду, що він є сусідом [PERSON] , з яким він знайомий з 1991 року. Дочку позивача [PERSON] за місцем реєстрації він не бачив десь 6 років. Часто буває у позивача вдома, знає, що позивач утримує даний будинок самостійно та проживає в ньому один. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом на право власності на нерухоме майно від 09.04.2011 року, витягом про державну реєстрацію прав, виданого 09.04.2011 року Комунальним підприємством «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» (копії, а. с. 5-6). 01.03.2021 року депутатами Великомихайлівської сільської ради у присутності заявника та сусідів складений акт №67, відповідно до якого комісія встановила, що [PERSON] з 2012 року по даний час за місцем реєстрації, а саме, за адресою: [ADDRESS] не проживає, у зв`язку з постійною роботою фактично проживає у м. Дніпро (копія акту, а. с. 11). В судовому засіданні 01.07.2021 року представник відповідачки [PERSON] надав суду довідки, видані 30.06.2021 року виконавчим комітетом Великомихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області, відповідно до яких за адресою: [ADDRESS] разом з матір`ю [PERSON] зареєстровані її малолітні діти, а саме, син [PERSON] , 2015 року народження, син [PERSON] , 2017 року народження, та донька [PERSON] , 2019 року народження (довідки, а. с. 65-68). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до частини другої статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України до завдань підготовчого провадження відноситься остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу. Згідно ч. 2 ст. 189 ЦПК України підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше. Відповідно до ч. 1 ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Згідно положень ч. 1 ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. Судом з`ясовано, що у будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] відповідачка [PERSON] зареєстрована разом зі своїми трьома малолітніми дітьми, при цьому реєстрація малолітніх дітей відбулася 30.06.2021 року - після закриття підготовчого судового засідання у справі і призначення справи до розгляду по суті. Дані обставини виникли на етапі судового розгляду, вже після закриття підготовчого провадження, тобто, зміна фактичних обставин у справі відбулася на стадії судового розгляду. Положеннями ЦПК України закріплена можливість вступу до справи інших осіб до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. З аналізу норм цивільного процесуального законодавства суд робить висновок, що повернення зі стадії розгляду справи по суті до стадії підготовчого провадження не відповідає вимогам процесуального закону, строк підготовчого провадження не може бути поновлений судом навіть за наявності поважних причин, а залучення співвідповідачів і третіх осіб після закриття підготовчого засідання у справі не допускається. Це зумовлено, зокрема, необхідністю дотримання принципів стадійності цивільного процесу та правової визначеності, а також метою недопущення зловживання тієї чи іншої сторони процесуальними правами. Таким чином, суд не має змоги ставити питання про залучення співвідповідачів (малолітніх дітей), третіх осіб (служби у справах дітей, органу опіки), отримувати висновки від відповідних служб на стадії судового розгляду. Встановивши зазначені обставини, суд вважає, що рішення у справі може вплинути на права та обов`язки малолітніх дітей відповідачки, які разом з нею зареєстровані у вищезазначеному домоволодінні, оскільки при задоволенні позову діти не зможуть реалізовувати своє право проживати за зареєстрованим місцем проживання, так як малолітні діти в силу свого віку не мають достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання, а відповідно до положень ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Окрім цього, у своїй позовній заяві позивач [PERSON] посилається на ч. 2 ст. 406 ЦК України, відповідно до якої сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, однак які саме обставини у даному випадку є підставами для припинення сервітуту - у позовній заяві не зазначено. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що будь-який договір по утриманню житлового будинку між сторонами не складався, домовленостей про сплату відповідачем коштів за комунальні послуги не було, а тому у відповідачки [PERSON] відсутній обов`язок по утриманню житлового будинку, у якому зареєстрована відповідачка, разом зі своїми дітьми. Не сплата відповідачкою коштів за користування житлово-комунальними послугами, не може бути беззаперечною підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. З гідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від ІЗ травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.01.2020 року справа №754/613/18-ц. Оскільки зняття відповідачки з реєстраційного обліку за місцем проживання потягне за собою порушення права на житло її малолітніх дітей, які не є стороною у справі, суд приходить до висновку, що позов є передчасним та необґрунтованим, а підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні. У зв`язку з відмовою в позові, на підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed