Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

У грудні 2016 [PERSON] звернулася до суду із позовом. Після уточнення позовних вимог просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 6281,53 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку 20797,70грн. та на відшкодування моральної шкоди- 1000 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що з 18.02.2014 року\~вона обіймала посаду техніка-землевпорядника в Житомирській регіональній філії ДП "Центр ДЗК". При звільненні з роботи 31.03.2016 року з нею не було проведено повного розрахунку. Зокрема, не виплачена заборгованість по заробітній платі у сумі 6281,53 грн. Посилаючись на порушення роботодавцем строків виплати заробітної плати та розрахунку при звільненні, вважала, що на останнього слід покласти обов»язок виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку та відшкодувати заподіяну їй моральну шкоду. Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 12 травня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру" (м.Київ, вул.Народного ополчення,3, код за ЄДРПОУ 21616582, р/р 26005035644800 в ПАТ «УкрСиббанк» в м.Києві, МФО 351005) на користь [PERSON] (податковий номер [NUMBER]) заборгованість по заробітній платі в розмірі 6281 (шість тисяч двісті вісімдесят одна) грн. 53 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 20797 (двадцять тисяч сімсот дев?яносто сім) грн. 70 коп. та на відшкодування моральної шкоди 500 (пятсот) грн.00 коп., а всього 27579\~ (двадцять сім тисяч п?ятсот сімдесят дев?ять) гривень 23 коп. В задоволенні решти позову відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в межах платежу за один місяць. Цим же рішенням стягнуто з Державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру" на користь держави судовий збір у сумі 1102 (тисяча сто дві) грн. 40 коп., зарахувавши до спеціального фонду Державного бюджету України. У поданій апеляційній скарзі Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» (надалі - ДП «Центр ДЗК») посилаючись на незаконність зазначеного рішення, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову [PERSON] і застосувати позовну давність в частині стягнення середнього заробітку за час затримки рахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. На думку апелянта, суд не врахував, що Конституційний суд України у своєму рішенні дійшов висновку, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк. [PERSON] звернулася із позовом до суду з пропуском встановленого трьохмісячного строку без поважних причин, що, на переконання апелянта, є підставою для відмови в задоволенні її позову. Вважає, що позивач не надала належних та допустимих доказів, які могли б підтвердити заподіяння їй моральної шкоди. Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно із копією трудової книжки АО№407593 20 листопада 2012 року [PERSON] була прийнята на роботу до Житомирської регіональної філії Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» на посаду інженера сектору обробки земельно-кадастрової інформації, а 18.02.2014 року- переведена на посаду техніка-землевпорядника Житомирського міськрайоного виробничого відділу (а.с.8). Наказом №60-к від 31 березня 2016 року позивача звільнено з роботи за переведенням на підставі п.5ст.36 КЗпП України, про що зроблено запис в трудовій книжці (а.с.7,8). Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідачем порушено гарантовані законом трудові права позивача, внаслідок чого їй заподіяно моральну шкоду. При цьому судом враховано, що під час перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем останнім не дотримувалися строки виплати заробітної плати, передбачені ст.115 КЗпП. Цих обставин представник відповідача не заперечувала. Крім того, частиною 1 ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В даному випадку в день звільнення позивачка працювала. Згідно з довідкою Житомирської регіональної філії ДП "Центр державного земельного кадастру" №65 від 09.11.2016 року заборгованість по заробітній платі ЖРФ ДП"Центр державного земельного кадастру" перед [PERSON] станом 09.11.2016 року становить 6281,53 грн. (а.с.9). Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до роз»яснень, викладених п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від\~24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідач має виплатити позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку. Разом з тим, визначаючи середньоденну заробітну плату позивача, суд не врахував наступного. Відповідно до ч.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» розмір середньої заробітної плати визначається згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (з наступними змінами та доповненнями.) Відповідно до ч.3п.2,п.5,8 Порядку середньомісячна заробітна плата, у випадку нарахування середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження, згідно з чинним законодавством не враховуються одноразові виплати (матеріальна допомога, компенсація за невикористану відпустку тощо), а також компенсація працівникам втрати частини заробітної плати\~\~у звязку з порушенням термінів її виплати ( підпункт л) п. 4 Порядку). Враховуючи зазначені положення закону, при визначенні середньої заробітної плати за основу береться заробітна плата за січень, лютий 2016 року, а не лютий, березень, як визначив суд. У зв»язку з цим середньоденна заробітна плата позивачки на день звільнення становила 79,33 грн.((1390,08+1782,96):40)- де 1390,08 грн. і 1782,96 грн. нарахована заробітна плата за січень та лютий 2016 р.; 40 сумарна кількість робочих днів за ці місяці). З урахуванням позовних вимог, стягненню підлягає середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні тривалістю 259 робочих днів в сумі 14914 грн.04 коп. За наведених обставин рішення суду в цій частині підлягає зміні. Крім того, зменшенню також підлягає розмір стягнутої на користь позивачки заборгованості по заробітній платі, оскільки судом не враховані отримані позивачкою 30 грудня 2016 року 1400 грн. на погашення існуючої заборгованості. У зв»язку з цим, рішення суду в цій частині також підлягає зміні. Разом з тим, правильними апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції в частині вимог про відшкодування моральної шкоди. Так, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику, відповідно до ст.237-1 КЗпП України, проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вирішуючи спір в цій частині вимог, суд обгрунтовано вважав, що невиконання роботодавцем вимог ст.ст.115,116 КЗпП України призвело до порушення трудових прав позивачки, внаслідок чого остання тривалий час позбавлена можливості отримати належну їй заборгованість по заробітній платі та розпоряджатися нею на власний розсуд. Це вимагало від позивачки додаткових зусиль для організації свого життя. Остання змушена в судовому порядку відновлювати свої порушені трудові права. За наведених обставин та виходячи з принципів виваженості, розумності і справедливості суд обгрунтовано визначив відшкодування в сумі 500 грн. Доводи апеляційної скарги про пропуск строку звернення до суду є безпідставними та суперечать змісту правового висновку ВС України у справі №6-409цс16. Зокрема, Верховним Судом зазначено, що статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. В даному випадку розрахунок з позивачкою не проведений до цього часу. А отже, відсутні підстави вважати, що строк позовної давності пропущений. Оскільки апеляційним судом було відстрочено сплату відповідачем судового збору до постановлення рішення, зазначені судові витрати підлягають стягненню в дохід держави.

Outcome: partial