Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

30.04.2020 року позивач Фастівська міська рада звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою, посилаючись на те, що 15.02.2017 року відповідачі за договором дарування отримали у спільну часткову власність об`єкт нерухомого майна (кіоск « [INFO] ») за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка на якій розташований кіоск знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Фастова. 24.02.2017 року відповідачі звернулися до Фастівської міської ради з заявою про передачу в оренду земельну ділянку під існуючим торговим кіоском « [INFO] ». Рішенням Фастівської міської ради Київської області від 25.05.2011 року [PERSON] , [PERSON] було передано в оренду земельну ділянку площею 0,0401 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 2 вказаного рішення відповідачів було зобов`язано в місячний термін зареєструвати договір оренди земельної ділянки. Станом на 01.02.2020 року договір оренди земельної ділянки між Фастівською міською радою та відповідачами не укладений, право оренди на земельну ділянку не зареєстроване. Таким чином, відповідачі користувались земельною ділянкою без відповідних правовстановлюючих документів. Своїми діями, які виразились у користуванні земельною ділянкою без оформлення належних правовстановлюючих документів [PERSON] та [PERSON] , бюджетом м. Фастова недоотримано безпідставно збережені кошти у вигляді несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою у розмірі 41886,40 грн. Вжиті заходи досудового врегулювання спору не дали позитивного результату, що стало підставою звернення з позов до суду. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06.07.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити та надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. В судове засідання відповідачі не з`явилися, повідомлялися вчасно та належним чином про час і місце розгляду справи, зокрема і шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Фастівського міськрайонного суду Київської області, причини неявки суду не відомі, заяв чи клопотань про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходило. У встановлений строк відзиву на позовну заяву до суду не надійшло, а тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ст. 13 ЦПК України, передбачено що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що на підставі Договору дарування, посвідченого 15.02.2017 року Мельник К.С., приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області, [PERSON] та [PERSON] отримали у спільну часткову власність об`єкт нерухомого майна кіоск « [INFO] » за адресою: [ADDRESS] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна кіоск « [INFO] » за адресою: [ADDRESS] зареєстровано на праві приватної спільної часткової власності по Ѕ за кожним за [PERSON] та [PERSON] . 24.02.2017 року відповідачі звернулися до Фастівської міської ради з заявою про передачу в оренду земельної ділянки під існуючим торгівельним кіоском « [INFO] », за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Фастівської міської ради Київської області від 25.05.2017 року № 1/32-ХХІХ-VII «Про передачу в оренду земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі в [ADDRESS] » передано [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,0401 га (кадастровий номер 3211200000:02:003:0436) в оренду для будівництва та обслуговування будівель торгівлі в [ADDRESS] терміном на п`ять років, із застосуванням коефіцієнту підвищення для встановлення орендної плати «5». Звертаючись до суду з даним позовом позивач, обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що відповідачі набули права власності на вказане майно за договором дарування та в подальшому звернулися до позивача про укладення договору оренди земельної ділянки площею 0,401 га яка розташована за адресою: [ADDRESS] під існуючими будівлями та спорудами для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Разом з тим, договір оренди між позивачем та відповідачами не укладався, однак достовірно встановлено, що вказана земельна ділянка використовується відповідачами без відповідних правовстановлюючих документів, а тому просять стягнути 41886,40 грн, як безпідставно збережені кошти у вигляді несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою. Відповідно до ч. 3 ст. 2 Земельного кодексу України об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). Визначення земельної ділянки на законодавчому рівні закріплене у ст. 79 Земельного кодексу України, як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. В усіх визначеннях земельної ділянки, запропонованих представниками доктрини земельного права, звертається увага на дві особливості земельної ділянки як об`єкта правовідносин - наявність меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Згідно зі ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. При цьому державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформедії нро неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Отже, земельна ділянка як об`єкт правовідносин повинна бути сформована та зареєстрована відповідно до законодавства. Зазначене стосується не лише укладення договорі про відчуження земельних ділянок, а й передачу їх у користування (оренду). Так, відповідно до ст. 3 Закону України «Про оренду землі» об`єктом оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальної або державної власності. Стаття 5 зазначеного Закону серед істотних умов договору оренди землі зазначає об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки). При подачі позову позивачем було надано Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-3216832982019 від 21.10.2019 року кадастровий номер ділянки: 3211200000:02:003:0436, місце розташування: [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі: форма власності комунальна; площа 0,0401 г; дата реєстрації 23.06.2014 року. Разом з тим, до матеріалів позову так і в ході розгляду справи позивачем не було надано договору оренди земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , укладеного між позивачем та відповідачами, що позбавляє суд дослідити умови договору, строк його дії і т.д. Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон). Положеннями статті 2 Закону визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Повноваженнями щодо проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень відповідно до Закону з 01.01.2013 року, наділена Державна реєстраційна служба (Укрдержреєстр), яка веде єдиний державний реєстр речових майнових прав та обтяжень на нерухоме майно. Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] позивачем надано не було. Таким чином, земельна ділянка за адресою : [ADDRESS] за період (який не зазначений позивачем), нараховується до стягнення сума безпідставного збагачення у вигляді несплаченої орендної плати не була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як це передбачено законодавством. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України «Про оренду землі» орендована земельна ділянка або її частина може передаватися в оренду або в суборенду без змін цільового призначення, як це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Разом з тим, як зазначалося договір оренди на вказану земельну ділянку не укладався. Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України у вказаній редакції). З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності". Згідно з абзацом 3 частини першої статті 13 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема, комунальної власності. Крім того, згідно з абзацом 1 пункту 289.1 Податкового кодексу України для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (частина друга статті 20 Закону України "Про оцінку земель"). Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 749/230/15-ц, від 20.09.2018 у справі № 925/230/17, від 17.10.2018 у справі № 922/2972/17, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019. Відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Звертаючись до суду з даним позовом позивачем не було надано розрахунку на підставі якого було нараховано стягувану суму коштів. Додані до позову таблиці не можуть взятися до уваги судом так, як містять інформацію без належних доказів її обгрунтування. Також, суд зазначає, що при зверненні з даним позовом позивач послався на положення статей Господарського кодексу України, як на правову підставу своїх вимог при цьому, в позові зазначено і представником позивача в судовому засіданні підтримано, що заявлена до стягнення сума є несплаченою відповідачами орендною платою за використання земельної ділянки комунальної власності, без укладення договору оренди. Відповідно до статті 120 ЗК України у разі переходу жилого будинку, будівлі або споруди жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 Земельного кодексу України). Водночас виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки. Разом з тим зі змісту статті 125 ЗК України випливає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Зважаючи на положення статті 125 ЗК України, новий власник земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства. Таким чином, з моменту виникнення права власності на вищезазначене нерухоме майно у відповідачів виник обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під нежитловою будівлею. Як зазначалося використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону (ст. 206 ЗК України). Відповідачі не є власниками і постійними землекористувачами земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому єдина можлива форма здійснення плати за землю для них як землекористувача - орендна плата (статті 14.1.72, 14.1.73 ПК). Як встановлено в судовому засіданні відповідачі правомірно набули право власності на нерухоме майно (Кіоск «[INFO]»), а саме за договором дарування, що в силу положень Земельного кодексу України породжує у них, як у власників нерухомого майна, виникнення обов`язку з оформлення відповідного речового права на землю. Предметом спору у справі, що розглядається, є вимога про стягнення несплаченої орендної плати за використання земельної ділянки, що перебуває у комунальній власності, без укладення договору оренди, внаслідок чого позивачем не отримано дохід у зазначеному розмірі у виді неодержаної орендної плати за землю, який за визначенням статті 22 ЦК є збитками у вигляді упущеної вигоди. Отже, за таких обставин до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення закону (ЦК України та ЗК України) щодо відшкодування збитків. Упущеною вигодою за змістом статті 22 ЦК України вважаються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності. Згідно статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до статті 156 ЗК України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок, зокрема, неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Стаття 157 ЗК України передбачає, що відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють в тому числі громадяни, які використовують земельні ділянки, а також громадяни, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини у розумінні статті 1193 ЦК. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду колегії Касаційного Господарського суду від 25 травня 2018 року у справі 922/3413/17 (провадження № 14-77цс18). Проте позивачем не наведено та не надано належних доказів про наявність в діях відповідачів усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, що є необхідною передумовою для покладення на особу відповідальності у вигляді відшкодування збитків. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Таким чином, позивачем суду не надано належних та допустимих доказів у підтвердження позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність підстав для стягнення з відповідачів 41886,40 грн, а тому в задоволеніпозову слід відмовити.

Outcome: dismissed