Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до Тростянецької РДА Сумської області, ДП «Сумський науково-дослідницький проектний інститут землеустрою», 3-ї особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], відділ Державного комітету України із земельних ресурсів у Тростянецької районі Сумської області, Люджанська сільська рада Тростянецького району Сумської області, який неодноразово уточнював, посилаючись на те, що 13.11.2009 року він, на підставі договору купівлі-продажу, придбав у приватного підприємства "Воланд" нежиле приміщення (колишня адміністративна будівля ТОВ "Сільгоспхімія"), що розташоване по вул.Леніна,117, м.Тростянець Сумської області, проте позбавлений можливості належно оформити право користування земельною ділянкою, на якій розташоване дане нежиле приміщення, оскільки згідно з розпорядженням голови Тростянецької РДА від 25.03.2012 року за №113, земельний масив, на якому розташоване таке приміщення закріплене за власниками земельних паїв - жителями с.Люджа Тростянецького району: [PERSON], [PERSON] Зазначеним розпорядженням затверджено технічну документацію зі складення державних актів на право приватної власності на землю власникам земельних ділянок (паїв) із земель колективної власності членів колишнього САПТЗТ "Рассвет" на території Люджанської сільської ради та вирішено видати 649 громадянам -власникам земельних часток (паїв), державні акти на право приватної власності на землю для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на заміну сертифікатів на право на земельну частку (пай). Позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково рішенням Тростянецького райсуду Сумської області від 25.04.2014 року, яке рішенням апеляційного суду Сумської області від 19.06.2014 року було скасовано та відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.12.2014 року вищезазначене рішення Тростянецького райсуду Сумської області та Апеляційного суду Сумської області скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В остаточних змінених позовних вимогах, поданих 10.03.2015 року представником позивача за довіреністю [PERSON], в обґрунтування позовних вимог представник позивача посилався на те, що 15.02.2010 року КП «Охтирське міське бюро технічної інвентаризації» було зареєстроване право приватної власності [PERSON] на нежиле приміщення за адресою: Сумська область, м.Тростянець, вул.Леніна,буд.117 А. Придбане за договором майно складається з двоповерхового нежилого приміщення загальною площею 160,5 кв.м., яке було побудоване 1987 року, а технічний паспорт на цю будівлю був виданий 12.06.1997 року (колишня адміністративна будівля ТОВ «Сільгоспхімія»). Попереднім власником цієї будівлі було Приватне підприємство «Воланд», що користувалося земельною ділянкою, на якій розташована будівля (розмір земельної ділянки складає 0,2531 га), на правах оренди відповідно до договору оренди земельної ділянки,зареєстрованого 02.06.2003 року за №12. Позивач має право користуватись придбаним майном, а також має право користуватись земельною ділянкою, розмір якої має бути визначений виходячи із необхідності обслуговування будівлі. Однак, як було встановлено судом під час розгляду справи, будинок позивача знаходиться на двох паях з цільовим призначенням «пасовища». На цей час паї належать [PERSON] та [PERSON] Передача земельної ділянки у власність вказаних осіб відбулася згідно Розпорядження Голови Тростянецької районної державної адміністрації від 25.03.2002 року за №113. Вказаний акт є актом індивідуальної дії, не є нормативним, а тому вичерпується своїм виконанням. Тому зараз немає підстав для визнання цього акту чи окремих його - положень незаконними. Така позиція підтверджується і Рішенням Конституційного Суду України по справі № Справа № 1-9/2009 від 16.04.2009 р. Разом з цим, право власності [PERSON] та [PERSON] на земельні ділянки (паї) призводить до порушення його прав користуватись будинком. Також представник позивача вказав, що як встановлено в судових засіданнях, вперше право власності на будинок було зареєстровано 12.06.1997 р. за приватним підприємством «Воланд». Розпорядження Голови Тростянецької районної державної адміністрації про передачу земельних паїв у власність [PERSON] та [PERSON] датовано 25.03.2002 року. Тобто на момент виникнення у вказаних осіб права власності на земельні ділянки, на них вже знаходилась належним чином зареєстрована будівля, а власник будівлі вже мав право нею володіти, користуватись і розпоряджатись. За цих підстав представник [PERSON] просив: - припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку із цільовим призначенням «пасовища», позначену в Плані зовнішніх меж земельної ділянки Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку № 295 площею 4,58 га від 27.03.2002 р., як ділянка 295.02 площею 0,3452 га, межі ділянки визначені літерами Н, М, К, Л; - припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку, кадастровий номер 5925084600:00:001:0913, площею 0,3452 га із цільовим призначенням «пасовища»; - зобовязати державного кадастрового реєстратора Відділу Держземагенства у Тростянецькому районі Сумської області скасувати запис у Поземельній книзі щодо внесення до державного земельного кадастру земельної ділянки з кадастровим номером 5925084600:00:001:0913. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, подали заяви (а.с.153,154 Том 3) про розгляд справи без їх участі, заперечують проти позовних вимог, просять відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача відділу Держземагенства у Тростянецькому районі Сумської області в судовому засіданні пояснив, що залишає вирішення позову на розсуд суду. Представник 3-ї особи Головного управління Держземагенства у Сумській області в судове засідання не зявився, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи (а.с.156 Том 3), причини своєї неявки не повідомив. Представник 3-ї особи Люджанської сільської ради Тростянецького району Сумської області в судове засідання не зявився, подав заяву (а.с.157 Том 3) про розгляд справи без його участі. Враховуючи заяви відповідачів, а також неявку без поважних причин належним чином повідомлених представника відповідача та представника 3-ї особи, суд вважає за можливе розглянути справу в їх відсутність, на підставі наявних доказів у справі. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача,вивчивши матеріали справи, оглянувши інвентарні справи на домоволодіння за №117 та №117А по вул.Леніна в м.Тростянець Сумської області, вважає, що уточнені позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.\~\~ \~Згідно ч.1 ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Встановлено, що 13.11.2009 року [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу придбав у приватного підприємства «Воланд» (далі ПП «Воланд») нежиле приміщення (колишня адміністративна будівля ТОВ «Сільгоспхімія») загальною площею 160,5 кв.м., розташованого по вул.Леніна, буд.117А, м.Тростянець,Сумської області, та яке розташоване на землях Люджанської сільської ради Тростянецького району Сумської області (а.с.9 Том 1). 15.02.2010 року КП «Охтирське міське бюро технічної інвентаризації» було зареєстроване право приватної власності [PERSON] на вищезгадане нежиле приміщення (а.с.11 Том 1). На обгрунтування заявлених позовних вимог представник позивача посилався на ч.1 ст.377 ЦК України, відповідно до якої, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). А також посилався на ст.120 ЗК України (у редакції станом на 13.11.2009 р.) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Відносини, повязані з переходом права власності на обєкт нерухомого майна за договором купівлі-продажу (в даному випадку - нежиле приміщення загальною площею 160,5 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Тростянець Сумської області, вулиця Леніна, будинок 117А), мали регулюватись актами законодавства, що набрали чинність на момент укладання зазначеного договору, тобто станом на 15.02.2010 року. З 01.01.2010 року набрав чинності Закон України від 05.11.2009 № 1702-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю», яким було внесено зміни до статей Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про оренду землі», що передбачають перехід права власності/права користування земельною ділянкою, на якій розташований обєкт нерухомості (жилий будинок, споруда або будівля). Ч.2 ст.377 ЦК України (в новій редакції) передбачалося - «розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці обєкти (крім багатоквартирних будинків). Договір купівлі-продажу, укладений між ПП «Воланд» та позивачем, не містить ні розміру земельної ділянки, ні кадастрового номеру земельної ділянки, право користування на яку мало переходити до позивача. З урахуванням змін ч.2 статті 120 ЗК України передбачалось, що «якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці обєкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача». Посилання позивача на договір оренди земельної ділянки від 22.04.2003 року, зареєстрованого 02.06.2003 року за №12 (а.с.245 Том 1), на підставі якого ділянкою користувався колишній власник будівлі Приватне підприємство «Воланд», не може слугувати обґрунтуванням правомірності переходу права оренди земельної ділянки до нового власника нерухомого майна, оскільки договір оренди земельної ділянки був укладений на 5 (пять) років і термін його дії закінчився - 02.06.2008 року. Інформація про продовження терміну дії договірних стосунків щодо оренди земельної ділянки відсутні. Під час укладання позивачем договору купівлі-продажу будівлі, договір оренди земельної ділянки, на якій розташована будівля, вже не діяв понад рік. Як вбачається зі змісту статті 33 Закону України «Про оренду землі», нею не передбачено порядок автоматичного поновлення договору оренди земельної ділянки в разі відсутності заперечень з боку сторін, а лише визначено, що в цьому разі договір підлягає поновленню і таке поновлення має бути оформлено відповідно до чинного законодавства. Право користувача (в т.ч. на правах оренди) земельною ділянкою, на якій знаходиться нерухомість, переходить до набувача обєктів нерухомості, за умови, якщо в момент їх відчуження у попереднього власника, згідно вимог земельного законодавства України, таке право було і воно належним чином посвідчене. Належних доказів на яких умовах перейшло право користування земельною ділянкою до попереднього власника будівлі ПП «Воланд» позивачем надано не було. З огляду на вищевикладене, на час купівлі-продажу будівлі колишній власник будівлі ПП «Воланд» користувався земельною ділянкою за відсутністю правових підстав. Отже, суд приходить до висновку, що договір оренди від 22.04.2003 року, відповідно до ст.58 ЦПК України, не може бути належним доказом у даній справі. Також позивачем не надано жодних доказів щодо відведення земельної ділянки під забудову на підтвердження правомірності висунутих ним вимог щодо відновлення порушеного права користування земельною ділянкою під зведеним двоповерховим нежилим приміщенням за адресою м.Тростянець, вул.Леніна, 117А. Крім цього судом також встановлено, що листом відділу Держкомзему у Тростянецькому районі Сумської області №1009/06-01 від 11.11.2011 року [PERSON] було повідомлено про те, що земельний масив, на якому розташоване належне йому нежиле приміщення, згідно технічної документації по складанню державних актів на право приватної власності на земельні паї громадянам власникам земельних сертифікатів САПТЗТ «Рассвет» с.Люджа Тростянецького району, розроблену в 2001 році Сумським філіалом Інституту землеустрою, закріплений за власниками земельних паїв [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.11 Том 1). Передача земельних ділянок відбувалася на підставі розпорядження голови Тростянецької РДА Сумської області за №113 від 25.03.2002 року. Гр.[PERSON] отримала державний акт на право приватної власності на землю Серії ІІІ-СМ №008430, а гр.[PERSON] (спадкоємцем якого є [PERSON]В.) отримав державний акт на право приватної власності на землю Серії ІІІ-СМ №0084200. Цільове призначення наданих земель-для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення (а.с. 64,184 Том 1). Отже, придбане позивачем нежиле приміщення знаходиться на двох паях з цільовим призначенням «пасовища», власниками яких є [PERSON] та [PERSON] (відповідачі по справі). Статтею 19 ЗК України закріплено такі категорії земель: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; а також землі промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії згідно з ч.1 ст. 20 ЗК України здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму. Так, земельні ділянки, віднесені до однієї категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення. Землями сільськогосподарського призначення згідно з ч.1 ст.22 ЗК України визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. У свою чергу відповідно до ч.3 ст.22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, зокрема, можуть передаватися у власність та надаватися у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Статтями 31,33-37 цього Кодексу встановлений правовий режим видів використання сільськогосподарських земель. Так, згідно зі статтею 33 ЗК України громадяни можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Використання земель особистого селянського господарства здійснюється відповідно до закону. Абзац другий частини п'ятої статті 20 ЗК України встановлює обов'язок власників використовувати землі зазначеної категорії виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31,33-37 цього Кодексу. Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) сільськогосподарського призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню. Стаття 1 Закону України «Про землеустрій» містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Цільове призначення земельних ділянок, які надані громадянам, юридичним особам у власність чи постійне користування, зазначається в державних актах на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою. З цією метою до форми бланків зазначених державних актів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2002 року №449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» введена графа «цільове призначення». Таким чином, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що зміна виду використання земельної ділянки в межах її цільового призначення можлива, але порядок вирішення цього питання не встановлений. Виходячи з принципу ЗК України щодо раціонального використання та охорони земель, зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися у порядку, встановленому для зміни цього цільового призначення землі. ЗК України передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проект землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів для ведення фермерського господарства. Згідно з частиною третьою статті 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється згідно з Порядком зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2008 року № 502 та за ініціативою власників. Обов'язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження (у випадку якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним (міським) органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі. Встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок може здійснюватись виключно відповідно до вимог закону та у встановленому порядку, порушення якого має наслідком скасування таких розпоряджень (стаття 21 ЗК України). Отже, зміна виду цільового призначення (використання) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, встановленого законодавством та конкретизованого уповноваженим органом державної влади у рішенні про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку, потребує обов'язкового дотримання механізму такої зміни, визначеного Порядком. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 5 березня 2013 року в справі № 21-417а 12. Крім того, в межах справи, для визначення можливих варіантів розміру і конфігурації земельної ділянки необхідної для обслуговування нежилого приміщення придбаного позивачем, була призначена судова будівельно-технічна експертиза. За висновком судової будівельно-технічної експертизи за №890/891 від 24.12.2015 року можливі 2 варіанти розміру та конфігурації земельної ділянки необхідної для обслуговування нежилого приміщення по вул.Леніна,117А в м.Тростянець Сумської області. Перший варіант з урахуванням фактичної забудови даної ділянки, а другий варіант для обслуговування тільки нежилого приміщення (а.с.112 -127 Том 3). В матеріалах справи наявні відомості про те, що нежиле приміщення, придбане позивачем, розташоване на землях з цільовим призначенням для розміщення виробничої інфраструктури (а.с.11 Том 1) та комерційного використання (а.с.246 Том 1), а як вже було встановлено дані земельні ділянки були надані відповідачам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і зміна цільового призначення земельних ділянок може здійснюватись виключно відповідно до вимог закону та у встановленому порядку. Заявлені позивачем вимоги про припинення права власності відповідачів на їх земельні ділянки повністю не узгоджується з чинним земельним законодавством, яким передбачено, на яких підставах може бути припинено право власності на земельну ділянку. Так, згідно ч.1 ст.153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Стаття 140 ЗК України визначає підстави припинення права власності на земельну ділянку, якими є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Статтею 143 ЗУ України передбачене примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку, яке здійснюється в разі: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б)неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об'єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров'ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; в) конфіскації земельної ділянки; г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної ділянки; д)невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Крім того, на підставі наданих позивачем доказів, судом не було встановлено, яке саме цивільне право позивача порушене, за захистом якого він звернувся до суду, в чому саме полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Також суд зазначає, що обставини вказані в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.12.2014 року, які не були встановлені рішенням Тростянецького райсуду Сумської області від 25.04.2014 року та рішенням Апеляційного суду Сумської області від 19.06.2014 року, що потягло за собою скасування цих рішень (а.с.118-121 Том 2), під час розгляду справи не вирішував, оскільки дані обставини відпали в звязку зі зміною позовних вимог. За таких обставин справи, враховуючи вищевикладене, проаналізувавши всі докази в їх сукупності, суд не знайшов підстав для задоволення позовної заяви. \~ На підставі викладеного,

Outcome: dismissed