Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Шлянта Н.Р. 03.06.2020 р. звернулася до суду із позовними вимогами до відповідача ПП «Шипшина», в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ Приватного підприємства "Шипшина" від 07.11.2019 р. № 100-к про звільнення [PERSON] на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин. Поновити [PERSON] посаді продавця-консультанта у Приватному підприємстві "Шипшина" з 07.11.2019 р. \~ \~ \~ \~Стягнути з Приватного підприємства "Шипшина" на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.10.2019 р. по 11.05.2021 р. у розмірі 71 349,96 грн. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що [PERSON] з 01.03.2019 р. працював у Приватному підприємстві «Шипшина» на посаді продавця-консультанта. 30.10.2019 р. позивача було призвано на військову службу у Збройних силах України. 31.10.2019 р. був направлений для проходження військової служби до військової частини [NUMBER] м. Львова. Як видно з повідомлення Війського комісара Личаківсько-Залізничного ОРВК м. Львова, позивача було викликано з`явитися до військкомату 30.10.2019 р. для уточнення даних та проходження медичного огляду, про що останній повідомив адміністрацію відповідача за допомогою мобільного додатку viber, що підтверджується скріншотами такої переписки. 31.10.2019 р. на підставі наказу командира 354 навчального механізованого полку (по особовому складу) від 31.10.2019 р. № 107-рс, з позивачем укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на 3 (три) роки. Наказом командира військової частини [NUMBER] від 31.10.2019 р. № 252, позивача зараховано до списків особового складу військової частини [NUMBER] та на всі види забезпечення. В березні 2020 р. позивач в телефонному режимі звернувся до бухгалтерії відповідача щоб з`ясувати причину невиплати йому середнього заробітку, де йому повідомили, що він звільнений на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме за прогул без поважних причин. Дату звільнення при цьому позивачу повідомлено не було. Із записом про звільнення в трудовій книжці, а також наказом про звільнення позивач ознайомився лише 13.05.2020 р., коли на його письмову вимогу відповідач надіслав засобами поштового зв`язку оригінал трудової книжки та витяг з наказу про звільнення. Згідно данного наказу, позивача звільнено із займаної посади за прогули без поважних причин, згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 07.11.2019 р., виплачено компенсацію за 16 днів невикористаної основної щорічної відпустки та заробітню плату по 29.10.2019 р. включно. Позивач вважає, що його незаконно звільнено із займаної посади, оскільки жодних перевірок його відсутності на робочому місці відповідачем проведено не було, також не було відібрано у позивача письмових пояснень. Повідомлення позивача про відсутність на робочому місці у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом відповідачем було грубо проігноровано та порушено вимоги КЗпП України, відповідно до яких не допускається звільнення працівника із займаної посади, який прийнятий на військову службу за контрактом, при цьому, законодавцем передбачено збереження трудових гарантій такому працівнику, що чітко регламентовано положеннями ст. 119 вказаного Кодексу. За таких обставин звільнення позивача вважають незаконним, так як на нього поширюються гарантії щодо збереження місця праці, а тому він повинен бути повнолений на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою суду від 05.06.2020 р. прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. 04.08.2020 р. на адресу суду відповідач надіслав письмовий відзив, в якому виклав заперечення проти позовних вимог. Відповідач вважає позовну заяву необгрунтованою, поданою з корисливих мотивів та наведені позивачем факти не відповідають дійсним обставинам справи. Так, про наміри вступати на військову службу позивач жодним чином не повідомляв відповідача ні усно, ні письмово. 29.10.2019 р. позивач відпрацював робочий день. Як зазначає позивач та долучає до позовної заяви скріншоти, з яких близько 6 год. ранку [PERSON] написав повідомлення через мобільний додаток viber [PERSON] про те, що йде на військову службу за контрактом. [PERSON] намагався багато разів кілька днів поспіль додзвонитися до [PERSON] , дізнатися детальну інформацію, зажадати пояснення, проте останній свідомо не відповідав на телефонні дзвінки та жодним чином не йшов на контакт. Вважає, що позивач завчасно повинен був повідомити відповідача про вступ на військову службу. Відтак, 30.10.2019 р. керуючий магазином [PERSON] написав одну доповідну записку про відсутність позивача на роботі та відсутність належного повідомлення про причини неявки на роботу, про що працівниками відповідача був складений відповідний акт. Крім цього, 31.10.2019 р., 01.11.2019 р., 04.11.2019 р., 05.11.2019 р., 06.11.2019 р. та 07.11.2019 р. [PERSON] написав доповідні записки про відсутність позивача на роботі та відсутність будь-якого повідомлення про причини неявки на роботу, про що було складено повторні акти за прогули на роботі, що також і було зафіксовано в табелі обліку робочого часу. Відповідач намагався письмово повідомляти позивача про те, що його буде звільнено за неявку на роботі і ненадання належних пояснень щодо причин неявки, шляхом направлення на його адресу рекомендованих листів, які поверталися, що свідчить про свідоме неотримування поштової кореспонденції позивачем. [PERSON] було звільнено за прогул, оскільки останній жодним чином не виходив на контакт та не надав пояснення відповідачу, на виконання вимог ст. 149 КЗпП України, оскільки одне повідомлення через мобільний додаток viber не є належним доказом та не підтверджує поважності причин прогулів. Звертає увагу, що позивач не відразу вступив на військову службу, оскільки між викликом про проходження медичної комісії і підписанням контракту на проходження військової служби був тиждень, що давало змогу позивачу з`явитися на робочому місці і надати пояснення. Таким чином, поведінку позивача розцінює як недобросовісну. Також, відповідач вважає, що поважність причин прогулів ще до вступу на військову службу не було доведено, як і не доведено те, що у разі вступу позивача (за його бажанням, за його заявою, завчасно) на військову службу по контракту виникла кризова ситуація, що загрожує національній безпеці, оголошено рішення про проведення негайної мобілізації та введення воєнного стану, тому, саме на такого працівника не поширюються гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Таким чином відповідач вважає, що позивач [PERSON] звільнений на законних підставах. Просить в позові відмовити в повному обсязі. 12.08.2020 р. відповідно до вимог ст. ст. 174, 179 ЦПК України позивачем подано відповідь на відзив, в якому представник позивача виклала свої пояснення і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх відхилення (а.с.94-97). 23.09.2020 р. відповідно до вимог ст. ст. 174, 180 ЦПК України представник відповідача подала заперечення, в яких виклала свої пояснення і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень і агрументів і мотиви їх відхилення (а.с.103). Ухвалою суду від 10.12.2020 р. зобов`язано позивача [PERSON] , в порядку вимог ст. 93 ЦПК України, надати відповіді на поставлені представником відповідача ПП «Шипшина» запитанння. 19.01.2021 р., на виконання ухвали суду, [PERSON] подав заяву про надання відповідей на питання, поставлені представником відповідача, в порядку ст. 93 ЦПК України. Представник позивача, в судовому засіданні уточнила відповідь на перше питання, що у жовтні 2019 року, а не у листопаді 2019 року її довіритетем було подано заяву до комісаріату для проходження військової служби, у заяві міститься описка. В судовому засіданні представник позивача адвокат Шлянта Н.Р. позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив. Просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти заявлених позовних вимог з мотивів, наведених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. Просить в позові відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наведених мотивів та передбачених законом підстав. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Із змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 01.03.2019 р. працював у Приватному підприємстві «Шипшина» на посаді продавця-консультанта (а.с. 4, 19). 30.10.2019 р. позивача було призвано на військову службу у Збройних силах України. 31.10.2019 р. був направлений для проходження військової служби до військової частини [NUMBER] м. Львова (а.с.6, 9, 90). Як вбачається з повідомлення Війського комісара Личаківсько-Залізничного ОРВК м. Львова, 30.10.2019 р. у відповідності до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовозобов`язаний [PERSON] отримав повідомлення від військового комісара Личаківсько-Залізничного ОРВК про необхідність прибуття до військкомату для уточнення даних та проходження медичного огляду, про що останній повідомив адміністрацію відповідача за допомогою мобільного додатку viber, що підтверджується скріншотами такої переписки (а.с.6-8). 31.10.2019 р. на підставі наказу командира 354 навчального механізованого полку (по особовому складу) від 31.10.2019 р. № 107-рс, з позивачем укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на 3 (три) роки (а.с.10-13). Згідно витягу з наказу командира 354 навчального механізованого полку 169 навчального центру Сухопутних військ Збройних Сил України № 107-Рс від 31.10.2019 р. [PERSON] прийнято на військову службу за контрактом на 3 (три) роки з 31.10.2019 р. до 31.10.2022 р. (а.с.90). Наказом командира військової частини [NUMBER] від 31.10.2019 р. № 252, позивача зараховано до списків особового складу військової частини [NUMBER] та на всі види забезпечення (а.с.9). Згідно наказу №100-К від 07.11.2019 р., позивача звільнено із займаної посади за прогули без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України з 07.11.2019 р., виплачено компенсацію за 16 днів невикористаної основної щорічної відпустки та заробітню плату по 29.10.2019 р. включно (а.с. 18, 51). Згідно з п. 3 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої ст. 119 цього Кодексу. Відповідно до п. 4 ч. 1\~ст. 40 КЗпП України\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно п. 24\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4\~ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Наказами директора ПП «ШипШина» № 97-а від 30.10.2019 р. та № 100-а від 07.11.2019 р. призначено комісію для встановлення факту відсутності працівника [PERSON] на роботі і складення акту (а.с.46, 47). Підставою для видачі наказу про звільнення слугували доповідні записки керуючого магазину ПП «ШипШина» [PERSON] від 30.10.2019 р., 31.10.2019 р., 01.11.2019 р., 04.11.2019 р., 05.11.2019 р., 06.11.2019 р., 07.11.2019 р. про те, що [PERSON] не вийшов на роботу і не надав жодних підтверджуючих документів про причину своєї відсутності та акти № 30/10/19 від 30.10.2019 р. про відсутність на робочому місці та № 07/11/19 від 07.11.2019 р. про відсутність на робочому місці протягом семи робочих днів (а.с.38-45, 49, 50). Крім цього в табелях обліку використання робочого часу зафіксовано відсутність позивача на роботі з 30.10.2019 р. по 07.11.2019 р. (а.с.61,62). Як вбачається із опису рекомендованих повідомлень, позивачу [PERSON] за адресою: [ADDRESS] 07.11.2019 р. було направлено повідомлення про звільнення у зв`язку з прогулом без поважних причин (а.с.52, 55) та 13.12.2019 р. повідомлення про необхідність отримати трудову книжку (а.с.56-60), однак належних доказів вручення позивачу вказаної кореспонденції суду не надано. При цьому, в матеріалах справи наявні належні докази, що із записом про звільнення в трудовій книжці, а також наказом про звільнення позивач ознайомився 13.05.2020 р., оскільки на його письмову вимогу (а.с.17) відповідач надіслав засобами поштового зв`язку оригінал трудової книжки та витяг з наказу про звільнення (а.с. 18-23). Відтак, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав у визначений ст. 233 КЗпП України місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Аналізуючи вищенаведені докази, суд вважає належним та допустимим доказом повідомлення [PERSON] , надіслане [PERSON] за допомогою мобільного додатку viber, в якому позивач повідомляє про поважність причин відсутності на роботі 30.10.2019 р. та направляє фотокопію повідомлення Війського комісара Личаківсько-Залізничного ОРВК м. Львова про виклик позивача до військкомату 30.10.2019 р. для уточнення даних та проходження медичного огляду, що підтверджується скріншотами такої переписки. Відповідачем визнано у відзиві, що така переписка велася із [PERSON] , керуючим магазину ПП «ШипШина», отже особи ідентифіковані (а.с. 7, 8). При цьому, суд звертає увагу на те, що лише 24.07.2020 р. директор ПП «Шипшина» [PERSON] звернувся до начальника штабу військової частини [NUMBER] про надання інформації щодо [PERSON] (а.с.63), тобто не після повідомлення [PERSON] про виклик до військомату, з метою з`ясування дійсних обставин справи, а вже задовго після звільнення, а саме, після подання [PERSON] позовної заяви до суду 03.06.2020 р. та відкриття провадження у справі, що є також підтвердженням факту формального та неналежного з`ясування комісією відповідача причин відсутності працівника [PERSON] на роботі (а.с. 1). Разом з тим, згідно ч. 3 ст. 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України\~"Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються\~Законом України «Про оборону України»,\~Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»,\~Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу»,\~Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами. За змістом\~статті 3 Закону України «Про оборону України»\~підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період. Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»\~особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»). Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII\~був затверджений\~Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49. Таким чином, з 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій УКраїни на функціонування в умовах мироного часу Президент України не приймав. Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію\~Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Згідно зі\~статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Згідно зі частиною другою\~статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою\~статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті\~51, частиною п`ятою статті\~53, частиною третьою статті\~57, частиною п`ятою статті\~61 Закону України «Про освіту». Пунктом 3 частини першої\~статті 36 КЗпП України\~встановлено, що підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої\~статті 119 цього Кодексу. За змістом\~статті 119 КЗпП України, у редакції\~Закону України від 06 грудня 2016 року №\~1769-VIII,\~на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених\~законами України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 426/11 214/17 від 04.02.2019 р. Отже, в судовому засіданні доведено належними засобами доказування, що позивача звільнено з посади продавця-консультанта ПП «Шипшина» незаконно, оскільки позивач був відсутній на роботі з 30.10.2019 р. по 07.11.2019 р. з поважних причин, так як був прийнятий на військову службу за контрактом і на нього поширюються гарантії щодо збереження місця праці, а тому наявні правові підстави для його поновлення на попередній роботі. Згідно ч. 2\~ст. 235 КЗпП України\~при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Як вбачається з довідки про доходи від 06.05.2020 р., з березня 2019 року по листопад 2019 року, [PERSON] продавцю-консультанту ПП «Шипшина» нараховано 35724,41 грн., з яких за останні два місяці, що передували звільненню, зокрема, за вересень 2019 року 4200 грн., за жовтень 2019 року 3831, 57 грн. (а.с. 24). Враховуючи положення розділу 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року\~із наступними змінами, виходячи з розрахунку 186,78 грн. середньоденного заробітку помноженого на 382 робочих днів за період з 30.10.2019 р. по день ухвалення судового рішення, тобто по 11.05.2021 р., суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 71\~349,96 грн. середнього заробітку плати за час вимушеного прогулу. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. А також, відповідно до ч.ч. 1, 2\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, суд вважає, що з відповідача слід також стягнути у дохід держави 840,80 грн. судового збору.

Outcome: approved