Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. В червні 2019 року позивач звертаючись до суду з заявою просить суд, визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в житловому будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Аргументує свої вимоги тим, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрована його колишня дружина [PERSON] , та [PERSON] , [PERSON] , які не проживають за адресою реєстрації більше року. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою судді Прилуцького міськрайонного суду Коваленка А.В. від 10.06.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового розгляду в загальному провадженні на 09 год. 00 хв. 03 липня 2019 року. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03 липня 2019 справу призначено до судового розгляду на 12 год. 00 хв. 25 липня 2019 року. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25 липня 2019 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом. ІІІ. Позиції сторін. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, але надали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують, у разі неявки відповідача проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила. Зі згоди позивача, суд на підставі наявних в справі доказів, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенню ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. [PERSON] на праві приватної власності у відповідності до договору купівлі-продажу житлового будинку від 13 травня 1998 року належить житловий будинок з надвірними будівлями , що знаходиться в [ADDRESS] , розміщений на земельній ділянці Прилуцької міської ради(а.с.8). 24 лютого 2003 року рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.34) Згідно з домовою книгою для реєстрації громадян, які проживають в житловому будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою з 08.10.2010 року. Відповідно до акту про не проживання за місцем реєстрації №1726 від 13.05.2019 року складеного комісією комітету самоорганізації населення №7 мікрорайону 273 кварталу, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає (а.с.19) Згідно з акту про не проживання за місцем реєстрації №7818 від 03.12.2018 року складеного комісією комітету самоорганізації населення №7 мікрорайону 273 кварталу, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає на протязі семи місяців(а.с.19) V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." («Кривіцька та Кривіцький проти України» § 41,42, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року). Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п.2 ст.8 Конвенції. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї (в тому числі колишній член сім`ї) власника будинку втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивачеві належить на праві власності спірний житловий будинок. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є об`єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об`єктом власності. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідач по справі є колишньою дружиною позивача і її вселення до будинку мало місце як члена сім`ї власника будинку. Відповідач на даний час фактично проживає за іншою адресою, а відтак позбавлення її права користування спірним будинком не буде для неї обтяжливим. Згідно приписів ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З обставин, які є предметом доказування в даній справі, є тривалість відсутності відповідача в спірній квартирі. Згідно наданих в розпорядження суду доказів [PERSON] не проживає в належному позивачу будинку більше одного року. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки вони містять у собі інформацію щодо предмета доказування, пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Разом з тим відповідачем, всупереч процесуального обов`язку, визначеного ч.1 ст.81 ЦПК України жодних доказів ані щодо її фактичного проживання в спірному будинку, ані щодо наявності поважних причин не проживання в даному будинку в розпорядження суду не надано. Суд звертає увагу і на той факт, що тривалість відсутності відповідача в належному позивачеві будинку, об`єктивно свідчить про зміну її місця проживання, а тому визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату нею житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника спірного житла - позивача у справі. Вказані обставини свідчать, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві», а відтак - позовні вимоги підлягають задоволенню. VІ. Розподіл судових витрат. Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по справі, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за правилами ч.1 ст.141 ЦПК України. Враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, судовий збір за позов немайнового характеру підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved