Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТО ПРОСТО" про визнання договору недійсним та стягнення коштів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 16 лютого 2011 року між ним та відповідачем було укладено угоду № 341333. Відповідно до ст. 1 цієї угоди її предметом є надання позивачу відповідачем послуг системи АвтоТак, спрямованих на придбання Автомобіля. В додатку № 1 до угоди № 341333 вказано марку (ЗАЗ), модель (Ланос) автомобіля та його ціну (71680,00 грн.). Перед укладанням даного договору продавець-консультант розяснила, що, підписавши угоду, він зможе отримати автомобіль на протязі місяця, сплачуючи в подальшому щомісяця невеликий внесок (менше 1000 грн.) протягом десяти років. В день укладення угоди ним було сплачено вступний внесок в систему АвтоТак в розмірі 2580,48 грн. 14.03.2011 року він заплатив згідно наданого рахунку 970,78 грн. і знову звернувся до продавця-консультанта із запитанням, коли отримає автомобіль. На що йому було повідомлено, що для того, щоб отримати автомобіль, необхідно крім щомісячного платежу заплатити ще авансом декілька платежів (якомога більше), оскільки кожного місяця видається один або два автомобілі тим учасникам групи, які внесли більше коштів. 06.04.2011 року він заплатив щомісячний платіж в розмірі 970,48 грн. згідно рахунку та 10650,64 грн. авансових внесків, але автомобіля не отримав. В подальшому неодноразово звертався до продавця-консультанта, але отримував одну і ту ж відповідь, що у разі внесення щомісячних платежів обовязково скоро отримає обіцяний автомобіль, а у разі внесення авансових платежів, це станеться на наступному ж розподілі. За період з 16.02.2011 року по 11.10.2012 року ним було сплачено відповідачу 48725,19 грн., включаючи 2580,48 грн. вступного внеску. Провівши приблизний підрахунок, виявив, що за цей період повинен був заплатити 20 внесків згідно графіку, а фактично сплатив 50 внесків, але так і не отримав право на отримання автомобіля. Вважаючи, що угода № 341333 легалізує нечесну підприємницьку практику, а саме утворення та експлуатацію пірамідальної схеми, в грудні 2012 року звернувся до суду з позовом про визнання цього правочину недійсним та стягнення сплачених коштів. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 6 червня 2013 року, позов задоволено, визнано недійсним договір № 341333 від 16 лютого 2011 року та стягнуто з ТОВ «АВТО ПРОСТО» на його користь 48725,19 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 жовтня 2013 року рішення судів першої та апеляційної інстанції були скасовані, а справа направлена на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. 27 березня 2014 року позов залишено без розгляду. Вважає, що угода № 341333 від 16 лютого 2011 року є недійсною з інших підстав, а саме - як правочин, який здійснений з використанням нечесної підприємницької практики і містить несправедливі умови договору. [PERSON] визнати недійсною угоду № 341333 від 16 лютого 2011 року, укладену між товариством з обмеженою відповідальністю "АВТО ПРОСТО" і [PERSON] та стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "АВТО ПРОСТО" на його користь 48 725 грн. 19 коп. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов в межах доводів позовної заяви та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, просив розглядати справу в їх відсутність, позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 16 лютого 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено угоду № 341333. Відповідно до ст. 1 цієї угоди її предметом є надання [PERSON] відповідачем послуг системи АвтоТак, спрямованих на придбання Автомобіля. В додатку № 1 до угоди № 341333 вказано марку (ЗАЗ), модель (Ланос) автомобіля та його ціну (71680,00 грн.). Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ч. 1 цієї статті нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, на очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Як зазначалося в позовній заяві, перед укладанням договору продавець-консультант розяснила позивачу, що, підписавши угоду, він зможе отримати автомобіль на протязі місяця, сплачуючи в подальшому щомісяця невеликий внесок протягом десяти років. Саме на такий результат від підприємницької практики відповідача розраховував позивач. Але, щодо очікування таких результатів надання послуг відповідачем [PERSON] було введено в оману, адже саме очікування такого результату, як отримання автомобіля в кредит на 10 років, спонукало позивача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він би не погодився. Крім того, під час пропонування позивачу послуг відповідачем не надана повна інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору, та інформація, яка надана, викладена у нечіткий та двозначний спосіб. Зокрема: 1) відповідно до статті 2 [PERSON] № 341333 [PERSON] гарантує надання учаснику права на отримання автомобіля за умови виконання учасником всіх зобовязань, передбачених, проте чіткої вказівки коли саме за період дії угоди (10 років) учасник гарантовано отримає автомобіль вказана угода не містить; 2) відповідно до Розділу 1 Додатку № 2 до [PERSON] № 341333 розміри кожного внеску (чистий внесок, внесок в оплату послуг, внесок в оплату страхового платежу, плата за послуги, повязані зі вступом до Системи, плата за послуги, повязані з видачею автомобіля за Системою) складають зазначений в Додатку № 1 відсоток від поточної ціни автомобіля, а відповідно до додатку № 1 щомісячний внесок в оплату послуг, плата за послуги, повязані зі вступом до Системи та послуги повязані з видачею автомобіля за Системою (на відміну від розміру щомісячного цілого чистого внеску та внеску в оплату Страхового платежу) визначені як відсоток від поточної ціни автомобіля плюс ПДВ. Таким чином, вказана інформація [PERSON] надана у нечіткий та двозначний спосіб, з прихованням загальної ціни послуг відповідача, що вплинуло на здійснення позивачем вибору на укладення угоди; 3) відповідно до п. 2.3. статті 2 Додатку № 2 до [PERSON] № 341333 [PERSON] зобовязаний повністю сплатити Повні внески згідно з Графіком внесків, а відповідно до п. 3.1. статті 3 має право за власним бажанням сплачувати авансові внески в будь-який момент дії Графіка платежів. Інформація про право вносити авансові платежі надана позивачу в нечіткий та двозначний спосіб, оскільки, як вбачається з п. 3.2. статті 3, сплата авансових платежів не звільняє від обовязку щомісячно вносити Повний внесок за період, який сплачений авансом, а сплачені авансові внески використовуються для послідовного скасування Повних Внесків за Графіком у зворотньому порядку. Отже оспорюваний правочин є недійсним як такий, що здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, зокрема діяльності, що вводить споживача в оману. В поданих суду поясненнях та запереченнях проти позову (далі Заперечення) представник відповідача вказує, що «умови надання Позивачеві послуг на підставі [PERSON] та інформація про ці послуги викладені досить детально і ясно в [PERSON] та Додатках до неї». Стосовно того, що детально можна погодитись. Вказує, що «предметом спірної [PERSON] є надання учаснику системи послуг спрямованих на придбання автомобіля. Вартість послуг чітко зазначена в додатку № 1 до [PERSON] і складає 0,38% від ціни автомобіля на місяць». Отже, фактично в Запереченнях представник відповідача підтверджує приховання в [PERSON] загальної ціни послуг відповідача, адже нічого не зазначає про те, що вартість цих послуг складає 0,38%+ПДВ, на відміну від внесків в оплату ціни автомобіля та страхового платежу. Листом відповідача № 853 від 27 серпня 2014 року повідомлено, що у звязку з невиконанням [PERSON] умов Статті 5 [PERSON] №34133 та Статті 2, п.2.3 Додатка №2, у відповідності до положень Статті 14, п.14.4 «Правил функціонування системи придбання в групах АвтоТак» [PERSON] розірвало [PERSON] з ним, про що повідомило його письмово. Відповідно до п. 14.4 статті 14 Додатку № 2 до [PERSON] № 341333 якщо [PERSON], який не отримав Автомобіль, не сплатить 3 (три) або більше послідовних або вибіркових Повних внесків, [PERSON] має право розірвати [PERSON]. Відповідно до п. 13.4.3 статті 13 Додатку № 2 до [PERSON] № 341333 після повернення коштів в порядку п. 13.4.1, 13.4.2, повертаються Чисті внески тим [PERSON], з якими [PERSON] розірвало [PERSON]. Повернення сплачених Чистих внесків, після вирахування Відступного, таким [PERSON] відбувається у розмірі, який розраховується відповідно до Поточної ціни Автомобіля, дійсної в місяці, коли [PERSON] повідомило [PERSON] про розірвання [PERSON]. Ухвалою суду від 18.05.2015 року про витребування доказів відповідача було зобовязано надати докази щодо повідомлення [PERSON] про розірвання [PERSON] № 341333 від 16.02.2011 року. У відповідь на цю ухвалу відповідач повідомив, що умовами [PERSON] не передбачено обовязок ТОВ «Авто Просто» повідомляти [PERSON] системи (Позивача) про розірвання [PERSON] в порядку ч. 14.4 ст. 14 Додатку № 2 до [PERSON]. Таким чином, відповідачем визнано, що повернення сплачених Чистих внесків [PERSON], з якими розірвано [PERSON], відбувається в розмірі, який розраховується відповідно до Поточної ціни Автомобіля, дійсної в місяці, коли [PERSON] повідомило [PERSON] про розірвання [PERSON], але умовами [PERSON] не передбачено обовязок ТОВ «Авто Просто» повідомляти [PERSON] системи (Позивача) про розірвання [PERSON] в порядку ч. 14.4 ст. 14 Додатку № 2 до [PERSON]. Відсутність обовязку повідомляти [PERSON] про розірвання [PERSON] унеможливлює виконання п. 13.4.3 статті 13 Додатку № 2 до [PERSON] № 341333 про повернення такому [PERSON] сплачених Чистих внесків, що підтверджує здійснення цього правочину з використанням нечесної підприємницької практики, зокрема діяльності, що вводить споживача в оману. Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняються як такі, що вводять в оману, пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої. [PERSON] № 341333 містить ознаки пропонування з метою реалізації таких послуг, як: послуги, повязані зі вступом до системи Автотак; страхування життя; послуги, повязані з видачею автомобіля за системою тощо. Вказані послуги пропонуються до надання послуг, спрямованих на придбання автомобіля. При цьому від вказаних послуг позивач не міг відмовитися, оскільки лише в разі їх оплати міг набути право на отримання автомобіля. Наявність ознак обовязкового пропонування таких послуг є ще однією підставою визнання оспорюваного правочину недійсним. На виконання ухвали суду від 05 червня 2015 року ПрАТ «СК «УНІКА» надіслала суду копію договору страхування № 1-НВ від 01 липня 2009 року, з якого вбачається, що ще заздалегідь до укладення спірної угоди від 16 лютого 2011 року № 341333 з позивачем, відповідач уклав договір страхування із ЗАТ «Страхова компанія «Кредо-Класик», відповідно до п. 2.1 статті 2 якого «страхувальниками за цим договором є фізичні особи [PERSON] системи АвтоТак, які уклали угоди з [PERSON] з метою придбання автомобіля», що підтверджує факт обовязкового пропонування з метою реалізації послуг страхування життя до надання послуг, спрямованих на придбання автомобіля. Статтею 6 [PERSON] № 34133 передбачено, що [PERSON] системи уповноважує та доручає [PERSON] укласти від його імені договір страхування життя та договір страхування Автомобіля. Відповідно до пункту 11.2 статті 11 Додатку № 2 до [PERSON] № 341333 [PERSON] погоджується, що Вигодонабувачем за Договором страхування є [PERSON]. Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Таким чином, стаття 6 [PERSON] № 34133 та пункти 11.1-11.3 статті 11 Додатку № 2 до [PERSON] № 341333 є недійсними, як такі, що суперечать ч. 3 ст. 238 ЦК України. Вказані обставини підтверджуються п. 7.1 статті 7 договору страхування № 1-НВ від 01 липня 2009 року, в якому зазначено, що «враховуючи велику кількість [PERSON], наявність обґрунтованої необхідності у страхуванні ризиків смерті [PERSON] та, виходячи з положень [PERSON], Вигодонабувачем за Договором є товариство з обмеженою відповідальністю «[PERSON] Україна», а відповідно до п. 7.3 статті 7 цього договору «Вигодонабувача не може бути замінено до настання страхового випадку». Відповідно до ч. 2 ст. 985 ЦК України страхувальник має право при укладенні договору страхування призначити фізичну або юридичну особу для одержання страхової виплати (вигодонабувача), а також змінювати її до настання страхового випадку, якщо інше не встановлено договором страхування. Отже договір страхування порушує не лише ч. 3 ст. 238 ЦК України, а й обмежує право страхувальника на заміну Вигодонабувача ще до укладення його з позивачем. Крім того, як вбачається з документів, наданих ПрАТ «СК «Уніка» на ухвалу суду, страховий сертифікат № 1100 страхування учасників системи АвтоТак в групі № 0001100, до якої включена [PERSON] № 341333, виданий 01.03.2011 року ПрАТ «СК «Уніка» згідно з договором страхування № 1-НВ від 01 липня 2009 року, який укладено між ЗАТ «Страхова компанія «Кредо-Класик» та ТОВ «Авто Просто». Таким чином, з наданих суду документів не вбачається укладення договору страхування життя позивача. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: - надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням договору (п. 4 ч. 3 ст. 18); - надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника (п. 7 ч. 3 ст. 18). Відповідно до п. 13.3. ст. 13 [PERSON] № 341333 сума Чистих внесків, що підлягає поверненню, розраховується відповідно до Поточної ціни Автомобіля, дійсної в місяці, коли такий [PERSON] повідомив [PERSON] про розірвання [PERSON] за вирахуванням Відступного за відмову від [PERSON] у розмірі 2 (двох) Цілих Чистих внесків. Тобто, вказаний пункт передбачає право відповідача не повертати коштів на здійснену позивачем оплату у розмірі двох Цілих Чистих внесків, які взагалі повинні використовуватись для оплати автомобіля, а не послуг відповідача. Відповідно до п. 13.4.3. ст. 13 Додатку № 2 [PERSON] № 341333 після повернення коштів в порядку п. 13.4.1, 13.4.2, повертаються Чисті внески [PERSON], з якими [PERSON] розірвало [PERSON]. Повернення сплачених Чистих внесків, після вирахування Відступного, таким [PERSON] відбувається в розмірі, який розраховується відповідно до Поточної ціни Автомобіля, дійсної в місяці, коли [PERSON] повідомило [PERSON] про розірвання [PERSON]. Тобто у випадку розірвання [PERSON] з ініціативи відповідача [PERSON] також передбачено право не повертати частину коштів на здійснену оплату автомобіля. При цьому оспорюваним договором не встановлено права позивача (споживача) на одержання відповідної компенсації від відповідача у звязку з розірванням або невиконанням договору. Оскільки відповідно до вищевказаних пунктів [PERSON] № 341333 у разі її дострокового розірвання [PERSON] повертаються лише Чисті внески (за вирахуванням Відступного), то відповідачу цим договором надано право у разі розірвання договору з його ініціативи не повертати кошти на оплату ненаданих послуг (коштів, які сплачені в оплату послуг у складі авансових Повних внесків і використовуються для послідовного скасування внесків за графіком у зворотньому порядку). Вказані умови договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. В поданих суду Запереченнях стосовно несправедливості умов розірвання [PERSON] представник відповідача зазначив, що «є цілком логічним те, що за умовами [PERSON] не передбачено повернення [PERSON], з яким [PERSON] розірвано, коштів сплачених в якості внеску в оплату послуг та страхових платежів», проте нічого не зазначає на заперечення чи спростування несправедливості умов про вирахування відступного та право не повертати внески, сплачені авансом, тобто за послуги, які ще не надані відповідачем. Несправедливою є також така умова договору, як ціна договору (вартість послуг відповідача). Відповідно до додатку № 1 до [PERSON] № 341333 плата за послуги, повязані зі вступом до Системи становить 2580,48 грн. (3% від ціни автомобіля + ПДВ). Вказана умова є несправедливою, оскільки включення [PERSON] до системи АвтоТак здійснюється шляхом підписання даної [PERSON], а підписання договору не є послугою і не повинно оплачуватись. В Запереченні зазначено, що «Вступний внесок є фіксованою сумою погоджених сторонами витрат, повязаних зі вступом [PERSON] до системи АвтоТак». Вказане твердження суперечить статті 3 [PERSON], що свідчить про те, що вказана інформація надана в нечіткий та двозначний спосіб. З іншого боку, якщо це є витрати, то їх розмір повинен бути документально підтверджений та врахований в загальній ціні послуг відповідача як складова собівартості. Відповідно до додатку № 1 до [PERSON] № 341333 вартість послуг відповідача, включаючи послуги, повязані із видачею автомобіля, встановлена у відсотковому розмірі від Поточної ціни автомобіля і її грошовий вираз змінюється у разі зміни Поточної ціни автомобіля. Вказана умова договору є несправедливою, оскільки послуги відповідача є однаковими для всіх [PERSON] групи, їх обсяг не змінюється у разі зміни Поточної ціни автомобіля. Вартість таких послуг повинна бути виражена в твердій грошовій сумі, однаковій для всіх [PERSON] групи, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 633 ЦК України умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. В Запереченнях представник відповідача фактично підтвердив таку позицію, зазначивши, що плата за послуги, повязані з видачею автомобіля за системою, є фіксованою сумою погоджених сторонами витрат, повязаних з видачею автомобіля [PERSON]. Що це за витрати, яким чином їх розмір залежить від ціни автомобіля та взагалі як відповідачем визначено їх розмір тощо в спірній [PERSON] не визначено. Загальна сума внесків в оплату послуг відповідача становить 54,72% від Поточної ціни автомобіля (0,38%+ПДВ)х120). Загальна вартість послуг відповідача становить 61,92% від Поточної ціни автомобіля (54,72% + 3%+ПДВ + 3%+ПДВ). Таким чином, за даним договором [PERSON] може отримати автомобіль за умови додаткової сплати майже 70% від ціни автомобіля (включаючи внески в оплату Страхового платежу). Вважаю, що така ціна послуг відповідача є несправедливою, оскільки останній не вкладає жодних власних коштів, а лише здійснює адміністрування коштів [PERSON] групи для придбання автомобілів. Крім того, така послуга як «приймання та перерахування страхових платежів відповідній страховій компанії» позивачу не була потрібною, а фактично навязана відповідачем. Заперечуючи наявність в спірній [PERSON] істотного дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду споживача представник відповідача в Запереченнях вказує, що зобовязання відповідача, визначені в ст. 3 [PERSON] складаються з 11 пунктів, в той час як зобовязання позивача, визначені в ст. 5 [PERSON] складаються з 7 пунктів. [PERSON], якщо проаналізувати зміст зобовязань відповідача, то більшість з цих зобовязань є неконкретними. До них відносяться такі зобовязання як: «Організація та створення умов для придбання Автомобілів [PERSON] системи»; «Забезпечення отримання Автомобіля [PERSON] системи згідно з умовами [PERSON]»; «Здійснення адміністративних процедур, необхідних для передачі Автомобіля [PERSON] системи, який одержав Право на отримання Автомобіля»; «Надання всіх інших послуг, визначених в [PERSON] та Додатках до неї». Включення [PERSON] до системи АвтоТак шляхом підписання даної [PERSON] взагалі не можна вважати зобовязанням, а навязане відповідачем приймання та перерахування страхових платежів відповідній страховій компанії не є послугою, спрямованою на придбання автомобіля. Відповідно до ч. 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути зміненим або визнано недійсним. Відповідно до ч. 6 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаний недійсним у цілому. Несправедливість вказаних вище умов [PERSON] № 341333 всупереч принципу добросовісності має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду [PERSON] як споживача, що дає йому право вимагати визнання договору недійсним у цілому. Доводи позивача про наявність підстав для визнання [PERSON] № 34133 недійсною відповідачем не спростовані. Зміст його заперечень зводиться до того, що позивач своїм підписом на [PERSON] № 34133 з додатками є свідченням факту ознайомлення, розуміння та згоди позивача з усіма визначеннями, умовами та змістом [PERSON] та додатків до неї. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Судом встановлено, що [PERSON] вніс вступний внесок в сумі 2580,48 грн.згідно квитанції від 16.02.2011р. , та станом на 27.08.2014р. [PERSON] на виконання угоди сплатив 46144,71 грн., тому підлягає до стягнення з відповідача на його користь 48725,19 грн. Відповідно до ст.. 88 ЦПК з відповідача підлягає до стягнення судовий збір в сумі 487,25 коп. в прибуток держави України.

Outcome: approved