Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

08.10.2021 позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідача ТзОВ "ФК"ДНІПРОФІНАНСГРУП", приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницький Сергій Іванович, третя особа: приватний виконавець Онишкевич Роман Іванович в якому просить визнати виконавчий напис від 06.09.2021 №2987, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницьким С.І. таким, що не підлягає виконанню, щодо стягнення з [PERSON] заборгованість в розмірі 307 612.19 за кредитним доовором №128/МБ-48 від 05.10.2007. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що оскаржений виконавчий напис приватного нотаріуса є незаконним та протиправним, тобто таким, що винесений з порушенням чинного законодавства України, грубо порушує його права та не підлягає виконанню, з огляду на таке. Відповідач ТзОВ "ФК"ДНІПРОФІНАНСГРУП" не подав нотаріусу для вчинення виконавчого напису доказів безспірності заборгованості за кредитним договором, не подав оригіналу нотаріально посвідченого кредитного договору, виписки з банківського рахунку стосовно заборгованості. Крім цього, просить стягнути з відповідачів на його коритсь судові витрати. Ухвалою від 12.10.2021 прийнято до розгляду позов та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 15.11.2021 надійшов відзив, за змістом якої ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» позовні вимоги не визнає, посилаючись на наступне: ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на адресу позивача було направлено повідомлення про відступлення прав вимоги за кредитним договором; ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» направило на адресу позивача повідомлення про погашення заборгованості за кредитним договором у тридцятиденний строк, таким чином відповідач повідомив позивача про заміну кредитора у зобов`язанні, а також про розмір заборгованості, відповідачем було подано нотаріусу всі документи відповідно до пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою КМУ від 29 червня 1999 року № 1172; позивач жодним чином не спростовує зазначений відповідачем розмір заборгованості за кредитним договором, не надає доказів часткового чи повного погашення заборгованості, таким чином відсутні будь-які докази щодо спірності розміру заборгованості окрім бездоказових тверджень позивача. Представник позивача подав заяву, в якій просить проводити розгляд справи у його відсутності, позов підтримує. Відповідач ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» в судове засідання не з`явився, в поданому відзиві просить проводити розгляд справи у його відстуності. Відповідач приватний нотаріус Кобельницький С.І. в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Від третьої особи приватного виконавця Онишкевич Р.І. до суду поступила заява про слухання спарви у його відсутності. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, постановляючи рішення, суд приходить до переконання, що позовні вимоги слід задоволити з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 06.09.2021 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницьким С.І. було вчинено виконавчий напис щодо стягнення з [PERSON] на користь ТзОВ "ФК"ДНІПРОФІНАНСГРУП" заборгованості в сумі 307 612,19 грн. Приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Онишкевич Р.І. 30.09.2021 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису №2987 вчиненого 06.09.2021 та розпочато процедуру примусового виконання. Згідно із статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Відповідно до пункту 1 Переліку «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання». Відповідно до пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, у разі стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та не чинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», в частині, у тому числі і у п. 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/20084/14 (провадження № 11-174ас18) відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року. Встановлено, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 06.09.2021, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Однак, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження наявності у нього укладеного нотаріально посвідченого договору (договорів), а також подання оригіналу такого нотаріусу на підтвердження безспірності заборгованості боржника, що є обов`язковою умовою вчинення виконавчого напису. Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Аналогічні висновки викладено також в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17 (провадження № 61-14105св18), справа № 172/1652/18 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 172/1652/18 (провадження № 61-16749св19). Таким чином, приватний нотаріус вчинив оскаржуваний виконавчий напис з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем ТзОВ "ФК"ДНІПРОФІНАНСГРУП" не доведено правомірність вчинення виконавчого напису відносно [PERSON] за кредитним договором, відтак такий виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову - на позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Зважаючи на наведені норми процесуального закону, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», «Данілов проти України»). Аналогічні висновки містяться у додатковій постанові Верховного Суду від 24.01.2019 року по справі № 910/15944/17. Частиною 5 статті 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Встановлено, що правнича допомога позивачу [PERSON] надавалась адвокатом Сірим А.В. відповідно до Договору про надання правової допомоги №31/21 від 02.06.2021. Адвокатом подано до суду: Договір про надання правової допомоги №31/21 від 02.06.2021, рахунок з детальним описом виконаних робіт №15 від 07.10.2021. Згідно із вищевказаними доказами щодо надання професійної правничої допомоги, загальна вартість наданих послуг адвокатом Сірим А.В. позивачу складає 8000 грн. Дослідивши надані докази на підтвердження витрати на професійну правничу допомогу адвоката, суд вважає, що деякі види робіт мають не обґрунтовано завищену вартість. Таким чином, судом встановлена неспівмірність заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу складності справи та фактично виконаними адвокатом робіт (наданих послуг), часові, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), обсягу наданих робіт (послуг). Виходячи із встановленої реальності участі адвокатів та її необхідності, а також з урахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу та беручи до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу до 5 000 грн., які можна вважати необхідними і неминучими для позивача, який був змушений до залучення професійної допомоги адвоката. Крім цього, у матеріалах справи наявна квитанція про сплату позивачем судового збору у розмірі 908 грн. за подання до суду позову. Оскільки позов підлягає задоволенню, з відповідачів на користь позивача слід стягнути суму сплаченого судового збору та витрати на правову допомогу в розмірі по 2 954 грн.

Outcome: approved