Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування вимог посилалась на те, що з [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі. За період перебування в шлюбі за спільні кошти було збудовано житловий будинок, розташований по вул..Вереснева, 6, в м.Городку Хмельницької області. Крім того, приблизно в 2015 році відповідач почав надавати стоматологічні послуги, для чого за спільні кошти подружжя було придбано наступне майно: стоматологічну установку,крісло для стоматолога, ультразвукову мийку, сухожаровий шкаф, ренгенапарат «Філіпс», бокс для проявки ренгенплівки, бокс для підтримки стерилізації, меблі стоматологічні, меблі в приймальню (диван, крісло, тумбочка, шкаф для одягу, шкаф настінний), кавоварка та кулер, бензогенератор. Враховуючи, що з нею проживає двоє неповнолітніх дітей, батьком котрих являється відповідач, просила здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя: виділити у власність їй 2/3 частини житлового будинку, розташованого по вул.Вересневій, 6, в м.Городку Хмельницької області, а також ? частину вказаного майна. В судовому засіданні позивачка, її представник позовні вимоги підтримали з підстав, вказаних в позовній заяві. Крім того, вказали, що підставою для збільшення частки позивачки у спільно нажитому будинку є те, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сімї, а також, що розмір аліментів, які отримують діти, недостатній для забезпечення їхнього фізичного та духовного розвитку. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що позивачем, її представником не надано належних доказів в підтвердження того, що за період перебування в шлюбі сторони набули вказане медичне обладнання. Щодо виділення у власність позивачки 2/3 частини спірного будинку зазначив, що позивачкою, її представником не доведено, що [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сімї та що розмір аліментів, які отримують діти, недостатній для забезпечення їхнього розвитку. Заслухавши пояснення позивачки, її представника, представника відповідача, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Зясовано, що сторони з 19.07.2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області від 10.04.2017 року. Від шлюбу мають дітей: сина [PERSON], [INFO], та доньку Соломію, [INFO]. В судовому засіданні встановлено, що за час перебування в шлюбі сторони набули наступне майно: будинок, розташований по вул..Вересневій, 6, в м.Городку Хмельницької області. Право власності на даний будинок було зареєстровано за [PERSON], що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію вказаного обєкта, наданого КП «Городоцьке БТІ» від 18.01.2012 року. Не заперечили цю обставину і позивачка, представники сторін в судовому засіданні. Допитані в судовому засіданні свідки: мати позивачки - [PERSON], хрещена мати позивачки - [PERSON] підтвердили факт будівництва подружжям [PERSON] вказаного будинку. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у п.22 звернуто увагу судів на те, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. У п.23 цієї Постанови зазначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. В силу ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Право власності є найбільш фундаментальним речовим правом, яке створює основну юридичну передумову для нормального функціонування цивільного обороту. Тому закон спеціально регулює не тільки підстави набуття права власності, а й підстави його припинення, які визначено у ст. 346 ЦК України. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення від 23 вересня 1982 р. у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", від 11 березня 2003 р. - "Новоселецький проти України", від 1 червня 2006 р. - "Федоренко проти України"). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, згідно якої необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Як на підставу збільшення розміру частки [PERSON] в спірному будинку, позивачка, її представник посилались на те, що [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, а також те, що розмір аліментів, які одержують діти сторін, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Однак, в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивачка, її представник не надали суду належних доказів в підтвердження цих обставин. Як видно з копії рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 02.08.2017 року, вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей: сина [PERSON], [INFO], та доньку Соломію, [INFO], щомісяця аліменти в сумі по 1100 грн. на кожну дитину, з всіх видів доходу відповідача, однак не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до повноліття дітей. [PERSON] дане рішення не оскаржувала, а, отже, погодилася, що такий розмір аліментів на утримання дітей є достатнім. Як видно з пояснень позивачки в судовому засіданні, відповідач виконує вказане рішення суду, щомісяця сплачує аліменти згідно рішення суду. Крім зазначеного, суд враховує, що позивачка не позбавлена можливості в порядку ст. 185 СК України звернутись до суду з позовом про стягнення додаткових витрат на дитину (у зв'язку з необхідністю розвитку здібностей дитини, хворобою тощо). З врахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що обґрунтовані підстави для збільшення частки [PERSON] у нерухомому майні відсутні, а тому вважає, що вимоги позивачки про збільшення її частки є безпідставними. Оскільки нормами СК України та ЦК України закріплено право рівності часток подружжя у спільному майні, враховуючи вимоги диспозитивності, суд вважає за необхідне виділити позивачці у власність ? частину спірного будинку. Крім того, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині поділу спільного сумісного майна подружжя: стоматологічної установки, крісло для стоматолога, ультразвукової мийки, сухожарового шкафа, ренгенапарату «Філіпс», боксу для проявки ренгенплівки, боксу для підтримки стерилізації, меблів стоматологічних, меблів в приймальню (диван, крісло, тумбочка, шкаф для одягу, шкаф настінний), кавоварки та кулера, бензогенератора, задоволенню не підлягають у звязку з тим, що позивачкою, її представником, в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано суду належних доказів в підтвердження того, що вказане майно було набуте подружжям за час шлюбу та належить їм на праві спільної сумісної власністі.\~ Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON] повідомили, що їм не відомо чи придбавалось вказане майно під час перебування сторін у шлюбі. Надані позивачкою, її представником докази в підтвердження вказаних обставин податкова декларація [PERSON] за 2016 рік, оголошення зі стенду [PERSON], копія трудової книжки [PERSON], копія витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, фотокартки, копії дублікатів квитанцій про сплату [PERSON] коштів за стоматматеріали можуть свідчити лише про факт здійснення підприємницької діяльності відповідачем та не є належними доказами в підтвердження факту набуття вищезазначеного майна під час перебування сторін у шлюбі.

Outcome: partial