Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та просив суд в кінцевих своїх вимогах встановити фактичне перебування його в трудових відносинах та стягнути з відповідача ФОП [PERSON] на його користь 13 024 грн. 08 коп. заборгованості по заробітній платі та середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку по день винесення рішення судом. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі. В обгрунтування посилаються, що в період з 7 грудня 2010 року по 05 листопада 2011 року [PERSON] працював у м. Ромни у ФОП [PERSON] на посаді водія з міжнародних перевезень. Даний факт підтверджується трудовим договором від 7 грудня 2010 року зареєстрованим в Роменському міськрайонному центрі занятості за № 651 від 7.12.2010 року. При звільненні [PERSON] повернув [PERSON] трудову книжку але заробітну плату відповідач не виплатив. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився. Останній надав на адресу суду заяву, в якій позовні вимоги не визнає, проти позову заперечує, і просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Справу просив розглянути без його участі. Представник відповідача адвокат [PERSON]О заперечив проти даного позову, мотивуючи своє заперечення тим, що позивач [PERSON] не перебував з [PERSON] в трудових відносинах, на роботу [PERSON] його не приймав та з роботи не звільняв, а тому заявлені суми грошей стягненню не підлягають. Суд, заслухавши доводи позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та надані докази, приходить до висновку, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, які розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. У відповідності до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 7 грудня 2010 року по 05 листопада 2011 року працював водієм з міжнародних перевезень у фізичної особи-підприємця (ФОП) [PERSON], без відповідного юридичного оформлення. Після звільнення позивач звертався до ФОП [PERSON] про виплату йому заробітної плати, але розрахунок з ним не проведений до цього часу. На думку суду факт перебування [PERSON] в трудових відношеннях з підприємцем [PERSON] стверджується в судовому засіданні самими показами позивача, а також іншими зібраними по справі доказами. Так, 11.04.2015 відповідачу за даним позовом [PERSON] по кримінальному провадженню внесеному в ЄРДР за № 42015200240000002 було повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27 ч. 1 ст. 366 КК України - підбурення до службового підроблення, що проявилось у схилянні умовлянням іншого співучасника до внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей та видачу завідома неправдивого офіційного документу. Дане кримінальне провадження було направлене до Роменського міськрайонного суду де 19 травня 2015 року [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності в зв"язку із закінченням строків давності. При розгляді даного кримінального провадження Роменським міськрайсудом було встановлено, що у період з 01.12.2010 року по 07.12.2010 року у [PERSON] виник злочинний умисел на підбурення службової особи Роменського міськрайонного центру зайнятості, уповноваженої на реєстрацію трудових договорів до службового підроблення, а саме до внесення неправдивих відомостей про реєстрацію трудового договору між ним та працівником [PERSON] для створення видимості офіційного працевлаштування останнього при здійсненні останнім міжнародних перевезень в якості водія автомобіля [PERSON] Реалізуючи свій злочинний намір, 07.12.2010 року у невстановлений досудовим слідством [PERSON], переслідуючи мету отримання неправдивого документа, прийшов в будівлю Роменського центру зайнятості населення, розташовану за адресою: м.Ромни вул. Луценка, 2, у кабінет головного спеціаліста юрисконсульта Роменського міськрайонного центру зайнятості населення [PERSON], котрий до цього вже був знайомий [PERSON], та здійснював реєстрацію трудових договорів між ним, як фізичної особою - підприємцем, та його найманими працівниками. Далі [PERSON], використовуючи факт їх попереднього знайомства, шляхом прохання та вмовляння, вчинивши вплив на психіку [PERSON]. переконав останнього внести завідомо неправдиві відомості та видати підроблений документ, таким чином підбуривши його до вчинення злочинних дій бажаних [PERSON], що полягали у внесенні у три примірник трудового договору між ним та працівником [PERSON], передбачених законом реквізитів щодо його реєстрації у державній службі зайнятості, без присутності останнього, за відсутності його підписів в даних примірниках договорів, що згідно н. 4 Порядку повинні бути нотаріально посвідченими, та без внесення відомостей про його реєстрацію у книгу реєстрації трудових договорів. [PERSON]. вніс до трудового договору, що є офіційним документом, між фізичною особою - підприємцем [PERSON] та працівником [PERSON] завідомо для себе та [PERSON] неправдиві відомості про його реєстрацію, з дотриманням визначених Порядком необхідних реквізитів. Потім [PERSON] передав [PERSON] три примірники вказаного договору для використання останнім у власних цілях, таким чином видавши завідомо неправдивий офіційний документ. Після цього у невстановлений досудовим слідством час [PERSON] передав [PERSON] зазначені три примірники підробленого трудового договору, які останній завірив своїми підписами та, будучи введений в оману, став вважати себе офіційно працевлаштованим 07.12.2010 року. У подальшому [PERSON] виплачував заробітну плату [PERSON] неофіційно, без сплати податків та інших загальнообов'язкових платежів, пов'язаних з зайнятістю, що призвело до позбавлення останнього соціальних гарантій, передбачених законодавством про працю та соціальне забезпечення. Допитаний в судовому засіданні [PERSON] свою вину у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення визнав повністю і дав письмову згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності в зв'язку з закінченням строку давності. Крім того, факт перебування [PERSON] в трудових відносинах з [PERSON] також стверджується копією (підробленого) трудового договору від 7 грудня 2010 року укладеного між фізичною особою - підприємцем [PERSON] та працівником [PERSON]О (а.с.6), почесною грамотою, якою [PERSON] нагородив [PERSON] за високий професіоналізм, сумлінне ставлення до своїх обов"язків та за результатами роботи за 2011 рік ( а.с. 87), видатковими накладними, з яких вбачається, що водій [PERSON] дійсно перевозив вантажі на автомобілях, які перебували у власності [PERSON], що підтверджується довідкою Роменського центру УДАІ УМВС України в Сумській області( а.с.88-96, 147). Частина 1 ст. 116 КЗпП України визначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації, провадиться в день звільнення. Згідно із ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснюється, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно роз'яснень, що містяться в пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Відповідно до роз'яснення, що містяться в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", згідно яких, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] працював у ФОП [PERSON] за трудовим договором з 07 грудня 2010 року по 05 листопада 2011 року. З 20 жовтня 2011 року по 05 листопада 2011 року він перебував у відпустці за власний рахунок, а тому розрахунок проводиться по 20 жовтня 2011 року. Відповідно до п. 3 трудового договору № 651 від 07 грудня 2010 року заробітна плата [PERSON] на місяць становить 1 250 грн. а тому заборгованість по заробітній платі складає 13 024 грн. 08 коп. виходячи зі слідуючого розрахунку: 3а грудень 2010 року відпрацьовано 25 днів (1008 грн.), за січень 2011 року - 31 день (1250 грн.), за лютий 2011 року - 28 днів (1250 грн.), за березень 2011 року - 31 день (1250 грн.), за квітень 2011 року - 30 днів (1250 грн.), за травень 2011 року - 31 день (1250 грн.), за червень 2011 року 30 днів (1250 грн.), за липень 2011 року - 31 день (1250 грн.), за серпень 2011 року - 31 день (1250 грн.), за вересень 2011 року - 30 днів (1250 грн.), за жовтень 2011 року -18 днів (766,08 грн.). Всього: 316 днів. Виходячи з цього середньоденна заробітна плата складає: 13 024,08 грн. : 316 днів 41,21 грн Станом на 04 вересня 2015 року (на день винесення рішення судом) з дня фактичного звільнення [PERSON] з роботи з 05 листопада 2011 року минуло 1399 днів (2011 рік - 56 днів, 2012 рік - 366 днів, 2013 рік - 365 днів, 2014 рік - 365 днів, 2015 рік - 247 днів. Розмір середнього заробітку [PERSON] за весь час затримки розрахунку на день винесення рішення судом складає 57 652 грн. 79 коп. (1 399 дні х 41,21 грн. = 57 652 грн. 79 коп), який і підлягає до стягнення. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved