Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ПАТ «Златобанк», Національного банку України, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Златобанк» Славкіної М.А. про захист трудових прав та стягнення заробітної плати, мотивуючи свої вимоги тим, що 13.11.2017 року на підставі Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.11.2017 року, відповідно до наказу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Златобанк» Славкіної М.А. від 10.11.2017 року № 101-П позивачку [PERSON] було прийнято на посаду заступника начальника юридичного управління АТ «Златобанк». 12.12.2017 року позивачка подала до АТ «Златобанк» заяву про звільнення із займаної посади з 12.12.2017 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що була зареєстрована за вхідним номером № 4192. Але станом на 12.12.2017 року її не було звільнено, трудову книжку не видано, розрахунок не проведено. 13.12.2017 року позивачкою було подано заяву про направлення на її адресу повідомлення про отримання трудової книжки та проведення всіх виплат, однак до цього часу вимоги закону виконані не були. Неодноразово позивачка зверталася до різних установ з приводу захисту порушених трудових прав, але позитивного результату отримано не було. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд: 1)Визнати розірваним трудовий договір між [PERSON] та АТ «Златобанк» з 12.12.2017 року; 2)Зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, який діє від імені та в інтересах ПАТ "Златобанк", внести запис до трудової книжки [PERSON] про звільнення з посади заступника начальника юридичного управління ПАТ "Златобанк" з 12 грудня 2017 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України; 3)Зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, який діє від імені та в інтересах АТ «Златобанк» повернути особисто в руки під підпис про отримання [PERSON] трудову книжку з внесеним записом про звільнення з посади заступника начальника юридичного управління АТ «Златобанк» з 12.12.2017 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України; 4)Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Златобанк" на користь [PERSON] заборгованість в розмірі 134279, 92 грн., що складається з наступних сум: -невиплачена заробітна плата з 13.11.2017 року по 12.12.2017 року у сумі 16348, 20 грн.; -вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 53738, 68 грн.; -лікарняні з 29.11.2017 року по 01.12.2017 року у сумі 315, 36 грн.; -кошти за невикористану відпустку у сумі 1360, 00 грн. 5)Зобов'язати Національний банк України здійснити примусове списання з накопичувального рахунку АТ «Златобанк» на рахунок [PERSON] коштів у сумі 134279, 92 грн. в рахунок погашення заборгованості АТ «Златобанк» на користь [PERSON] 6)Стягнути солідарно з відповідачів судові витрати. 04.04.2018 року до суду надійшов Відзив на позов представника Національного банку України. Відповідно до Відзиву представник вказує, що є неналежним відповідачем, оскільки у трудових відносинах з НБУ позивачка не перебувала. 17.04.2018 року до суду надійшла заява позивачки про зміну позовних вимог. Дана заява мотивована тим, що 02.04.2018 року на її картковий рахунок надійшли кошти від АТ «Златобанк» у сумі 18128, 22 грн., однак довідки про те, що це за суми, не отримано. Крім того, 10.04.2018 року у відділенні Укрпошти позивачкою було отримано трудову книжку із записом про звільнення від 02.04.2018 року з підстав, визначених п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Але позивачка не погоджується з тим, що її звільнення відбулося за прогул, оскільки нею було подано заяву про звільнення 12.12.2017 року, а тому підстав для виходу на роботу після цієї дати не було. На підставі викладеного позивачка просить суд: 1)Визнати незаконним наказ Публічного акціонерного товариства "Златобанк" від 02.04.2018 року про звільнення [PERSON] з підстав, визначених п. 4 ст. 40 КЗпП України; 2)Визнати незаконним та скасувати запис у трудовій книжці [PERSON] про звільнення з 02.04.2018 року з підстав, визначених п. 4 ст. 40 КпАП України; 3)Визнати розірваним трудовий договір, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "Златобанк", від імені та в інтересах якого діє Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, з 12 грудня 2017 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України; 4)Зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, який діє від імені та в інтересах ПАТ "Златобанк", змінити запис від 02.04.2018 року, внесений до трудової книжки [PERSON], та внести запис про звільнення з посади заступника начальника юридичного управління ПАТ "Златобанк" з 12 грудня 2017 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України; 5)Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Златобанк" на користь [PERSON] заборгованість в сумі 146243, 38 грн., а саме: вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 53738, 68 грн.; середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 85829, 28 грн.; лікарняні з 29.11.2017 року по 01.12.2017 року в сумі 315, 36 грн.; кошти за невикористану відпустку в сумі 1360, 06 грн.; моральна шкода у розмірі 5000, 00 грн.; 6)Стягнення сум, зазначених у п. 5 прохальної частини, здійснити шляхом примусового списання з накопичувального рахунку АТ «Златобанк» на рахунок [PERSON]; 7)Зобов'язати Національний банк України здійснити примусове списання з накопичувального рахунку АТ «Златобанк» на рахунок [PERSON] коштів у сумі 146243, 38 грн. в рахунок погашення заборгованості АТ «Златобанк» на користь [PERSON] 8)Стягнути з відповідачів солідарно на користь позивачки судові витрати. 25.04.2018 року до суду надійшов Відзив на позовну заяву представника Славкіної М.А. Відповідно до даного Відзиву представник просить відмовити у задоволенні позовних вимог, зважаючи на те, що 12.12.2017 року позивачка подала керівнику АТ «Златобанк» заяву про звільнення, але станом на дату подачі заяви уповноважена особа ФГВФО на ліквідацію АТ «Златобанк» Славкіна М.А. не виконувала повноваження керівника Банку, що підтверджується витягом з реєстру, оскільки з 13.12.2017 року керівником Банку був [PERSON], а тому прийняти рішення про звільнення позивачки вона не могла. Але при цьому представник вказує про те, що позивачка була відсутня на робочому місці з 15.12.2017 року по 31.03.2018 року, у зв'язку з чим складалися акти про відсутність особи на робочому місці. Враховуючи тривалу відсутність позивачки на робочому місці уповноваженою особою Славкіною М.А. 02.04.2018 року був виданий наказ про звільнення з посади позивачки за прогул без поважних причин. При звільненні позивачці були нараховані всі необхідні суми, а тому підстав для нарахування вказаних у позові сум немає. Враховуючи те, що звільнення позивачки є законним, представник просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 25.04.2018 року до суду надійшов Відзив на позовну заяву представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, відповідно до якого представник просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Також у Відзиві вказано про те, що з Фондом у позивачки відсутні трудові відносини, а тому Фонд є неналежним відповідачем у справі. 23.05.2018 року до суду надійшла Відповідь на відзив позивачки, в якій вона зазначає, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. При цьому зазначила, що заперечення відповідачів є безпідставними, оскільки звільнена вона була без законних підстав. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.06.2018 року у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження відмовлено. 03.07.2018 року до суду надійшла заява позивачки про зміну позовних вимог, відповідно до якої вона просить суд: 1)Визначити спосіб захисту прав шляхом примусового виконання позовних вимог в натурі; 2)Визнати незаконним наказ Публічного акціонерного товариства "Златобанк" від 02.04.2018 року про звільнення [PERSON] з підстав, визначених п. 4 ст. 40 КЗпП України; 3)Визнати незаконним та скасувати запис у трудовій книжці [PERSON] про звільнення з 02.04.2018 року з підстав, визначених п. 4 ст. 40 КпАП України; 4)Визнати розірваним трудовий договір, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "Златобанк", від імені та в інтересах якого діє Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, з 12 грудня 2017 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України; 5)Зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, який діє від імені та в інтересах ПАТ "Златобанк", змінити запис від 02.04.2018 року, внесений до трудової книжки [PERSON], та внести запис про звільнення з посади заступника начальника юридичного управління ПАТ "Златобанк" з 12 грудня 2017 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України; 6)Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Златобанк" на користь [PERSON] заборгованість в сумі 171862, 37 грн., а саме: вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 74550, 00 грн.; середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 97307, 37 грн.; моральна шкода у розмірі 5000, 00 грн.; 7)Стягнення сум, зазначених у п. 5 прохальної частини, здійснити шляхом примусового списання з накопичувального рахунку АТ «Златобанк» на рахунок [PERSON]; 8)Зобов'язати Національний банк України здійснити примусове списання з накопичувального рахунку АТ «Златобанк» на рахунок [PERSON] коштів у сумі 146243, 38 грн. в рахунок погашення заборгованості АТ «Златобанк» на користь [PERSON] 9)Стягнути з відповідачів солідарно на користь позивачки судові витрати; 10)Допустити негайне виконання рішення суду. 26.06.2018 року до суду надійшли додаткові письмові заперечення на позов представника відповідача Фону гарантування вкладів фізичних осіб. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача - АТ «Златобанк» - у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав викладене у Відзиві, просив у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача - Національного банку України - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду відзив на позов. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивачки, представників відповідачів, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 13.11.2017 року на підставі Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.11.2017 року, відповідно до наказу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Златобанк» Славкіної М.А. від 10.11.2017 року № 101-П позивачку [PERSON] було прийнято на посаду заступника начальника юридичного управління АТ «Златобанк», що підтверджується наказом та трудовою книжкою. 12.12.2017 року позивачка подала до АТ «Златобанк» заяву про звільнення із займаної посади з 12.12.2017 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що була зареєстрована за вхідним номером № 4192. Але відповідачем тривалий час рішення про звільнення позивачки з займаної посади не приймалося, у зв'язку з чим вона неодноразово зверталася до відповідачів та інших установ щодо направлення їй копії наказу про звільнення, видачу трудової книжки та проведення розрахунку. Через те, що такі дії відповідачем вчинені не були, позивачка і звернулася до суду з даним позовом. У процесі розгляду справи по суті було встановлено, що 02.04.2018 року відповідачем Уповноваженою особою Фонду на здійснення ліквідації АТ «Златобанк» Славкіною М.А. був виданий наказ про звільнення позивачки [PERSON] за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. 10.04.2018 року позивачкою було отримано трудову книжку із записом про звільнення з підстав, зазначених вище, а також отримано розрахунок шляхом перерахування коштів на картковий рахунок. У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що наказ про звільнення її з підстав прогулу без поважних причин є незаконним, оскільки був виданий лише після звернення її до суду з даним позовом, нею було подано заяву про звільнення в установленому законом порядку, але вона не була розглянута протягом 4 місяців. У своїх запереченнях представник відповідача вказує про те, що позивачка звернулася з заявою про звільнення до особи, яка не мала повноважень на прийняття такого рішення станом на 12.12.2017 року, а тому посилання позивачки є безпідставними. Як вбачається з письмових матеріалів справи, 12.12.2017 року позивачка звернулася із заявою про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з невиконанням АТ «Златобанк» вимог законодавства України про працю, а саме порушенням умов трудового договору в частині виплати заробітної плати. Вказана заява про звільнення була подана на ім'я керівника АТ «Златобанк» та зареєстрована у Банку 12.12.2017 року. Відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 15.05.2017 року № 1977 уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АТ «Златобанк» було призначено Славкіну М.А. з 18.05.2017 року. Але відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 12.12.2017 року керівником АТ «Златобанк» був [PERSON] При цьому слід зазначити, що позивачкою було подано заяву саме на ім'я керівника Банку, а не конкретної особи, а тому заперечення представника відповідача щодо того, що заява про звільнення подана неналежній особі, є безпідставними. Таким чином, у передбачений законом строк керівник АТ «Златобанк» повинен був прийняти рішення щодо заяви, поданої позивачкою [PERSON], але цього зроблено не було. Як передбачено ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договорі за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Враховуючи те, що відповідачем АТ «Златобанк» вимоги трудового договору щодо виплати заробітної плати належним чином не виконувалися, позивачка підставно звернулася до керівника із заявою про розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Той факт, що керівником АТ «Златобанк» на момент подачі заяви про звільнення був [PERSON], а не Славкіна М.А., жодним чином не звільняє керівника від обов'язку розглянути подану заяву та прийняти відповідне рішення. Що стосується звільнення позивачки за прогул, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як вбачається з письмових матеріалів справи, 18.12.2017 року на виконання Рішення Фонду ГВФО № 4806 від 26.10.2017 року щодо повноважень ліквідатора АТ «Златобанк» в частині збереження активів та запобігання втрати їх вартості Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Златобанк» Славкіною М.А. було видано наказ № 17/12.18-01 «Про створення постійної діючої комісії з перевірки наявності на робочому місці працівників АТ «Златобанк». 29.12.2017 року, 31.01.2018 року, 28.02.2018 року та 30.03.2018 року були складені Акти постійно діючої комісії з перевірки наявності на робочому місці працівників АТ «Златобанк». Відповідно до вказаних актів та додатків до них встановлено факт відсутності [PERSON] на робочому місці з 15.12.2017 року по 31.03.2018 року включно. Зважаючи саме на дані Акти, що підтверджували факт відсутності позивачки на робочому місці без поважних причин, Славкіною М.А. було видано наказ № 01 про звільнення [PERSON] за прогул без поважних причин. Але при цьому слід зазначити, що рішення про звільнення було прийнято керівником Славкіною М.А. лише після звернення позивачки до суду з даним позовом, який був поданий 07.03.2018 року. Також слід звернути увагу, що керівником АТ «Златобанк» не було вчинено жодних дій, направлених на з'ясування причин відсутності позивачки на робочому місці протягом тривалого часу (більше трьох місяців), не було відібрано пояснень. Крім того, незважаючи на те, що факт відсутності на роботі позивачки був зафіксований ще у грудні 2017 року, рішення про її звільнення було прийнято лише у квітні 2018 року. Таким чином, суд вважає, що звільнення позивачки з підстав, зазначених у наказі від 02.04.2018 року, є протиправним та незаконним, оскільки відбулося з порушенням вимог діючого трудового законодавства. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішення причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених ч. 2 цієї статті. З урахуванням встановлених вище обставин суд вважає позовні вимоги у частині визнання наказу від 02.04.2018 року про звільнення позивачки незаконним, визнання запису у трудовій книжці про звільнення з підстав п. 4 ст. 40 КЗпП України незаконним та скасування його, розірваним трудового договору між сторонами з 12.12.2017 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а також про зобов'язання Фонду внести відповідні зміни до трудової книжки позивачки підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Що стосується сум, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Відповідно до довідки про заробітну плату позивачки [PERSON] середній місячний заробіток становить 24594, 36 грн. Таким чином, з відповідача ПАТ «Златобанк» на користь позивачки підлягає стягненню тримісячний середній заробіток у розмірі 73783, 08 грн. (24594, 36 грн. х 3 місяці). Крім того, відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов"язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Пунктом 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року за № 58, власник або уповноважений ним орган зобов"язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Згідно із п. 4.2 вказаної Інструкції, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Згідно із ч. 4 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Як встановлено при розгляді справи, трудову книжку було отримано позивачкою [PERSON] 10.04.2018 року. Таким чином, період затримки видачі трудової книжки становить 81 робочий день (з 12.12.2017 року по 10.04.2018 року включно). З довідки про заробітну плату позивачки вбачається, що її середньомісячний заробіток становить 24594, 36 грн., при цьому середня заробітна плата за один день становить 1171, 16 грн. Відповідно до п. 1. Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року за № 100, цей Порядок застосовується в тому числі у випадку вимушеного прогулу. Пунктом 2 Порядку визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов"язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до п. 4 Порядку в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. При проведенні розрахунку коштів, що підлягають виплаті позивачці, суд виходить із її середньомісячної заробітної плати у розмірі 1171, 16 грн., з урахуванням вимог п. 4 Порядку. Період затримки розрахунку становить з 12.12.2017 року по 10.04.2018 року включно - 81 робочий день. Таким чином, загальна сума, що підлягає стягненню, становить 94863, 96 грн. (1171, 16 грн. х 81 день). Що стосується позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як встановлено при розгляді справи, неправомірними діями відповідача позивачці була завдана моральна шкода, що полягає у тому, що у неї тривалий час була відсутня можливість заробляти кошти, вільно обирати роботу та вільно на неї погоджуватися, вона була позбавлена права на належні умови праці та своєчасне отримання винагороди, що призвело до негативних змін в її житті. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, зазначений позивачкою, є завищеним і приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення моральної шкоди у розмірі 2000, 00 грн. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення коштів за перебування на лікарняному та компенсації за невикористану відпустку задоволенню не підлягають, оскільки при звільненні з 02.04.2018 року позивачці було нараховано та виплачено шляхом перерахування коштів на картковий рахунок компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1360, 00 грн. та кошти за перебування на лікарняному у розмірі 1779, 03 грн., що підтверджується відповідним розрахунковим листком, наданим представником відповідача. Зважаючи на викладене, суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог в цій частині немає. Що стосується вимог [PERSON] щодо встановлення порядку стягнення грошових коштів, то слід зазначити, що діючим законодавством встановлено порядок стягнення коштів за судовим рішенням, а тому дане питання вирішується на стадії виконання, а не при постановленні рішення, а тому суд вважає, що у задоволенні цих вимог повинно бути відмовлено. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача АТ «Златобанк» на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору, а з відповідача АТ "Златобанк" на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1706, 47 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial