Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

Позивач ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до Хорольського районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 5823,18 грн. та судового збору в сумі 229,40 грн. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що відповідно укладеного договору № PLXRRX01790239 від 07.05.2007 року відповідач 07.05.2007 року отримав кредит у розмірі 480,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам "Розстрочка" складає між ним і Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача в заяві. В порушення умов договору та ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, в результаті чого станом на 05.11.2013 року має заборгованість у розмірі 5823,18 грн., що складається із: - заборгованості за кредитом - 165,84 грн., - заборгованості по процентам за користування кредитом - 1843,24 грн., - заборгованості по комісії за користування кредитом - 6,61 грн., - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 3054,01 грн., а також штрафів відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: - штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; - штраф (процентна складова) - 253,48 грн. В судове засіданні представник позивача ПАТ КБ "Приватбанк" не з"явився, направив на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просив суд позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] не з"явився в судове засідання, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в своїй заяві просив застосувати по даній справі строк позовної давності. Суд, дослідивши заяву представника позивача та інші матеріали справи, а також проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. ч.1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 07.05.2007 року було укладено кредитний договір № PLXRRX01790239, за яким відповідач отримав кредит в розмірі 480,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Кредитний договір було укладено строком на 6 місяців, а саме з 07.05.2007 по 07.11.2007 рік. За правилами ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається в письмовій формі. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно п.23 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Як вбачається із заяви позичальника (а.с.4) № plgRX01790239 від 07.05.2007 року кредит був наданий на придбання товару, відповідач виразив свою згоду на те, що вказана заява разом із запропонованими ПриватБанком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (СТАНДАРТ) складає між ним та банком кредитний договір, отже відповідачем було отримано споживчий кредит. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно п.7 ч.11 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Умови Договору відповідачем [PERSON] були порушені, про що свідчить розрахунок, наданий позивачем (а.с. 3). Як вбачається з цього розрахунку, на момент настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі - 07.11.2007 року, воно відповідачем виконане не було. Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно доп. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), які містяться в матеріалах цивільної справи (а.с.5-8) - термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Таким чином, позовна давність про стягнення з відповідача заборгованості за споживчим кредитом , виходячи з вимог ст. 259 КК України, сплинула 07.11.2012 року. Згідно роз'яснень, що містяться у п.31 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", враховуючи положення пункту 7 частини 13 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. В зв'язку з тим, що отриманий відповідачем кредит є споживчим, суд повинен застосувати позовну давність незалежно від наявності заяви відповідача. Згідно ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Відповідно до вищевказаних роз'яснень Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини 13 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Таким чином, оскільки позивачем ні у позовній заяві, ні під час судового розгляду не наведено обставин, що свідчили б про зупинення строку позовної давності, його переривання, або наявність поважних причин його пропущення, суд вважає, що у задоволенні позову про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 13514,08 грн. слід відмовити в зв'язку зі спливом позовної давності. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, не підлягають стягненню з відповідача. На підставі таведеного та

Outcome: dismissed