Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказала, що вона є власником будинку [ADDRESS] . В зазначеному будинку зареєстрований відповідач, брат колишнього власника квартири, який на теперішній час в ній не мешкає, добровільно не бажає знятися з реєстраційного обліку, чим перешкоджає їй як власнику будинку здійснювати право користування та розпорядження своїм майном. На підставі викладеного, просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити у їх задоволенні, оскільки його сестра набувала право власності на вказаний будинок за заповітом його матері лише за умови постійного довічного проживання у ньому відповідача. Суд, заслухавши думку учасників справи, свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту (а.с.3). [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб станом на 18.01.2019 року, виданою центром надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області 18.01.2019 року за № 27327 та відомостями загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області від 19.12.2018 року № 1255 (а.с.12, 34). Згідно Договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.12.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №1297, та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.12.2018 року № 148436669, будинок [ADDRESS] , який придбано у [PERSON] , належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.4, 5). Відповідно до акту про встановлення фактичного місця проживання від 13.12.2018 року за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не проживає з травня 2014 року (а.с.8). Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від. 03.08.2016 року, яке набрало законної сили 13.08.2016 року, [PERSON] було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , оскільки позивач в цій справі набула право власності на житловий будинок обтяжене довічним правом проживання відповідача (а.с.44-45). Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що в будинку [ADDRESS] жодної особи не проживає, оскільки він не придатний для проживання через відключення комунікацій, однак свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що відповідач періодично проживає у зазначеному будинку та вирощує городину. Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року) згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника та членів його сім`ї, такими, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останніх з реєстрації. У відповідність до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. В той же час, згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 386, 391 ЦК України слід дійти до висновку, що у власника є право вимоги щодо захисту порушеного права власності на жиле приміщення будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. Таким чином, у судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що позивач за договором купівлі-продажу житлового будинку набула у власність будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , де залишився зареєстрованим брат колишнього власника будинку - відповідач по справі. Оскільки припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла має похідним втрату права користування зазначеним житловим приміщенням рідними колишнього власника житла та припиняється разом з припиненням права власності колишнього власника житла. Що стосується посилання відповідача на заповіт його матері в якому зазначено, що право власності на вказаний будинок його сестра набуває лише за умови його постійного довічного проживання у ньому, суд зазначає, що вказані обмеження заповіту стосуються лише сестри відповідача, а не позивача, яка на законних підставах набула право власності на будинок [ADDRESS] шляхом укладання договору купівлі-продажу будинку, а тому позов є обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved