Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

[INFO] року померла [PERSON], якій за життя на праві приватної власності належав житловий будинок садибного типу з господарсько-побутовими будівлями і спорудами та земельна ділянка, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. За свого життя [PERSON] склала заповіт, за яким призначила спадкоємцями всього належного їй на праві особистої власності майна, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі всього того, що належало б на день її смерті - [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на вказаний вище житловий будинок садибного типу з господарсько-побутовими будівлями і спорудами та земельна ділянка, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Позивач по справі [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини після смерті [PERSON] на користь своїх дочок, які є іншими спадкоємцями за заповітом. Але в ході оформлення права на спадщину з'ясувалось, що нотаріус не має можливості оформити права дочок позивача на спадщину з огляду на те, що [PERSON], вважаючи себе спадкоємцем, який має право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON], та мотивуючи це тим, що він є пенсіонером по віку довічно, а тому підпадає під поняття «повнолітні непрацездатні діти спадкодавця» та згідно з нормою ст.1241 ЦК України, ніби-то, має право на обов'язкову частку у спадщині, звернувся до нотаріуса Золотоніської міської державної нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини. Позивач вважає такі дії відповідача неправомірними та такими, які порушують права її дочок на вказане спадкове майно, а оскільки [PERSON] та [PERSON] є неповнолітніми та через свій вік самостійно захистити свої права в судовому порядку не можуть, позивач, як законний представник останніх, звернулася до суду із вказаним позовом. У судове засідання [PERSON] не з'явилась, однак звернулась до суду із відповідною заявою, згідно з якою розгляд справи просила здійснювати за своєї відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності осіб, що беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Як вбачається із матеріалів справи позивач по справі [PERSON] є матір'ю малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON] [INFO], що стверджується відповідними свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER]. Оскільки спадкове право вказаних неповнолітніх відповідачем не визнається, та враховуючи вік неповнолітніх, суд вважає, що позивач правомірно звернулась до суду за захистом їхніх прав та інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 39 ЦК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи. Відповідно до свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] від 21.12.2016 року) [PERSON] померла [INFO] року, про що зроблений відповідний актовий запис №398. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті. Як вбачається з Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0.0667 га, яка розташована по [ADDRESS], м. Золотоноша та призначена для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд. Згідно з договором від 22.11.1966 року, реєстр. №3770, укладеним між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), продавець продав, а покупець купила незакінчений будівництвом жилий будинок готовністю 17%. У подальшому будівництво вказаного будинку [PERSON] було завершено, а тому 30.06.1977 був складений Акт приймання індивідуального будинковолодіння, відповідно до якого комісія постановила пред'явлене до здачі будинковолодіння [PERSON], яке знаходиться по [ADDRESS] в м. Золотоноша вважати прийнятим. Вказаний акт приймання індивідуального будинковолодіння від 30.06.1977 був затверджений рішенням виконавчого комітету Золотоніської міської ради народних депутатів від 30.06.1977 №15-257, яким, крім затвердження зазначеного акту, було вирішено визнати за [PERSON] право власності на вказане будинковолодіння. У зв'язку із закінченням будівництва вказаного житлового будинку садибного типу та прийняття його в експлуатацію Золотоніською дільницею ЧООБТІ була здійснена реєстрація права власності на вказане будинковолодіння 17.10.1979, про що свідчить відповідні відмітки та штампи на звороті договору від 22.11.1966р., реєстр №3770. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього Переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Отже після набрання законної сили вказаного Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 року, виникнення права власності на будинки залежить від державної реєстрації таких будинків. Згідно із ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Оскільки будівництво вказаного будинку [PERSON] було закінчено в 1977 році, що стверджується відповідними доказами доданими до матеріалів справи, та здавши його в експлуатацію дотримуючись норм чинного законодавства України, що діяло на час будівництва будинку, [PERSON] могла б і не проводити його подальшу реєстрацію, оскільки на підставі нормативних актів, що діяли до набрання чинності ЦК України та ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виникнення права власності на таке нерухоме майно не залежало від проведення державної реєстрації. Тобто з моменту затвердження рішенням виконавчого комітету Золотоніської міської ради від 30.06.1977 №15-257 Акта приймання індивідуального домоволодіння від 30.06.1977 [PERSON] набула статусу власника садиби по [ADDRESS], у м. Золотоноша разом з усіма правомочностями щодо володіння, користування й розпорядження цим майном. Вказаний висновок суду відповідає висновкам Верховного Суду України щодо застосування норм матеріального права, викладеним у постанові від 18.12.2013 у справі №6-137цс13, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів всіх інстанцій. Отже право власності померлої [PERSON] на вказане домоволодіння стверджується відповідними доказами доданими до матеріалів справи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадщину мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як вбачається із заповіту [PERSON], від 16.05.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Сахно В.І. та зареєстрованого в реєстрі за №585, [PERSON] призначила спадкоємцями всього належного їй на праві особистої власності майна, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі всього того, що належало б на день її смерті - [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згідно із заявою від 14.04.2017 року №144 позивач по справі [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини (за заповітом) після померлої баби [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно із ч. 1 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Як вбачається із копії спадкової справи №10/2017 після померлої [INFO] року [PERSON] інші спадкоємці за заповітом спадщину належним чином прийняли, а позивач від імені своїх малолітніх дітей звернулася до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини. Реєстрація спадкової справи стверджується також відповідним витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі №46583933 від 30.01.2017 року. Окрім того із матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що відповідач [PERSON] звернувся до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини на підставі ст. 1241 ЦК України. Відповідно до норм ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Однак при вирішенні вказаної справи суд враховує Рішення Конституційного Суду від 11.02.2014 у справі № 1-рп/2014 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обов'язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця)", відповідно до якого: «Конституційний Суд України, розкриваючи зміст поняття "повнолітні непрацездатні діти", що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов'язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії "непрацездатні" інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття "непрацездатний". Так, згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" від 15 липня 1999 року N 966-XIV (далі - Закон N 966), абзацом сімнадцятим частини першої статті 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року N 1058-IV з наступними змінами (далі - Закон N 1058) до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку. На підставі аналізу наведених положень Конституції України, Кодексу, Сімейного кодексу, Закону N 966, Закону N 1058 Конституційний Суд України дійшов висновку, що незалежно від змісту заповіту право на обов'язкову частку у спадщині мають повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, які в установленому законодавством порядку визнані інвалідами I, II чи III групи. Враховуючи викладене та

Outcome: approved