Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

19 серпня 2014 року в порядку підсудності із Любешівського районного суду Волинської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], редакції Любешівської районної газети ,,Нове життя'' про захист честі, гідності, ділової репутації та визнання моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що у Любешівській районній газеті ,,Нове життя'' за [INFO] надрукована та поширена стаття під назвою ,,[INFO]'', автором якої є Любешівський селищний голова [PERSON]. В ній відповідач свідомо опублікував наклепницькі, недостовірні та перекручені факти, чим принизив його, [PERSON], честь гідність та ділову репутацію, а редактор районної газети ,,Нове життя'' легковажно, не провівши будь - якої перевірки викладених автором статті фактів, надрукувала дану статтю. Зокрема, є вигадкою і наклепом його трактування, що з обійстя [PERSON] по каналізаційних трубах стікали фекалії прямо в річку, де знаходяться два пляжі, оскільки ніяких труб там не було, так як ні члени його сім'ї, ні сусіди їх не прокладали і в будинку в них не має туалету і він ніколи не ховався від обурених сусідів через те що нечистоти попадали десятиліттями в річку, в якій любешівці купались і ловили рибу. Невірно трактована позиція відповідача щодо його, позивача, висловлювання про відставку селищного голови ([PERSON]), оскільки [PERSON], як член ради громадського об'єднання ,,Майдан'' особисто подав в селищну раду заяву від понад 20 депутатів, яка була зареєстрована в раді, чого не визнає позивач. Чим також робить неправдиве звинувачення в його адресу. Він палко підтримував Євромайдан і його вимоги, а тому ,,іронічні'' звинувачення щодо його, позивача, уподобання, патріотизму та професійних якостей з боку [PERSON] також носять частину негативної інформації. Крім того, відповідач з метою приниження ділової репутації позивача зробив посилання у абзаці третьому на те, що з його вини ,,опинився в руїнах'' Зарудчівський завод силікатної цегли, хоча доказів у підтвердження зазначеного не наведено. Разом тим, [PERSON] опубліковано і наклеп про самовільно зайняту земельну ділянку на березі річки Стохід, оскільки будівельні матеріали, які там знаходилися заважали проведенню будівельних робіт, у зв'язку з чим на позивача було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. Опубліковано також і неправдиву інформацію про те, що оприлюднивши свої демократичні позиції, він вчинив адміністративне правопорушення. Проте, вважає, що не є порушенням закону критика і обговорювання дій керівників, оскільки позивач порекомендував відповідачу з честю піти у відставку, що не є чимось образливим чи ,,смертельним''. Спотворюючи факти, автор статті пише про лицемірство з його сторони, зокрема, в абзаці 11 вказано: ,,Ви - лицемір, адже не так давно в переповненому залі районного Будинку культури привселюдно принижували [PERSON], а тепер його возвеличуєте''. Проте, зазначене не відповідає дійсності, оскільки за своїми переконаннями позивач завжди говорить правду, тому лицемірства взагалі не було. У тому ж абзаці даної статті іронічно зазначено, що у [PERSON] не має вищої освіти, що робить підстави створити враження для невизначеного кола осіб про низький рівень освіти, інтелекту і т.п. Відповідачі поряд з іншим, незаконно поширили конфіденційну інформацію щодо позивача, зокрема, дані про освіту, без отримання попередньої згоди на це та без будь - яких на те підстав. Позивач чотири рази звертався до редактора газети [PERSON] з вимогою надрукувати його спростування, надавав докази наклепів, але редактор, нехтуючи його законними правами на спростування, так і не опублікувала його. Такі дії редактора нанесли великої моральної шкоди, адже велика кількість читачів повірили публікації і до цього часу вважають позивача ,,негідником'', яким намагався виставити його у статті любешівський селищний голова [PERSON] А тому, стверджуючи, що розповсюджена відповідачем [PERSON] інформація є недостовірною, її поширення ганьбить честь, гідність та ділову репутацію, позивач просить: визнати недостовірними та такими, що ганьблять його честь, гідність та ділову репутацію, відомості, опубліковані у статті [PERSON] ,,[INFO]'' та поширені [INFO] газетою ,,Нове життя''; визнати наклепом дії відповідачів з виготовлення та поширення інформації відносно позивача у статті [INFO]'' та поширені відносно позивача [INFO] газетою ,,Нове життя''; зобов'язати редакцію газети ,,Нове життя'' опублікувати спростування позивача протягом 15 днів після набрання рішенням суду законної сили на тій самій сторінці й тим самим шрифтом, що й спростована стаття; витрати, пов'язані зі спростуванням відомостей, поширених відповідачами [INFO] у газеті ,,Нове життя'', покласти на відповідачів; стягнути з відповідачів на його користь судові та інші витрати, пов'язані з розглядом даної справи (поштовим переказом на мою адресу протягом 15 днів після набрання рішенням законної сили); визнати, що публікацією та поширенням статті відповідачами була завдана моральна шкоду позивачу; визнати, що в опублікованій та поширеній статті відповідачами була незаконно оприлюднена конфіденційна інформація про позивача. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві. В основному увагу суду акцентував на тому, що він як природолюб не міг допустити забруднення річки нечистотами із свого обійстя. Мешканці смт. Любешова виявляють недовіру [PERSON] як селищному голові, а тому з його вини поза увагою була залишена заява [PERSON] про його відставку, чого він [PERSON] не визнає. Вся інформація, викладена в зазначеній статті, не відповідає дійсності, а відтак порочить його честь, гідність та ділову репутацію. Просить заявлений ним позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON], редактор газети ,,Нове життя'' [PERSON], представник редактора [PERSON] кожен зокрема, позов заперечили, просили відмовити у задоволені позову за безпідставністю, оскільки надрукована стаття відповідачем [PERSON], була відповіддю на публікацію позивача в різних ЗМІ. Всі факти, які мали місце в опублікованій статті знайшли своє підтвердження. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідачів, показання свідків, дослідивши та проаналізувавши наявні матеріали справи, прийшов до висновку, що позов безпідставний і задоволенню не підлягає з наступних підстав. За вимогами ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Статтею 32 Конституції України, ст. ст. 277, 297 Цивільного кодексу України гарантовано судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї, захистити свої гідність, честь, ділову репутацію, а також на відшкодування моральної шкоди. Згідно ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до вимог ст. 17 Закону "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року передбачає право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Відповідно до роз'яснень у п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Як визначено у ч. 2 даної статті, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Отже, у сенсі ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України, ст. 8 ЦПК України, є складовою частиною національного законодавства, зокрема у рішеннях цього суду у справах "Грінберг проти Росії", "Лінгенс проти Австрії". Таким чином, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, слід визначити характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оцінка факту відрізняється від самого факту тим, що оціночне судження є висновком, отриманим в результаті інтелектуальної, логічної обробки і узагальнення конкретною людиною фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкових зв'язків між зазначеними джерелами інформації, і тому будь - яким чином неможливо оцінити правдивість чи правильність цього висновку. Проте автор робить ці висновки з певних фактів, доводити які цілком можливо. При цьому Європейський суд з прав людини в справах "Де Хес і Гийзельс проти Бельгії" 1997р., "Фрессоз і Руар проти Франції", "Газета "Україна - Центр" проти України", "Яновський проти Польщі" 1999 року зауважив на необхідності враховувати особливий характер свободи преси, яка є важливою для концепції демократичного суспільства, зокрема свобода преси дозволяє застосовувати перебільшення та навіть провокування, не може бути обмежень на висловлювання, які становлять громадський інтерес, обмеження свободи преси можуть мати місце лише у відповідності до ч. 2 ст. 10 Конвенції, не може бути обмежень на коментарі та оціночні судження, які мають хоч якусь фактичну основу, жодні санкції не можуть бути накладені на ЗМІ або їх співробітника, які діяли у відповідності до своїх професійних обов'язків та коли у громадськості існує кореспондуюче право на отримання інформації, зокрема щодо суспільних проблем, діяльності крупних підприємців, політиків, державних службовців, тощо. Судом встановлено, що 26 квітня 2014 рок у любешівській районній газеті ,,Нове життя'' опублікована стаття під назвою ,,[INFO]'', автором якої є [PERSON] Аналіз опублікованої статті свідчить про те, що суть викладеної у ній інформації зводиться до критики позивача, його дій та інтересів. Позивач в судовому засіданні пояснив, що публікація вказаної статті з наклепницькою, недостовірною та перекрученою інформацією принизила його честь, гідність та ділову репутацію. Відповідач [PERSON] заперечуючи позов зазначив, що у своїй публікації не переслідував власних інтересів, а ось публікації позивача в районній газеті ,,Нове життя'' за [INFO] та в обласній газеті ,,Віче'' за 10 квітня 2014 року під назвою ,,Номенклатура боїться змін'' були безпідставними та принизили його честь та гідність. Пояснив, що ще 13 грудня 2011 року газета ,,Волинь'' у статті ,,Дамба чи розчищення русла?'' гостро критикувала [PERSON] за ,,приватизацію'' прибережної смуги та перетворення вузенької вулиці Чкалова на стоянку для контейнеровоза. Після притягнення позивача до адміністративної відповідальності за самовільний захват земельної ділянки він звернувся до Любешівського районного суду з прохання скасувати постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, проте в задоволенні якого було відмовлено. А тому йому довелося забрати будівельні матеріали з берега річки Стохід і вночі викопати каналізаційні труби, які знаходилися під будівельними блоками. Коли стік нечистот у річку припинився, а три великі вигрібні ями на подвір'ї [PERSON] переповнились, він змушений був звернутися до Любешівського ВУЖКГ за асенізаційною машиною для викачки нечистот. Прибутковий касовий ордер № 1924 від 27 червня 2012 року та подорожній лист спец автомобіля № 53 від 2 липня 2012 року свідчать про те, що позивач сплатив у касу підприємства 129 гривень 99 копійок за викачування нечистот. Не має обґрунтованості і вимога позивача про відмову в скликанні сесії, яка відбулася 20 травня 2014 року. Ніхто з депутатів не вимагав його відставки, адже у відповідності до ст. 79 Закону України ,,Про місцеве самоврядування в Україні'' на це не було підстав, а 18 червня 2014 року в переповненій сесійній залі відбувся звіт селищного голови. [PERSON] стверджує, що не вчиняв адміністративного правопорушення, але постанова державного спеціаліста з контролю за охороною та використанням земель від 17 жовтня 2011 року № 16 свідчить про накладення адміністративного стягнення на нього, яку він не оскаржив і 21 січня 2012 року добровільно сплатив штраф в сумі 340 гривень. Ділова репутація позивача не могла ,,потерпіти'' від відповіді в газеті ,,Нове життя'' за [INFO] на його публікації в районній газеті ,,Нове життя'' за [INFO] та в обласній газеті ,,Віче'' за 10 квітня 2014 року під назвою ,,Номенклатура боїться змін'', оскільки [PERSON] не належить до спілки письменників України і не сплачує жодного виду податків і зборів від продажу своїх книг по договірній ціні, а свої персональні дані він розмістив на своєму сайті в розділі ,,Автобіографія''. Представник відповідача редакції Любешівської районної газети ,,Нове життя'' [PERSON] пояснила, що суть викладеної інформації, яка стосується позивача, зводиться до міркувань (припущень) автора, а отже за своїм змістом такі висловлювання є лише оціночними судженнями автора статті, вираженням його суб'єктивної думки і поглядів, які не можна перевірити на предмет їх відповідної дійсності і спростувати. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили наявність труб для відведення нечистот від обійстя позивача до річки Стохід. Проаналізувавши фактичні обставини справи та зміст статті, суд прийшов до висновку, що в оспорюваній статті автор викладає як фактичні твердження, так і оціночні судження. На думку суду, стиль викладення даного матеріалу дійсно є доволі нетерпимим до позивача і таким, що може викликати обурення, почуття образи, проте він є критичним, оціночним та суб'єктивним судженням автора, а позивач не довів того, що інформація поширена відповідачем "з явним умислом", а не з метою сформувати думку про висвітлені події та її учасників. В цілому стаття викладена з дотримання вимог ст. ст. 2, 9, 29, 30 Закону України "Про інформацію", ст. 2, 34 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (преси) в Україні", ст. 10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, викладена у статті інформація не спрямована на приниження честі, гідності чи ділової репутації позивача, а використані в ній мовно - стилістичні засоби відповідають загальному критичному тону цілої статті і не можуть бути розцінені як образливі та принизливі. З огляду на особливу роль преси, яка повинна висвітлювати інформацію та думки з питань, які викликають загальний інтерес, враховуючи фактичні обставини справи, погодитись з доводами позивача про те, що газета принизила його честь, гідність, ділову репутацію не можна, а тому в задоволенні позову в частині захисту честі, гідності та ділової репутації слід відмовити. Згідно вимог ч. 2 ст. 30 ЗУ "Про інформацію", якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Оскільки судом не встановлено, що суб'єктивна думка автора статті висловлена в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивача, суд вважає що позивачу не було заподіяно моральної шкоди, а тому і в цій часині позов до задоволення не підлягає. Відмовляючи в задоволенні позову в цілому, суд, на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, залишає за позивачем понесені ним судові витрати.

Outcome: dismissed