Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області звернулись [PERSON], [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП. В позові вказано, що 07/01/2014 р. позивачі з дітьми рухались в автомобілі по вул. Тисменицькій в сторону центральної частини міста, в цей час автомобіль під керівництвом [PERSON] із зустрічної смуги руху виїхав на смугу руху транспорту позивачів та спричинив зіткнення, в результаті якого [PERSON] випав із автомобіля разом із донькою, яка була у нього на руках. 12/06/2014 р. відповідача [PERSON] визнано винуватим у вчиненні ДТП. Внаслідок ДТП автомобіль позивачів отримав пошкодження, відповідно до їх переліку. На відновлення автомобіля позивачі витратили 6797 польських злотих, що на 12/03/2014 р. становило 17701,72 гривень, вартість ремонтних робіт склала 13485 гривень, шпатлівка, грунт і фарба - 1830,72 гривень, шпатлювання, грунтування та фарбування - 6300 гривень, а всього 39317,44 гривень. Внаслідок ДТП [PERSON], [PERSON], [PERSON] отримали тілесні ушкодження, [PERSON] фізичних травм не отримав. 08/09/2014 р. страховою компанією було виплачено 23199,86 гривень. Різниця між відшкодованою вартістю та невідшкодованою вартістю складає 16177,58 гривень. [PERSON] є батьком водія і власником автомобіля, яким той керував на момент вчинення ДТП. В позові вказано, що внаслідок ДТП сім`я позивачів зазнала фізичних страждань та моральних переживань, яку оцінили по 20000 гривень кожному члену сім`ї, а всього 80000 гривень. Позивачі просили суд стягнути з відповідачів солідарно 16117,58 гривень матеріальної шкоди, 80000 гривень моральної шкоди, 3000 гривень на компенсацію витрат на правову допомогу, 974,4 гривень судового збору. Позивачі подали суду заяву про розгляд справи без їх участі. Відповідачі подали письмове заперечення на позов, відповідно до якого позов заперечили і просили в його задоволенні відмовити з тих підстав, що позивачі отримали від страховика 953,55 гривень на відшкодування матеріальної шкоди, завданої здоров`ю, 23199,86 гривень матеріальної шкоди, завданої майну; не визнали акт і фактуру, оскільки вони не є оціночними і не враховують знос транспортного засобу; моральну шкоду не визнали у зв`язку з ненаданням доказів на її завдання. Судом встановлено наступні обставини. [PERSON] видано довідку про те, що він звернувся для надання допомоги в травматологічний пункт з травмою верхньої губи та надриву вуздечки; [PERSON] - забій м`яких тканин лобної ділянки голови. 23/01/2014 [PERSON] видано виписку №140 про те, що встановлено струс головного мозку, стійкий астеноцефалічний синдром, забій м`яких тканин голови. Відповідно до проформи 1/2014/03 та її перекладу позивачем придбано запчастин на суму 5797 польських злотих. Відповідно до акту виконаних робіт №1 від березня 2014 р. приватним підприємцем [PERSON] виконано роботи по ремонту автомобіля позивача на суму 13485 гривень. Відповідно до товарного чеку від 28/03/2014 р. придбано фарбу, ґрунт, шпатлівку на суму 1830,72 гривень. Відповідно до акту передачі від 07/04/2014 р. позивачем сплачено 6300 гривень за шпатлювання, ґрунтування фарбування кузова. Відповідно до постанови від 07/04/2014 р. закрито кримінальне провадження №120140900100000040 від 18/01/2014 р. за фактом спричинення ДТП [PERSON], який виїхав транспортним засобом на зустрічну смугу руху і завдав ушкодження автомобілю під керуванням [PERSON], відповідно до змісту якого позивачі спільно придбали автомобіль і використовували на підставі доручення, в якому вони рухались разом з двома їх неповнолітніми дітьми; тілесні ушкодження позивачів відносяться до легких. 12/06/2014 р. постановою Івано-Франківського міського суду [PERSON] визнав вину у вчиненні зазначеного ДТП повністю. Відповідно до платіжного документу від 16/09/2014 р. [PERSON] отримав 23199,86 гривень страхового відшкодування від страхової компанії в межах, що не перевищили максимальний розмір страхової суми, встановленої законом, на відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок спірної ДТП. В п. 1 ст. 11 ЦПК України вказано, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім цього, відповідно до ст. 22.1. Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 9 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. Позивач подав суду доказ того, що ним прийнято грошові кошти від страховика на відшкодування шкоди, внаслідок страхового випадку. Претензій щодо розміру відшкодування не заявив. Вимог до страховика позивачі не завили. Доказу того, що позивачі отримали належне їм відшкодування майнової шкоди від страхової компанії перед судом не спростовано. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 4 червня 2014 року в справі № 6-49цс14 власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Доказів встановлення франшизи, всупереч ст.ст. 10, 11, 60, 131 сторони суду не надали. Відповідно до п. 1 ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до змісту позову 08/09/2014 р. страхова компанія "Глобус" на підставі страхового полісу АС-5997534 було виплачено позивачам 953,55 гривень на відшкодування шкоди здоров`ю та 23199,86 гривень шкоди транспортному засобу. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Так сторони не заперечили тієї обставини, що позивач отримав відшкодування за завдану шкоду від страховика без жодних застережень щодо її розміру або щодо частини розміру завданої шкоди. При цьому встановлений законодавством граничний розмір відшкодування не було перевищено. Отже, після прийняття відшкодування вартості від страховика в межах граничного розміру страхової суми позивач не довів свого права на стягнення грошових коштів в межах цього ж граничного розміру з відповідача. Оскільки в межах граничної суми відшкодування зобов`язаним щодо виплати шкоди є страховик, а не страхувальник. Жодних вимог і претензій до страховика після отримання від нього грошових коштів позивачі не заявили. Також позивачі не подали заяву про залучення страховика в якості співвідповідача. Прострочення страховика судом не встановлено, доказів такого прострочення суду не надано. Так, в п. 16 постанови пленуму Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 01 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" зазначено, що відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик. Отже, у вказаній частині позов позбавлений правових підстав та є необґрунтованим. Відповідно до п. 11 постанови пленуму Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 01 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові. Однак, в даному спорі не зазначене положення підлягає застосуванню, оскільки позивачі використали своє право на отримання відшкодування від страховика в межах максимального розміру страхової суми, встановленої законом. Відповідно до ст. 26-1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону,- МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю. В ст. 23 ЦК України вказано, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Отже обов`язок доказування обставин завдання шкоди, її розміру, обґрунтованого розрахунку розміру покладено на позивача. З урахуванням описаних позивачами їх тілесних ушкоджень, фізичного болю і моральних страждань, характеру і обставин завданої шкоди, поведінки позивачів та відповідача, обґрунтування моральної шкоди, зазначеної в позові та розрахунку позивачів на думку суду вони можуть бути компенсовані стягненням з відповідача грошових коштів в сумі 2500 гривень кожному з позивачів та їх неповнолітніх дітей. Оскільки внаслідок протиправної поведінки відповідача [PERSON] щодо позивачів та їх дітей, душевних страждань, у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, яким володіли позивачі їх безумовно було завдано моральну шкоду. 11/06/2014 р. адвокат Дзундза О.П. та [PERSON] уклали договір про надання правової допомоги, відповідно до п. 4.2. якого розмір гонорару визначається в акті приймання-передачі. 23/10/2014 р. адвокат Дзундза О.П. та [PERSON] уклали договір про надання правової допомоги, відповідно до п. 4.2. якого розмір гонорару визначається в акті приймання-передачі. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №003 від 23/10/2014 р. адвокат Дзундза О.П. отримала від [PERSON] за договром №027 від 23/10/2014 р. 3000 гривень. Відповідно до посвідчення №783 Дзундза О.П. має право на заняття адвокатською діяльністю. Відповідно до п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Так в ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" вказано, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Доказів на встановлення зазначених обставин позивачами та їх адвокатом суду не надано. В договорах про правову допомогу не зазначено розміру оплати за правову допомогу, відсутній розрахунок і перелік послуг, які було надано. Документу, який вказано в п. 4.2. договорів про правову допомогу між позивачами та їх адвокатом, якими сторони домовились зафіксувати надані послуги, їх перелік, обсяг і вартість в акті приймання-передачі послуг, суду не надано. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так, документального підтвердження обґрунтування суми правової допомоги перед судом не доведено. Які саме послуги правового характеру складають суму в 3000 гривень судом не встановлено. Чи не перевищуються вони встановлений законом максимальний розмір, який підлягає компенсації за рахунок іншої сторони перед судом не доведено. Крім цього, позов в частині стягнення майнової шкоди є необґрунтованим, а тому не підлягають і компенсації витрати на відповідну правову допомогу. Однак відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Задоволення необґрунтованої вимоги позивача про стягнення на його користь грошових коштів матиме наслідком порушення прав відповідача. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Разом з цим, відповідно до п. 4 ст. 632 ЦК України, якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. З метою забезпечення принципу юридичної певності та юридичної визначеності сторін спору можна дійти висновку про те, що ціна складення позову у спірних відносинах, яка передбачена в п. 4 ст. 632 ЦК України, відповідає сумі 300 гривень, які підлягають компенсації з урахуванням наданих суду доказів та обґрунтувань позову. В п. 1 ст. 1166 ЦК України вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до постанови пленуму Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 01 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. В п. 6 вказаної постанови зазначено, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України). Таким чином, позивачі не вправі заявити позов до батька особи, яка завдала шкоду, незалежно від того, що вона завдана транспортним засобом, який належить батькові відповідача, який завдав шкоду. Разом з цим доказу належності [PERSON] транспортного засобу, яким керував [PERSON] суду не надано. Правові підстави для солідарного обов`язку і солідарної відповідальності передбачені в ст.ст. 543, 1190 ЦК України, в даному спорі вони відсутні. Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України). В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Отже, позов в частині вимог до [PERSON] абсолютно позбавлений будь-яких правових підстав, є необґрунтованим, а тому є формою зловживання правом на звернення до суду. Так само не підлягає компенсації вартість послуг правового характеру за позов, який складено до особи, яка не може бути відповідачем, оскільки не здійснила дій щодо порушення прав позивачів. Так у справі "Preda and Dardari v. Italy" (1999) ЄСПЛ вказав, що сторони не вправі використовувати принципи, на яких ґрунтується Конвенція, щоб здійснювати будь-яку діяльність, спрямовану на скасування прав і свобод, визнаних цією Конвенцією. Суд не є засобом сторін і не толерує зловживання ними правами, а тому в частині позову, яка не обґрунтована передбаченими законом правовими підставами зазначений позов не підлягає до задоволення. Інші докази та арґументи сторін не спростовують висновків, зазначених в цьому судовому рішенні. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: partial