Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася до суду з даною заявою, в якій просить встановити факт народження дитини чоловічої статі [PERSON] , [INFO] в м. Ялта Автономної Республіки Крим, у батьків: матері [PERSON] , [INFO] та батька [PERSON] , [INFO] , громадянина України. Заявлені вимоги обгрунтовані тим, що [INFO] в м. Ялта Автономної Реступліки Крим дружина сина заявниці - [PERSON] народила хлопчика, що підтверджується родовим сертифікатом Г5376759 та медичним свідоцтвом про народження серії 35 № 030552. Отримати свідоцтво про народження у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Міністерства юстиції України неможливо, оскільки факт народження відбувся на тимчасово окупованій території України. Встановлення факту народження дитини необхідно для отримання свідоцтва про народження встановленого законодавством України зразка, підтвердження громадянства України дитини та реалізації в подальшому дитиною всіх належних їй прав і свобод громадянина України. Заявниця [PERSON] в судове засідання не з`явилася. У відповідності до ч. 2ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Згідно п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника; у рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. З матеріалів справи вбачається, що заявниця [PERSON] згідно довіреності [PERSON] від 13.08.2021 є уповноваженою особою для звернення до суду із заявою про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України. Згідно ч. 2 ст. 319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Як вбачається з медичного свідоцтва про народження серії 35 №030552, виданого 24.06.2021 року ДБУОЗ РК "Ялтинський пологовий будинок" 20.06.2021 [PERSON] , [INFO] , народила дитину чоловічої статі.. З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бершадського районного управління юстиції у Вінницькій області вбачається, що 24.09.2015 [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] уклали шлюб. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище " [PERSON] ". З відповіді Бершадського відділу ДРАЦС від 27.08.2021 року № 1180-21.2-39 вбачається , що заявниці відмовлено у реєстрації народження дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки медичне свідоцтво про народження дитини видане на тимчасово окупованій території. Згідно ч. 1 ст. 122 СК України, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Отже, медичне свідоцтво про народження серії 35 №030552, видане 24.06.2021 року ДБУОЗ РК "Ялтинський пологовий будинок" не створює правових наслідків. Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд враховує те, що народження особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації особою своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема, ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документу про народження особи, виданого закладом, що знаходиться на окупованій території, як доказу, оскільки розуміє, що можливості збору доказів народження особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. Відповідно до ч. 1 ст.146СК України ім`я дитини визначається за згодою батьків. За правилами ст.7 Закону України «Про громадянствоУкраїни» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. В заяві, поданій до суду, заявниця вказує, що батькки визначили ім`я дитини як [PERSON] та вказують його громадянином України. Зважаючи, що факт народження [INFO] дитини чоловічої статі у [PERSON] достовірно підтверджується наданими суду доказами, даний факт породжує юридичні наслідки, проте реєстрація народження дитини органом державної реєстрації актів цивільного стану неможлива через відсутність у заявниці документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, який відповідає вимогам встановленим законодавством, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є обґрунтованими, доведеними, а відтак підлягають задоволенню.

Outcome: approved