Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

Представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» ( далі АТ КБ «Приватбанк») звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з цим підписав заяву №б/н від 19.01.2011, згідно якої отримав кредит в розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг (надалі Договір) , що підтверджується підписом у заяві. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, свої зобов`язання за вказаним договором не виконав. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 31.10.2019 має заборгованість у розмірі 54672,05 грн. яка складається з наступного: - 499,65 грн. - заборгованість за кредитом; - 47402,95 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом; - 3689,83 грн. - заборгованість за пенею; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); - 2579,62 грн. - штраф (процентна складова). На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «Приватбанк». Просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 54672,05 грн. та понесені у справі судові витрати. Представник відповідача надала відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позов не визнає, з огляду на наступні причини. Відповідно ч. 2 ст. 627 ЦК України та п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" у договорах за участю фізичних осіб - споживачів враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів та несправедливими є зокрема умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання зобов`язань за договором. Таким чином, відповідач, отримавши кошти в сумі 500 грн. має виплатити максимальну компенсацію у сумі 750 грн. Відповідно до висновку Конституційного Суду України у рішенні від 10.11.2011 № 1-26/2011, у кредитних правовідносинах обмежений принцип свободи договору і законодавством встановлений особливий порядок укладання кредитних договорів. Існують умови договору обов`язкові для сторін та умови договору, які визначені на розсуд сторін і погоджені ними. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. У кредитних правовідносинах обов`язково має бути зазначено, зокрема, предмет, ціна, дата видачі кредиту, строк дії, письмова інформація про орієнтовну сукупну вартість кредиту, дані про відкриття банківських рахунків тощо. Однак, в анкеті-заяві відсутні такі обов`язкові істотні умови кредитного договору як дата видачі кредиту, сума кредиту, строк дії договору, річна відсоткова ставка за кредитом, тощо. Таким чином, сторони не досягли в належній формі згоди щодо багатьох обов`язкових умов, які вимагає законодавство при укладенні кредитного договору. Також, анкета- заява разом у "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами бану" не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору", що висловлено у правовій поиції ВС від 03.07.2019 у справі № 342/180/17. Підписання анкети-заяви про приєднання до Умов таправил не може розцінюватись як договір приєднання, до даних правовідносин не можливо застосувати правила ч. 1 ст. 634 ЦК України. Правила надання банківських послуг та тарифи мають мінливий характер, а тому визначити яка саме редакція правил та тарифів діяла на момент підписання заяви є нереальним. Наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є неможливість погодження ціни договору. Не повідомлення споживача про умви кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, покладає на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права. Таким чином, підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені так як дана анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору. Окрім того, згідно розрахунку заборгованості наданого позивачем, останнє зняття коштів з рахунку відбулось 29.03.2012. Відповідач, в свою чергу, вніс на карткові рахунки наступні суми: 17.01.2017 - 919,50 грн.; 28.02.2018 - 0,87 грн.; 05.10.2018 - 500 грн.; 22.09.2019 - 500 грн.; всього - 1920,37 грн. Таким чином, тіло отриманих коштів повернуто в повній мірі. Представник відповідача вважає, що відносно вказаних позовних вимог сплив строк позовної давності, в зв`язку з чим, у задоволенні позову має бути відмовлено. Відповідно до відповіді на відзив (а.с. 114-119), представник позивача вважає безпідставними аргементи представника відповідача викладені у відзиві на позовну заяву, вважає кредитний договір належно укладеним в силу ч. 2 ст. 639 ЦК України. Відповідач підписав анкету-заяву, чим підтвердив що він ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку. Підписанням анкети-заяви позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та Тарифів. Вважає безпідставними посилання відповідача на постанову Верховного Суду у справі № 342/180/17. Відповідно до виписки по рахунку вбачається активне використання відповідачем кредитного рахунку починаючи з 19.01.2011, а саме: розрахунок у торговельній мережі 19.01.2011, зняття готівки у банкоматах 19.01.2011. Вважає, що в даному випадку необхідно враховувати постанову ВС вуд 10.04.2019 у справі № 365/1635/16-ц, відповідно до якої, відсутність кредитних правовідносин між сторонами не може вважатись обгрунтованим, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. У постанові від 28.03.2019 у справі № 428/2873/17 ВС зробив висновок, що підписанням анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг позичальник погоджується з ними, які разом заявою та зразками підписів, складають змішаний договір банківського рахунку і кредитного договору. Також, у постанові від 06.02.2018 у справі № 755/2720/16-ц ВС зробив висновок, що підписавши заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у в якій особа виявила бажання отримати кредитні кошти, підтвердила, що вона ознайомлена з Умовами та Тарифами. При цьому, Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору. У постанові від 17.04.2019 у справі № 666/388/16-ц ВС зазначив, що не підписання позичальником умов та правил та не ознайомлення з їх змістом, не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, оскільки відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, а за обставин укладення між сторонами договору приєднання у момент підписання заяви- анкети відповідач мав право вимагати від банку надання умов та правил надання банківських послуг, або відмовитись від укладення кредитного договору у такій формі. Також, представник позивача вважає безпідставними посилання представника відповідача на положення пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", відповідно до якого несправедливими умовами договору є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Зазначає, що пеня за своєю природою є не компенсацією, а мірою цивільно-правової відповідальності. Так, відповідно до положення ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язаня настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язань, зміна умов зобов`язань, сплата неустойки, відшкодування моральної шкоди. Таким чином, компенсаційний характер носить саме відшкодування шкоди, в той час як неустойка (в т.ч. пеня) не носить такого характеру, а є засобом забезпечення виконання зобов`язань. Пеня встановлена умовами договору не має нічого спільного із будь-якою компенсацією, не є відшкодуванням шкоди, не залежить від розміру шкоди, завданої порушенням умов договору, і є за своєю природою мірою забезпечення зобов`язання та мірою цивільно-правової відповідальності за порушення зобов`язань за договором. Черговість виконання грошового зобов`язання визначена ст. 534 ЦК України, відповідно до якої у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у черговості: в першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; в другу - виплачуються проценти і неустойка; в третю чергу сплачується сума боргу. Із виписки банку вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитом. Користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому його твердження щодо незнання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи. Щодо строку позовної давності представник позивача зазначає, що строк дії перевипущеної картки відповідача - до останнього дня липня 2019 року, а позивач звернувся до суду з позовом 12.12.2019, тобто в межах строку позовної давності. У письмових запереченнях на відповідь на відзив (а.с. 152-156) з приводу зазначених представником позивача аргументів, представник відповідача вказала, що кредитний договір не може бути укладений у будь-якій формі і має містити предмет, ціну, дату видачі кредиту, строк дії, письмову інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту, дані про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарехування на нього суми наданого кредиту, тощо. Такого договору позивачем не надано. Посилання позивача на те, що зміст кредитного договору зафіксований у декількох документах: анкеті-заяві, Умовах та Правилах надання банківських послуг та тарифах суперечить нормам законодавства. Позивачем не надано доказу того, що відповідача було ознайомлено з істотними умовами кредитного договору, а тому твердження про те, що підписавши анкету-заяву відповідач ознайомився з усіма істотнимии умовами кредитного договору - є безпідставними. Норма п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" має пряме відношення до спірних правовідносин та підлягає до застосування так як Закон України "Про захист прав споживачів" є спеціальним законом до відносин зі споживчого кредитування та має перевагу при вирішенні колізій порівняно із нормами загального закону, яким є ЦК України. Згідно практики застосування норм права, у випадку колізії при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом, перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим раніше загальним актом. З наданої позивачем виписки вбачається, що по карті № [NUMBER] відповідачем 19.01.2011 було знято 12 грн., 20,80 грн., та 440 грн.; 20.01.2011 було знято кошти у розмірі 8,97 грн., інших операцій відповідачем не здійснювалось. Згідно довідки позивача, дія вищевказаної картки закінчилась 11/2014. Таким чином, строк позовної давності, обчислений з останнього дня місяця дії картки, закінчився 30.11.2017, а отже, строк позовної давності пропущено. Посилання позивача на те, що строк перевипущеної картки діяв до останнього дня липня 2019 року спростовується тим, що згідно довідки наданої до відповіді на відзив, до 07/19 діє картка видана 06.11.2015 № [NUMBER] та картка видана 31.07.2015 № [NUMBER]. Проте, згідно виписки за картою № [NUMBER] , відповідач жодних операцій не проводив, нових коштів позивач відповідачу не надавав. Пролонгації строку дії договору за картою № [NUMBER] не було, так як грошових коштів банк не видавав, а боржник своїх зобов`язань за договором від 19.01.2011 не виконав. Окрім того, згідно виписки карти № [NUMBER] , позивач автоматично списував на дану картку погашення заборгованості з карти [NUMBER] , а саме: 17.01.2017 - кошти у сумі 919,50 грн., 05.10.2018 - кошти у сумі 500 грн., та 22.09.2019 - кошти в сумі 500 грн. Згідно правової позиції ВСУ у постанові від 08.11.2017 у справі № 401/6656/12-ц не може вважатися добровільним погашення боргу, що перериває перебіг позовної давності, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього. Таким чином, автоматичне списання коштів позивачем з рахунків відповідача без волевиявлення останнього не перериває строк позовної давності, який починається з 01.12.2014 та закінчився 30.11.2017. Посилання позивача на виписку, як на первинний документ, що підтверджує укладання кредитного договору не заслуговує на увагу, так як виписка банку підтверджує лише ту обставину, що гроші у певній сумі були зняті з певного рахунку. Первинним документом є сам кредитний договір, який позивачем не надано, а анкета-заява по своїй правовій природі не є кредитним договором. Згідно надісланої представником позивача відповіді на заперечення, позивач вважає, що ним надано всі необхідні докази, що підтверджуть факт укладення кредитного договору та наявність невиконаних зобов`язань. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов`язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту ознайомлення відповідача з умовами кредитування є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладанння договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів). Таким чином, кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та чинним. Представник позивача вважає, що на спірні правовідносини, що виникли між сторонами не поширюється дія Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки в даному випадку грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Вважає строк дії перевипущеної картки відповідача - до останнього дня липня 2019 року, а позивач звернувся до суду 12.12.2019, тобто в межах позовної давності. Також наводить інші аргументи на обгрунтування позовних вимог, які були зазначені ним у відповіді на відзив. В силу ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України, суд не бере до уваги відповідь представника позивача на заперечення. В судове засідання представник позивача, будучи належним чином повідомленим, не з`явився. Відповідач, будучи належним чином повідомленим, в судове засіданння не з`явився. Його представник у судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на обставини, викладені нею у відзиві на позовну заяву та запереченнях. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази у справі, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник АТ КБ «Приватбанк» стверджує, що відповідно до укладеного договору № б/н від 19.01.2011, відповідач отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua., складають між ним та банком договір і дана заява підтверджує той факт, що відповідач був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк». На підтвердження позовних вимог, представник позивача надав суду такі докази: копію заяви позичальника від 19.01.2011; розрахунок заборгованості станом на 31.10.2019 за договором № б/н від 19.01.2011; копію витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна"; витяг з Умов та правил надання банківських послуг; копію паспорта відповідача. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що до відносин за кредитним договором застосовується правове регулювання щодо відносин за договором позики. За таких обставин зобов`язання за кредитним договором виникають з моменту передачі кредитодавцем позичальнику коштів, згідно умов кредитного договору. Згідно вимог ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Тобто, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин (в тому числі договір) вважається укладеним в письмовій формі, якщо її зміст, зафіксовано в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони. Стаття 207 ЦК України не передбачає вичерпний перелік таких документів, тому наряду з листами та телеграмами можуть використовуватися і інші засоби зв`язку, наприклад електронний. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Таким чином, кредитний договір має бути укладений у письмовій формі у вигляді одного документа (що містить усі істотні умови), підписаного обома сторонами, або у вигляді декількох документів, якими сторони обмінялися (листи, телеграми, телетайпне чи електронне повідомлення тощо). При цьому документи, якими сторони обмінюються, також мають містити їх підписи. Між тим, аналіз документів, які, на думку представника позивача, є кредитним договором, свідчить про те, що такий підпис містяться лише в заяві позичальника від 19.01.2011. Надані ж представником позивача Умови та правила надання банківських послуг та довідка про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна", 30 днів пільгового періоду" підпису відповідача не містять, а тому позивачем не доведено, що відповідач при складанні заяви від 19.01.2011 ознайомився саме із цими Умовами та правилами надання банківських послуг (як зазначено в заяві позичальника) і розумів саме ті Умови та правила надання банківських послуг, що додано представником позивача до позову. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15). Також в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим банком в період - з часу виникнення спірних правовідносин (19.01.2011) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (17.12.2019), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Аналогічна позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. Як зауважила Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII ( в редакції на момент укладення договору) щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Також судом встановлено, що відмітки про те, на який строк видавалась картка, анкета-заява, яку підписав відповідач, не містить. В свою чергу, Правила користування платіжною карткою підпису відповідача не містять. Таким чином, твердження позивача, що відповідач, як позичальник, був повністю проінформований про умови кредитування є недоведеними. Представник позивача, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості по кредиту, просить стягнути: 499,65 грн. - заборгованість за кредитом; 47402,95 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 3689,83 грн. - заборгованість за пенею; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 2579,62 грн. - штраф (процентна складова). Дані вимоги, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, обґрунтовує, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, також Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємні частини спірного договору. Однак, надані представником позивача Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Суд вважає, що витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua та містяться у матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 19.01.2011 шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Таким чином, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем, АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Аналогічні висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Таким чином, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 47402,95 грн., заборгованості за пенею в розмірі 3689,83 грн., штрафу (фіксована частина) в розмірі 500,00 грн., штрафу (процентна складова) в розмірі 2579,62 грн., у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача щодо їх сплати позивачу у анкеті-заяві від 19.01.2011. Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та витяг з Тарифів, що розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua, не можуть вважатися у цій справі складовою частиною спірного кредитного договору. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд погоджується, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Отже, вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення основної заборгованості за кредитом (тіло кредиту) підлягають задоволенню. Щодо строку позовної давності, який просила застосувати представник відповідача, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 у справі № 657/663/18 зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Таким чином, звернення банку до суду з позовом до боржника перебіг позовної давності у спірних правовідносинах не починався, а отже, позовна давність до спірних правовідносин не застососвується. Також, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів дійшла висновку, що АТ КБ "ПриватБанк" вправі вимати захисту своїх порушених прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин, що виникли між сторонами, термін позовної давності не застосовується. Статею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зміст ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які представник позивача посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього. Однак, в порушення ч. 1 ст. 81 ЦПК України, представником позивача не доведено належними доказами обґрунтованість визначеної ним у позові заборгованості по процентах за користування кредитом, заборгованість за пенею та штрафів. Окрім того, представником позивача при пред`явлені позовних вимог недотримано вимог ст. 61 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. А як вбачається з позовних вимог, представник позивача просить стягнути з відповідача і штраф і пеню, які згідно норм ст. 549 ЦК України, є одним видом цивільно-правової відповідальності. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 № 6-2003цс15. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову лише в частині заборгованості за кредитом в розмірі 499,65 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 1921 грн. (а.с. 1), підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог - у сумі 17,29 грн. (розрахунок: 1921 грн. х 0,9 % = 17,29 грн). На підставі викладеного,

Outcome: partial