Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В Зіньківський районний суд із позовною заявою звернулася Зіньківська районна державна адмістрація з пощовомдо [PERSON], [PERSON], третя особа - служба у справах дітей Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області про позбавлення батьківських прав. Заслухавши представника позивача, який в судовому засіданні позов підтримав з викладених в ньому підстав та просив його задовольнити , представника третьої особи: орган опіки та піклування Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, яка просила задоволити позовні вимоги, відповідачів та дослідивши наявні матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, про задоволення позовних вимог з наступних підстав. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Закону України "Про забезпечення ор\- ганізаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Згідно з ч. 4 ст. 19 СК під час розгляду судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та виз\-нання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її ви\-хованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК). Пленум Верховного Суду України в пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007 р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захисту інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічно\- го, об'єктивного з'ясування обставин справи. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18-ти років, і тільки на підставах, передбачених ст. 164 СК України. Згідно ч.2 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. В принципі 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року вказано, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. В судовому засіданні було встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження, виданого 24 липня 2014 року - [INFO] народився [PERSON]. Батьками у нього записано [PERSON] та [PERSON] (а.с.4). Районна державна адміністрація, як орган опіки просить позбавити батьківських прав гр. [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають за адресою: [ADDRESS] відношенню до малолітньої дитини, [PERSON], [INFO]. Батьки дитини ухиляються від виконання батьківських обов'язків. В листопаді 2015 року батько дитини перебував на лікуванні в м. Полтаві. Мати не змогла з належний догляд дитині і 24.11.2015 була доставлена швидкою допомогою, разом з дитиною, в гінекологічне відділення Зіньківської ЦРЛ. На той час дитина була голодна, одяг брудний. 30.11.2015 [PERSON] написала заяву про влаштування малолітньої дитини, [PERSON], в Кременчуцький спеціалізований будинок дитини терміном на 6 місяців. Згідно розпорядження Зіньківської райдержадміністрації від 09.12.2015 «Про тимчасове влаштування малолітньої дитини до інтернатного закладу» № 397 дитина, була влаштована в Кременчуцький обласний спеціалізований будинок дитини. За цей час батьки зобов'язувалися навести лад в будинку, влаштуватись на роботу та з дитину забезпечити дитину всім необхідним. Згідно довідки Кременчуцького спеціалізованого будинку дитини від 04.02.2016 батьки жодного разу не відвідували дитину і не телефонували (а.с.14). Службою у справах дітей обстежені умови проживання, проведена бесіда з батьками. В ході з'ясувалося, що в будинку умови: проживання не створені, відсутні продукти харчування, температурний режим не відповідає нормі, дрова відсутні, хоча батько працює. Батьки по питанню повернення: дитини в сім»ю не зверталися. Малолітній [PERSON] перебуває на обліку дітей, які проживають в сім»ї де батьки ухиляються від виконання батьківських обов'язків служби у справах дітей Зіньківської райдержадміністрації. 05.12.2016 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Зіньківської РДА Полтавської області розглядалося питання про підготовку висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] по відношенню до малолітнього сина, [PERSON] [INFO], де було прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав (а.с.7). Окрім того, [PERSON] уже позбавлена батьківських прав відносно двох своїх дітей. В судовому засіданні відповідачі [PERSON] та [PERSON] вказали, що на даний час не мають постійного місця проживання, місця роботи, не мають коштів, щоб забезпечити сина необхідними речами та умовами проживання. У Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007р. зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Із висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] по відношенню до малолітнього сина, [PERSON]., вбачається, що Зіньківська районна державна адміністрація Полтавської області як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача відносно сина. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно довідки №910 від 19.12.2016 року виданої Проценківською сільською радою Зіньківського району Полтавської області [PERSON], [INFO] дійсно зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] (а.с.20). Згідно довідки №911 від 19.12.2016 року виданої Проценківською сільською радою Зіньківського району Полтавської області [PERSON], [INFO] дійсно проживає за адресою [ADDRESS], але без реєстрації (а.с.21). Як зазначає позивач, відповідачі, в порушення вимог зазначеної правової норми, ухиляються від виконання обов'язку по вихованню та утриманню сина, зокрема, не цікавляться його здоров'ям, не шукають зустрічі з ним, не дарують подарунків, не забезпечують продуктами харчування, одягом, потрібним для дитини його віку, не проявляють до дитини батьківської турботи та любові, що негативно впливає на фізичний розвиток сина, а також не виявляють інтересу до внутрішнього світу сина, а відтак є всі підстави для позбавлення їх батьківських прав відносно сина. У відповідності статті 164 Сімейного кодексу України названі вище обставини є підставою для позбавлення відповідачів батьківських прав щодо [PERSON]. На підставі викладеного та

Outcome: approved