Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування позову, посилаючись на те, що на підставі Договору дарування частки житлового будинку від 06 серпня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Меньшиковою К.О. та зареєстрованому в реєстрі під № 1135, позивач [PERSON] є власником 71/100 частин домоволодіння [ADDRESS] . Інша 29/100 частина вказаного домоволодіння належить [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 31.10.2003, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. та зареєстрованого в реєстрі під №1221. Земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується Рішенням Дніпровської міської ради від 21.10.2020 №212/62 «Про передачу у власність земельних ділянок у м. Дніпрі» та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.11.2020 № 231485410. Відповідач [PERSON] була зареєстрована в 71/100 частин домоволодіння [ADDRESS] з дозволу колишнього власника будинку, однак в домоволодінні не проживає. Натомість впродовж останніх років відповідач здійснює самовільне будівництво в межах вищезазначеного домоволодіння, а саме: самочинну реконструкцію будівлі сараю під літ. «Б» з метою використання даного сараю в якості житлового будинку. Самочинне будівництво здійснюється відповідачем за відсутності передбаченої законодавством дозвільної документації та здійснення будівельних робіт за відсутності дозволу власника домоволодіння та земельної ділянки. Відповідач домоволодінням не користується, проте її реєстрація місця проживання не дозволяє позивачу володіти, користуватися та розпоряджатися на власний розсуд своєю власністю, тому позивач просила суд визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - житловим будинком під літ. «А» у домоволодінні [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] звільнити нежитлову будівлю під літ. «Б» (сарай) від самовільного перебування та особистих речей. Ухвалою від 14 січня 2021 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивачка не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про місце, дату та час судового розгляду справи була сповіщена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, не надала заяву про розгляд справи за її відсутності, не скористалася правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. В судове засідання третя особа [PERSON] не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії"). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що на підставі Договору дарування частки житлового будинку від 06 серпня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Меньшиковою К.О. та зареєстрованому в реєстрі під № 1135 позивач [PERSON] є власником 71/100 частин домоволодіння [ADDRESS] . (а.с.15-16). Інша 29/100 частина вказаного домоволодіння належить [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 31.10.2003, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. та зареєстрованого в реєстрі під №1221. (а.с18). Земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується Рішенням Дніпровської міської ради від 21.10.2020 №212/62 «Про передачу у власність земельних ділянок у м. Дніпрі» та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.11.2020 № 231485410. (а.с.20-21). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за №020142, виданої Управлінням «Центр надання адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, в домоволодіння [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] . (а.с.10). Відповідачка [PERSON] була зареєстрована в 71/100 частин домоволодіння [ADDRESS] з дозволу колишнього власника будинку, однак в домоволодінні не проживає. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки відповідач втратила право користування житловим приміщенням під літ. «А» у домоволодінні [ADDRESS] . Що стосується позовних вимог [PERSON] щодо зобов`язання [PERSON] звільнити нежитлову будівлю під літ. «Б» (сарай) від самовільного перебування та особистих речей, суд прийшов до висновку, що вони задоволенню не підлягають у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, проте позивачем на заявлено відповідну вимогу про стягнення з відповідача на її користь судових витрат, тому суд вважає судові витрати віднести на рахунок позивача.

Outcome: partial