Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

У серпні 2014 р. [PERSON] звернулась до Публічного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча" (далі ПАТ "ММК ім. Ілліча") із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати індексації заробітної плати з компенсацією, зазначивши, що з 11.09.1992 року по 15.12.2010 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Під час її роботи на підприємстві, при виплаті заробітної плати не проводилася індексація передбачена діючим законодавством, внаслідок чого порушені її права на оплату праці, які мають бути відновлені шляхом зобов'язання підприємства провести та виплатити їй індексацію заробітної плати, також діями відповідача позивачу заподіяна моральна шкода. Крім цього, надала копію рішення Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 20.03.2014 року, за яким з ПАТ "ММК ім. Ілліча" на її користь стягнуто індексацію заробітної плати з компенсацією заборгованості за період з березня 2003 року по липень 2006 року у сумі 1070,60 грн. з утриманням ПАТ "ММК ім. Ілліча" з цих сум передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті. Просила зобов'язати відповідача провести розрахунок та стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 15.12.2010 року по 28.05.2014 року у сумі 122527,27 грн., моральну шкоду у розмірі 1000 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн. Позивачка у судове засідання не з'явилась з невідомих підстав. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його присутності, а також письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що позовні вимоги не визнає, оскільки ПАТ «ММК ім. Ілліча» проведено повний розрахунок з позивачем при його звільнені. Крім того, заперечуючи проти позову відповідач вказав, що тримісячний строк для звернення до суду із заявою про стягнення середнього заробітку позивачем пропущено, також вважав, що підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу у відповідача також відсутні. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 11.09.1992 року по 15.12.2010 рік перебував у трудових відносинах із ПАТ "ММК ім. Ілліча", що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. За цей період йому нараховувалась і виплачувалась заробітна плата. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оплату праці" заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Із матеріалів справи вбачається, що з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на користь позивача була стягнута сума індексації з компенсацією, згідно рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20.03.2014 року, яке набрало законної сили 31.03.2014 року. З приводу порушення своїх прав щодо виплати індексації заробітної плати з боку ПАТ «ММК ім. Ілліча» позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення середнього заробітку. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. При цьому, ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового сопору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Суд вважає, що при звернені із вказаною позовною заявою про стягнення з ПАТ «ММК ім. Ілліча» суми середнього заробітку позивач порушив строк, встановлений ст. 233 Кодексу законів про працю України, з огляду на наступне. Встановлено, що факт порушення прав позивача на отримання від ПАТ «ММК ім. Ілліча» сум індексації та компенсації визначено рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20.03.2014 року, що набрало законної сили 31.03.2014 року та яке позивач наводить у якості обґрунтування позовних вимог до відповідача по даній справі. Отже, на підставі зазначеного судового рішення, що набрало законної сили, безспірне право на отримання суми середнього заробітку від ПАТ «ММК ім. Ілліча» у позивача виникло саме з 31.03.2014 року. Оскільки рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20.03.2014 року позивач наводить у якості обґрунтування позовних вимог по даній справі та деталізує набрання рішенням законної сили, вказуючи на встановлення цим рішенням безспірного розміру заборгованості, суд приходить до висновку відносно обізнаності позивача про набрання законної сили зазначеним судовим рішенням саме з 31.03.2014 року. У відповідності до приписів ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Із урахуванням того, що позивач не надав суду доказів на підтвердження обставин щодо звернення ним із позовною заявою про стягнення середнього заробітку з ПАТ «ММК ім. Ілліча» у межах строку, визначеного ст. 233 Кодексу законів про працю України, у задоволенні його позовних вимог слід відмовити. Вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають у зв'язку із відмовою у задоволенні позову.

Outcome: dismissed