Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про стягнення з [PERSON], [PERSON], у солідарному порядку, на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Луганського обласного управління AT «Ощадбанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит № 162 від 29 травня 2007 року станом на 08 серпня 2017 року у сумі 102196 гривень 44 копійки, з яких: борг за кредитом в розмірі 53478 гривень 87 копійок; відсотки за користування кредитом з 02 грудня 2014 року по 07 серпня 2017 року в розмірі 24416 гривень 36 копійок; інфляційні втрати банку з грудня 2014 року по червень 2017 року за прострочення сплати кредиту в розмірі 2767 гривень 76 копійок; інфляційні втрати банку з грудня 2014 року по червень 2017 року за прострочення сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 6639 гривень 36 копійок; три проценти річних за прострочення сплати кредиту з 02 грудня 2014 року по 07 серпня 2017 року в розмірі 978 гривень 96 копійок; три проценти річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом з 02 грудня 2014 року по 07 серпня 2017 року в розмірі 1381 гривня 71 копійка; пеня за прострочення сплати кредиту з 09 вересня 2011 року по 14 квітня 2014 року в розмірі 297 гривень 07 копійок; пеня за прострочення сплати відсотків за кредитом з 09 вересня 2011 року по 14 квітня 2014 року в розмірі 12236 гривень 35 копійок, а також стягнення судового збору в розмірі 1600 гривень. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 29 листопада 2017 року для розгляду справи по суті сторони не з'явились. Представник позивача через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідачів подав заяву якою просив розглянути справу за його відсутності та без участі відповідачів. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, а розгляд справи здійснювався за їх відсутності. Позиція представника позивача полягала в тому, що між банком та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом видачі кредиту. З метою забезпечення виконання зобов'язання з повернення [PERSON] кредиту, сплати процентів за користування кредитом і комісії, був оформлений договір поруки від 29 травня 2007року (між банком, [PERSON] та [PERSON]). І оскільки [PERSON] свої зобов`язання по поверненню кредиту, сплаті процентів за користування кредитом, у строки встановлені договором, належним чином не виконала, у банка виникло право вимоги боргу не тільки з [PERSON], а й з [PERSON], як її поручителя, у солідарному порядку, при цьому з урахуванням інфляції та трьох відсотків річних, як щодо боргу, так і щодо інших платежів, а також пеню. А суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, в межах предмета доказування по справі, встановив наступні обставини: Двадцять дев'ятого травня 2007 року, [PERSON] та Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», уклали договір про іпотечний кредит №162, за яким банк взяв на себе зобов'язання надати [PERSON] кредит (грошові кошти), на споживчі цілі, у розмірі 85000 гривень, а [PERSON] взяла на себе зобов'язання повернути кредит не пізніше 29 травня 2027 року, сплатити проценти в розмірі 16,5% річних за користування кредитом, комісійні винагороди та інші платежі, не пізніше останнього робочого дня місяця, наступного за звітним, шляхом щомісячного погашення рівними частинами кредиту та процентів за користування кредитом у розмірі 354 гривні 17 копійок (а.с.13). На підставі вказаного договору, [PERSON] отримала 85000 гривень (а.с. 50,51-84). Також 29 травня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (надалі за текстом - АТ "Ощадбанк"), [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки. За яким [PERSON] взяв на себе зобов'язання відповісти солідарно за своєчасне та повне виконання [PERSON] своїх зобов'язань за договором про іпотечний кредит №162, у тому числі сплати платежів, які підлягають сплаті згідно умов цього договору (а.с.14). За даними АТ «Ощадбанк», які враховують усі здійснені [PERSON] оплати, свої зобов'язання за договором про іпотечний кредит №162 від 29 травня 2007 року [PERSON], своєчасно та у повному обсязі згідно договору, не виконала. Через що у неї утворився борг, і саме тому 02 червня 2016 року АТ «Ощадбанк» звернувся до [PERSON], а також до [PERSON] з вимогою (шляхом її здачі у відділення поштового зв`язку) не тільки щодо прострочених до сплати сум боргу (кредит та проценти), а й щодо повернення тієї частини кредиту, строк сплати якої за договором і графіком не настав, тобто у достроковому порядку. Зокрема, банк просив сплатити йому борг у розмірі 79974 гривень 85 копійок, з яких: 46749 гривень 64 копійки - строкова основна сума боргу за кредитом, 6729 гривень 23 копійки - прострочена основна сума боргу за кредитом, 13962 гривні 56 копійок - прострочені проценти за користування кредитом; 12533 гривні 42 копійки - пеня за непогашення платежів по кредиту. Однак отримав відповідь про неможливість здійснення відправки поштової кореспонденції (а.с.21-23,24-26,27-29,30-32). А 28 серпня 2017 року АТ «Ощадбанк» звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] та [PERSON], яким просив стягнути заборгованість за договором про іпотечний кредит №162 від 29 травня 2007 року, станом на 08 серпня 2017 року у розмірі 102196 гривень 44 копійки, з яких: борг за кредитом в розмірі 53478 гривень 87 копійок; відсотки за користування кредитом з 02 грудня 2014 року по 07 серпня 2017 року в розмірі 24416 гривень 36 копійок; інфляційні втрати банку з грудня 2014 року по червень 2017 року за прострочення сплати кредиту в розмірі 2767 гривень 76 копійок; інфляційні втрати банку з грудня 2014 року по червень 2017 року за прострочення сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 6639 гривень 36 копійок; три проценти річних за прострочення сплати кредиту з 02 грудня 2014 року по 07 серпня 2017 року в розмірі 978 гривень 96 копійок; три проценти річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом з 02 грудня 2014 року по 07 серпня 2017 року в розмірі 1381 гривня 71 копійка; пеня за прострочення сплати кредиту з 09 вересня 2011 року по 14 квітня 2014 року в розмірі 297 гривень 07 копійок; пеня за прострочення сплати відсотків за кредитом з 09 вересня 2011 року по 14 квітня 2014 року в розмірі 12236 гривень 35 копійок(а.с.4-6). Отже, із встановлених обставин вбачається, що між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а вказаний відповідач [PERSON] споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у зобов'язанні, на повернення відповідачем, як боржником у зобов'язанні, не тільки отриманого ним кредиту, сплати процентів за користування ним, інфляційних нарахувань, трьох процентів річних, нарахованих на суму несплаченої своєчасно заборгованості за кредитом та процентами за його користування, а й пені. Поряд з цим, із встановлених обставин також вбачається, що між АТ «Ощадбанк» та відповідачем [PERSON] виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини у сфері забезпечення виконання зобов'язання, в яких позивач виступає кредитором, а вказаний відповідач поручителем, та в межах яких виник спір щодо права позивача як кредитора на отримання виконання вказаного зобов'язання боржника у повному обсязі поручителем. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: В силу положень пункту 1 та 22 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права та основні обов'язки людини і громадянина, а також засади цивільно-правової відповідальності. Зокрема, положеннями частини першої статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 Цивільного Кодексу України зобов'язання можуть виникати з договорів, які стають обов'язковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини першої статті 1054 Цивільного Кодексу України та пунктів 22,23 частини першої статті 1, частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою), відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами у строки та порядку, передбаченому договором. Так, 29 травня 2007 року [PERSON] та АТ «Ощадбанк» уклали договір про іпотечний кредит №162, за яким банк взяв на себе зобов'язання надати [PERSON] кредит на споживчі цілі у розмірі 85000 гривень, а [PERSON] взяла на себе зобов'язання повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію, на умовах, визначених цим договором (а.с.13). Отже, незважаючи на назву договору, за своєю суттю, сторони уклали саме договір про надання споживчого кредиту. Факт належного виконання банком, як кредитодавцем, зобов'язання з видачі кредиту (грошових коштів) у розмірі 85000 гривень [PERSON] підтверджується меморіальними ордерами та випискою по банківським рахункам [PERSON] (а.с.50,51-84), які також свідчать і про те, що кредит у розмірі 85000 гривень, отримала саме остання. Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Сторони договору встановили, що [PERSON] взяла на себе зобов'язання повернути кредит не пізніше 29 травня 2027 року, сплатити проценти в розмірі 16,5% річних за користування кредитом не пізніше останнього робочого дня місяця, наступного за звітним, шляхом щомісячного погашення рівними частинами кредиту та процентів за користування кредитом у розмірі 354 гривні 17 копійок (а.с.13). Відповідно до положень частини першої статті 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання). З огляду на надані позивачем суду розрахунок здійснення [PERSON] своїх щомісячних платежів та їх розмір і складові, виписку по її особовому рахунку та окремі розрахунки по кожному виду платежу, який підлягав сплаті [PERSON], остання дійсно порушила взяті на себе зобов`язання за договором від 29 травня 2007 року, оскільки допустила спочатку неналежне виконання, а потім і взагалі перестала виконувати свій обов'язок щодо своєчасного та повного повернення взятого нею кредиту, сплати процентів за його користування згідно умов договору про іпотечний кредит №162 (а.с.7-12,51-84). При цьому таке порушення вона допустила більше ніж три календарних місяці підряд. Внаслідок чого, і суд з цим погоджується, станом на 08 серпня 2017 року у [PERSON] виникла заборгованість перед АТ «Ощадбанк», яку цей банк отримав право вимагати сплатити. У тому числі, в силу положень пункту 4.3.3. договору про іпотечний кредит (а.с.13) та частини 2 статті 1054, частини 2 статті 1050 і частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, і право вимагати повернення всієї суми наданого кредиту і сплати процентів за користування ним, у достроковому порядку. Тобто у банку дійсно виникло право вимагати у [PERSON], а у останньої, відповідно, обов`язок сплатити АТ "Ощадбанк" не тільки прострочену суму боргу по кредиту, а й ту частину кредиту, строк повернення якої ще не настав згідно договору, а також сплатити усі нараховані проценти за користування кредитом. І ця сума, згідно розрахунків банку, з якими суд погоджується і вважає їх правильними складає: 53478 гривні 87 копійок - борг за кредитом, 24416 гривень 36 копійок - проценти за користування кредитом за період з 02 грудня 2014 року по 07 серпня 2017 року. Відповідно до положень частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. А з огляду на положення пункту третього частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. І, на такий випадок, тобто на випадок порушення своїх зобов`язань, у договорі про іпотечний кредит №162 від 29 травня 2007 року (пункт 3.3), АТ "Ощадбанк" та [PERSON] передбачили, що за невиконання або неналежне виконання, або в разі порушення взятих на себе зобов'язань за цим договором, вони несуть відповідальність в порядку та на умовах обумовлених у цьому договорі та чинним законодавством України. А тут суд враховує, що чинним законодавством України, зокрема положеннями частини 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тож враховуючи викладене та оскільки [PERSON] прострочила виконання взятого на себе грошового зобов'язання за договором про іпотечний кредит №162 від 29 травня 2007 року (у вигляді сплати кредиту та процентів за його користування), а АТ «Ощадбанк», як кредитор заявив вимогу про сплату йому цього боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, за допущений [PERSON] період прострочки, така вимога є обґрунтованою. Такого висновку суд дійшов з огляду на вказані вище норми матеріального права і положення договору про іпотечний кредит, а також з огляду на правильність здійснених позивачем розрахунків індексу інфляції та трьох процентів річних за якими на користь банку слід присудити: 2767 гривень 76 копійок - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з грудня 2014 року по червень 2017 року; 6639 гривень 36 копійок - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом з грудня 2014 року по червень 2017 року; 978 гривень 96 копійок - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з 02 грудня 2014 року по 07 серпня 2017 року; 1381 гривня 71 копійка - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом за період з 02 грудня 2014 року по 07 серпня 2017 року. Також суд констатує, що він врахував положення частини 1 статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» якими передбачено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Але відзначає, що нарахована банком пеня, стосується періоду до 14 квітня 2014 року, і, за своєю правовою природою, інфляційні нарахування та три проценти річних не являються ні пенею ні штрафом, на що звернув увагу і Верховний Суд України у своїй постанові від 30 жовтня 2013 року у справі за позовом комунального підприємства "Артемівська керуюча компанія житлово-комунальних послуг". А тому інфляційні нарахування та три проценти річних можуть бути стягнуті незалежно від стягнення пені. І хоча суд погоджується із тим, що банк на підставі пункту 5.2. договору про іпотечний кредит мав право на нарахування і стягнення пені до 14 квітня 2014 року, вирішуючи питання щодо можливості її стягнення судом, суд виходить з наступного. Для судового захисту будь-якого цивільного права, зокрема для звернення до суду з вимогою про такий захист, цивільним законодавством України встановлено строк - позовну давність (частини перша статті 256 ЦК України). З огляду на те, що вимога про стягнення пені, є по суті, вимогою про стягнення різновиду неустойки, то на таку вимогу поширюється спеціальна позовна давність тривалістю в один рік (стаття 258 ЦК України). Застосовуючи вказану норму матеріального права, на виконання положень частини 2 статті 214 та частини 1 статті 360-7 ЦПК України, суд враховує наступні правові висновки Верховного Суду України, надані ним у постанові від 03 вересня 2014 року по справі №6-100цс14: «За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права». Право на стягнення пені у АТ "Ощадбанк" виникло з наступного дня після дати набуття ним права вимоги уплати боргу щодо відповідних платежів за розрахунками самого банку - з 01 лютого 2011 року до 14 квітня 2014 року, а до суду банк звернувся лише - 28 серпня 2017 року, тобто тоді коли строки позовної давності в 1 рік для стягнення пені закінчились. І оскільки позовна давність застосовується виключно на підставі заяви сторони у спорі, і така заява подана представником відповідачів з необхідністю застосування позовної давності до всіх вимог АТ "Ощадбанк" про стягнення пені, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені слід відмовити, на цій підставі. Таким чином, підлягають задоволенню частково позовні вимоги АТ «Ощадбанк» щодо стягнення з [PERSON] боргу у розмірі 89663 гривні 02 копійки, з яких: 53478 гривень 87 копійок - борг за кредитом, 24416 гривень 36 копійок - проценти за користування кредитом за період з 02 грудня 2014 року по 07 серпня 2017 року; 2767 гривень 76 копійок - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з грудня 2014 року по червень 2017 року; 6639 гривень 36 копійок - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом з грудня 2014 року по червень 2017 року; 978 гривень 96 копійок - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з 02 грудня 2014 року по 07 серпня 2017 року; 1381 гривня 71 копійка - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом за період з 02 грудня 2014 року по 07 серпня 2017 року. Виходячи із системного тлумачення статей 546-548 ЦК України виконання основного зобов'язання у тому числі такого, що виникає із договору (а тому і кредитного зобов'язання зокрема), може забезпечуватись письмовим договором поруки. З огляду на положення статей 553 та 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, тому у випадку порушення зобов'язання боржником, поручитель відповідає перед кредитором частково або у повному обсязі, залежно від того, що передбачено договором. При цьому, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Як вже було встановлено судом, 29 травня 2007 року між АТ «Ощадбанк», [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки (а.с.14). І за цим договором, [PERSON] дійсно взяв на себе зобов'язання відповісти солідарно у повному обсязі перед АТ «Ощадбанк» у випадку порушення [PERSON] своїх грошових зобов'язань за договором про іпотечний кредит №162. Відповідно, саме у випадку порушення боржником свого зобов'язання, у банку виникає право грошової вимоги до [PERSON] щодо сплати ним у солідарному порядку грошового боргу боржника, як поручителя. З огляду на встановлені судом обставини та те, що [PERSON] своєчасно і у повному обсязі свої зобов'язання за договором про іпотечний кредит № 162 від 29 травня 2007 року не виконала, а в силу положень частини першої статті 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників, кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо, суд вважає матеріально-правову вимогу позивача до відповідача [PERSON] про стягнення з нього у солідарному порядку, заборгованості у розмірі 89663 гривні 37 копійок обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Що стосується обсягу відповідальності поручителя, то тут суд погоджується з позивачем, що в силу положень пункту 3.1. договору поруки (а.с.14), поручитель повинен відповісти у солідарному порядку з боржником, не тільки по вимогах щодо повернення кредиту та сплати процентів, а й по вимогах щодо сплати інфляційних нарахувань та трьох процентів річних. Отже, позовні вимоги, в частині, що стосуються поручителя є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, окрім пені, яка стягненню з поручителя не підлягає з підстав, викладених вище. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору (1600 гривень) суд вважає документально підтвердженими (а.с.2), але позовні вимоги підлягають задоволенню частково, тільки у розмірі 89663 гривні 02 копійки, судовий збір підлягає стягненню на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 1403 гривні 78 копійок, при цьому з кожного відповідача по 701 гривні 89 копійок. Тому,

Outcome: partial