Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, який в ході судового розгляду уточнила, де просить суд визнати незаконним звільнення її з посади головного економіста СКП «Запорізька ритуальна служба», визнати незаконним та скасувати накази про звільнення [PERSON] № 7К від 22.01.2016 року та № 48К від 21.04.2016 року, видані СКП «Запорізька ритуальна служба», поновити її на вказаній посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу протягом 74 днів з розрахунку по 413 грн. 09 коп. за 1 день в розмірі 30568,66 грн., а також моральну шкоду в розмірі 10000 грн. В позовній заяві вказує, що вона працювала на посаді головного економіста в спеціалізованому комунальному підприємстві «Запорізька ритуальна служба» з 2008 року. 8.09.2015 р. вона захворіла, про що повідомила роботодавця належним чином. Вона потребувала стаціонарного, стаціонарного на дому та амбулаторного лікування, листок непрацездатності поновлювався декілька разів. Відповідно до листка непрацездатності від 4.01.2016 р. до роботи вона мала приступити 5.01.2016 р. 4.01.2016 р. вона, як пенсіонер за віком, подала заяву відповідачу про надання відпустки без збереження заробітної плати з 5.01.2016 року на 30 календарних днів. 22.01.2016 р. о 15.45 год. вона отримала лист від відповідача про виклик її на засідання профспілкового комітету з приводу розгляду питання про розірвання з нею трудового договору за п. 5 ст. 40 КЗпП, яке було призначене на 22.01.2016 р. о 9.00 год., через що вона не змогла на це засідання зявитись. 24.01.2016 р. вона отримала від відповідача лист від 22.01.2016 р. № 56 про отримання трудової книжки, в якому повідомлялось, що з 22.01.2016 р. трудовий договір з нею розірваний в звязку з незявленням на роботу протягом більш як 4 місяців підряд. 26.01.2016 р. поштою вона отримала наказ № 7К від 22.01.2016 р. про звільнення її з посади головного економіста звязку із незявленням на роботі протягом більш як 4 місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності. Трудова книжка на руки не видавалась. Позивач вважає своє звільнення незаконним з тих підстав, що воно було у період перебування її у відпустці. Крім того, після закінчення відпустки вона мала намір приступити до трудових обовязків. Крім того, в уточненій позовній заяві позивач вказує, що відповідачем 22.04 2016 року до суду було подано наказ № 48к від 21.04.2016 року про внесення змін у наказ № 7к від 22.01.2016 року «Про звільнення» шляхом зміни підстави її звільнення на звільнення із займаної посади за прогул без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України). Проте з вказаною підставою позивач не згодна, оскільки 04.01.2016 року її дочкою від імені позивача до приймальні СКП «Запорізька ритуальна служба» було надано заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати з 05.01.2016 року на 30 календарних днів. На її екземплярі заяви секретарем приймальні Швачко було зроблено відмітку про прийняття заяви. 22.01.2016 року позивач була звільнена на підставі наказу № 7к у звязку із незявленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, однак лише 21.04.2016 року відповідач прийняв рішення змінити підстави для звільнення вже фактично звільненого робітника та вже після спливу встановленого законодавством терміну для притягнення до дисциплінарної відповідальності. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просить суд їх задовольнити з тих же підстав, що викладені в позові. Щодо моральної шкоди поянила, що вона полягає в тому, що позивач є особою пенсійного віку, і після звільнення знайти роботу для неї проблематично, тому розмір моральної шкоди вона оцінила в таку суму, якуі просить стягнути з відповідача. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить суд відмовити в задоволенні позову, вважає, що позивач не вийшла на роботу після закінчення непрацездатності без поважних причин, тобто вчинила прогул, оскільки в установленому законом порядку ніяка відпустка керівництвом їй не надавалась. За прогул вона була звільнена саме 22.02.2016 року, оскільки саме наказом № 7К від цього числа відбулося звільнення позивача, в який наказом № 48К від 21.04.2016 року були внесені лище зміни щодо формулювання підстави звільнення, а, відтак, відповідачем не порушено було строків притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, про що зауважує її представник. В письмових запереченнях представник відповідача [PERSON] суду пояснив, що з 19.08.2008 року по 22.01.2016 року [PERSON] працювала в СКП «Запорізька ритуальна служба» на посаді головного економіста. У звязку із погіршенням показників фінансово-господарської діяльності підприємства у 2015 році для проведення аналізу ефективності роботи та правильності розподілу витрат бюджетної та господарської діяльності СКП «Запорізька ритуальна служба» наказом начальника підприємства № 194 від 03.09.2015 року створена комісія, у склад якої, окрім інших, входила головний економіст [PERSON] 08.09.2015 року [PERSON] втратила працездатність у звязку із захворюванням. 17.09.2015 року робота комісії була завершена, за результатами складено акт аналізу ефективності роботи СКП «Запорізька ритуальна служба» у 2015 році та деталізації вірності розподілу норм витрат щодо бюджетної та господарчої діяльності. За результатами перевірки встановлено недоотримання підприємством 1077335,52 грн. за виконання бюджетних програм житлово-комунального господарства, що є наслідком неналежного виконання своїх службових обовязків головним економістом [PERSON] У звязку із тимчасовою непрацездатністю та відсутністю на робочому місці [PERSON] отримати її пояснення з даного приводу було неможливим. На підтвердження своєї тимчасової непрацездатності [PERSON] надавались на підприємство листки тимчасової непрацездатності АГН № 941049, АГН № 942311, АГН № 942784, АГН № 943312, АГН № 908611. За останнім листком непрацездатності АГН № 908611 за висновком лікарів стан здоровя [PERSON] визнаний таким, що надавав можливість приступити до роботи та здійснювати свої посадові обовязки, у звязку з чим вона мала б приступити до праці 05.01.2016 року. Проте, 04.01.2016 року невідома дівчина, яка представилась донькою головного економіста [PERSON] та невідомий чоловік принесли на підприємство заяву [PERSON] про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 05.01.2016 року тривалістю 30 календарних днів. Жодного документи на право представляти інтереси [PERSON] вони не надали. Тобто твердження [PERSON], що вона за порадою лікаря надала заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати представник відповідача [PERSON] вважає такими, що не відповідають дійсності. Крім того, в своїх запереченнях представник відповідача вказує, що відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обовязковому порядку пенсіонерам за віком тривалістю 30 календарних днів, проте цей обовязок у роботодавця виникає на протязі календарного року за бажанням працівника. До випадків, коли термін надання відпустки без збереження заробітної плати залежить від певних умов, визначених ст. 25 Закону України «Про відпустки», випадок [PERSON] не належить. Тобто, роботодавець не зобовязаний був надати [PERSON] відпустку без збереження заробітної плати в період, який був нею вказаний в заяві. 16.01.2016 року підприємство захищало та затверджувало показники фінансового плану у відповідних відділах та департаментах Запорізької міської ради. Відповідно до п. 8 р. 2 «Положення про головного економіста» СКП «Запорізька ритуальна служба» безпосереднім обовязком [PERSON] було щорічне складання фінансового плану підприємства на наступний рік та його затвердження в Запорізькій міській раді. Тому, начальником підприємства було відмовлено [PERSON] у наданні відпустки, про що зроблено резолюцію «В звязку з виробничою необхідністю нач. ПО [PERSON] відмовити в наданні відпустки без збереження з.п.». Про вказане рішення одразу ж були повідомлені донька позивача та невідомий чоловік, який її супроводжував, шляхом надання копії заяви з вищезазначеною резолюцією. Вказана обставина може підтвердитись багатьма працівниками підприємства. Тому твердження позивача про те, що вона була впевнена, що знаходиться у відпустці не відповідають дійсності. Крім того, позивачу відома процедура надання відпустки, встановлена Наказом Держкомстат України № 489 від 05.12.2008 року «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», оскільки вона вже неодноразово була у відпустці. В наказі № 7к від 22.01.2016 року причиною звільнення було незявлення на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, що підтверджується табелями обліку робочого часу, відповідно до яких [PERSON] з 08.09.2015 року по 22.01.2016 року на роботі не зявлялась. Представник відповідача не згодний з твердженням позивача про те, що при її звільненні був порушений порядок звільнення, а саме надання згоди профспілкового комітету. Він вказує, що 11.01.2016 року начальником підприємства було направлено подання про звільнення головного економіста [PERSON] до профспілкового комітету. Листом № 17 від 11.01.2016 року [PERSON] була запрошена на засідання профспілкового комітету з приводу розгляду подання про її звільнення за п. 5 ст. 40 КЗпП України. 13.01.2016 року відбулося засідання профспілкового комітету з приводу розгляду подання профспілкового комітету, на яке [PERSON] не зявилась. ЇЇ телефони були відключені. Листом № 47 від 19.01.2016 року [PERSON] повторно була запрошена на засідання профспілкового комітету із вказаного питання, проте 22.01.2016 року на повторне засідання профспілкового комітету вона також не зявилась. ЇЇ телефони також були відключені. Поштові листи із повідомленнями [PERSON] отримати відмовилась. Під час засідання профспілкового комітету, на якому розглядалось питання розірвання трудового договору із позивачем за незявлення на роботу протягом більш як 4-х місяців підряд, членами профспілкового комітету було зазначено, що на момент засідання, 22.01.2016 року листок непрацездатності [PERSON] відсутній, що надало можливість звільнити її за прогул без поважних причин (ч. 2 ст. 40 КЗпП України). На думку представника відповідача навіть при наявності у [PERSON] листка непрацездатності, який вона не передала до підприємства, на момент засідання профспілкового комітету, вона не зявлялась на роботу протягом більш як 4-х місяців підряд. Вказана обставина надала можливість профспілковому комітету розглянути подання начальника підприємства і 22.01.2016 року комітетом була надана згода на звільнення позивача за п. 5 ст. 40 КЗпП України. В цей же день відповідно до ст. 47 КЗпП України із [PERSON] проведений розрахунок та на банківську зарплатну карту виплачені грошові кошти у сумі 11129,93 грн. Що стосується відшкодування заявленої позивачем моральної шкоди представник відповідача вважає, що при розірванні трудового договору з позивачем її права порушенні не були, тому жодної моральної шкоди їй завдано не було. Третя особа [PERSON]- керівник підприємства відповідача, у судовому засіданні заявив про відсутність підстав для задоволення позову,Ю оскільки при звільненні позивача ним не було допущено ніяких порушень. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, третю особу, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 19.08.2008 року [PERSON] була прийнята на посаду головного економіста на СКП «Запорізька ритуальна служба», що підтверджується наказом № 111к від 19.09.2008 року (а.с. 24). Наказом начальника СКП «Запорізька ритуальна служба» [PERSON] № 194 від 03.09.2015 року було створено комісію з проведення аналізу ефективності роботи в 2015 році та для деталізації правильності розподілу норм витрат в бюджетній та госпрозрахунковій діяльності підприємства, в складі якої також була [PERSON] (а.с. 36). З 08.09.2015 року [PERSON] захворіла, що підтверджується листками тимчасової непрацездатності АГН № 941049, АГН № 942311, АГН № 942784, АГН № 943312, АГН № 908611 (а.с. 10-14). Згідно останнього листка непрацездатності АГН № 908611 [PERSON] мала стати до роботи з 05.01.2016 року (а.с. 14). 04.01.2016 року її дочка передала до СКП «Запорізька ритуальна служба» заяву, написану власноручно [PERSON], про надання останній відпустки без збереження заробітної плати з 05.01.2016 року на 30 календарних днів на підставі ст. 25Закону України "Про відпустки" (а.с. 15). Заява була прийнята підприємством 04.01.2016 року, на якій була постановлена резолюція «В звязку з виробничою необхідністю нач. ПО [PERSON] відмовити в наданні відпустки без збереження з.п.», оригінал якої був наданий у судовому засіданні та приєднаний до матеріалів справи (а.с. 72). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обовязковому порядку пенсіонерам за віком тривалістю до 30 календарних днів щорічно. Ст. 25 Закону України «Про відпустки» передбачає надання відпустки без збереження заробітної плати в силу субєктивного права, яке належить окремим категоріям працівників, або в силу настання певних обставин, перелік яких є вичерпним. Пунктом 6 ч. 1 ст. 25 цього Закону встановлене субєктивне право пенсіонера за віком скористатись можливістю піти у відпустку строком до 30 календарних днів, але для цієї категорії працівників не вказано жодної обставини, з настанням якої виникає у роботодавця обовязок надати дану відпустку в визначений самим пенсіонером час, лише вказується обовязок роботодавця надати її протягом певного періоду щорічно, тобто протягом року. Доводи [PERSON] стосовно того, що вона на час свого звільненя перебувала у відпустці без збереження заробітної плати з 05.01.2016 року не знайшли свого підтвердження, оскільки їй було відмовлено в наданні вказаної відпустки, жодного наказу про надання їй відпустки видано не було, з яким вона мала б бути обовязково ознайомлена. Таким чином, [PERSON] мала вийти на роботу 05.01.2016 року, однак згідно копії табелю обліку використання робочого часу за січень 2016 року (а.с. 90) та актів про відсутність працівника на робочому місці в робочий час від 05.01.2016 р., 06.01.2016 р.,07.01.2016 р., 08.01.2016 р., 11.01.2016 р., 12.01.2016 р., 13.01.2016 р., 14.01.2016 р., 15.01.2016 р., 18.01.2016 р., 19.01.2016 р., 20.01.2016 р., 21.01.2016 р, 22.01.2016 р. [PERSON] у вказані дні (дати складення актів) на роботу не вийшла, на робочому місці була місці була відсутня з 08.00 год. до 17.00 год., чим порушила графік роботи підприємства та правила внутрішнього трудового розпорядку. (а.с 105-118), тобто, за умови відсутності поважності причини невиходу на роботу, вчинила дисциплінарний проступок. 22.01.2016 року наказом начальника СКП «Запорізька ритуальна служба» [PERSON] № 7к, за погодженням з профспілковим комітетом підприємства, [PERSON] звільнена з посади головного економіста у звязку із незявленням на роботу протягом більш як 4-х місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності (п. 5 ст. 40 КЗпП України). Проте, як вбачається з листків непрацездатності АГН № 941049, АГН № 942311, АГН № 942784, АГН № 943312, АГН № 908611, [PERSON] перебувала на лікарняному з 08.09.2015 року по 04.01.2016 року включно, тобто менше ніж чотири місяці. 21.04.2016 року начальником СКП «Запорізька ритуальна служба» [PERSON] було видано наказ № 48к про внесення змін до наказу «Про звільнення», яким було внесено зміни до наказу № 7к від 22.01.2016 року «Про звільнення», та змінено підставу звільнення [PERSON], згідно якого необхідно вважати, що головного економіста [PERSON] звільнено з займаної посади за прогули без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України) (а.с. 88). Вказана підстава звільнення була погоджена з профспілковим комітетом СКП "Запорізька ритуальна служба" 27.05.2016 року за зверненням керівника відповідача, вже під час розгляду справи в суді. Ст. 139 КЗпП України визначено, що працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. За порушення трудової дисципліни у відповідності зі ст. 147 КЗпП України до працівника застосовується один з видів дисциплінарного стягнення догана або звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, зокрема, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Статтею 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Дослідженими судом доказами підтверджується порушення відповідачем вказаної вимоги закону, оскільки з актів, складених самим відповідачем, вбачається, що про невихід на роботу позивача йому стало відомо з першого дня, коли позивач мала приступити до роботи після закінчення непрацездатності, тобто з 5.01.2016 року, а ініціювання притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача за цим фактом відбулося лише 21.04.2016 року, тобто за межами місячного строку, передбаченого ст. 148 КЗпП України. Суд не погоджується з доводами представника відповідача про те, що строком приягнення до дисциплінарної відповідальності позивача за прогул слід вважати дату первісного наказу № 7К від 22.01.2016 р. про її звільнення з іншої підстави, оскільки наказом № 48 К від 21.04.2016 року були внесені лише зміни до первісного наказу, виходячи з того, що зазначена в наказі від 21.01.2016 року первісна підстава звільнення не відносилася до дисциплінарного проступку і не є дисциплінарним стягненням, внаслідок чого, процедура звільнення з цієї підстави не відповідала вимогам застосування дисциплінарного стягнення. Крім того, судом встановлено, що відповідачем при зміні формулювання підстави звільнення було порушено порядок застосування дисциплінарних стягнень, передбачений ст. 149 КЗпП України, відповідно до якого до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Наданими суду відповідачем доказами і поясненнями в суді підтверджується, що позивачу відповідачем до застосування дисциплінарного стягнення за таке порушення трудової дисципліни, як прогул, не було запропоновано надати письмові пояснення, як пояснив представник відповідача, з тієї причини, що [PERSON] не виходить на роботу, що не звільняє відповідача від виколнання порядку, передбаченого ст. 149 КЗпП України. п. 4 ст. 40 КЗпП України передбачена можливість звільнення працівника за прогул без поважних причин, виходячи з чого, обов'язковою передумовою для звільнення є з'ясування причини прогулу, і тільки після встановлення неповажності цієї причини, можливе звільнення з дотриманням процедури притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. Як вбачається з наданих відповідачем і досліджених судом доказів, причина невиходу на роботу позивача до застосування до неї дисциплінарного стягнення відповідачем взагалі у неї не з'ясовувалась, відсутні дані про причину невиходу на роботу [PERSON] і в інших письмових документах, досліджених судом. Відповідач вважає, що [PERSON] мала вийти на роботу, оскільки відпустка без збереженння заробітної плати за її заявою на підставі ст. 25 ЗУ "Про відпустки" не була надана, причини ж, з яких [PERSON] не вийшла на роботу, які могли бути поважними, відповідач не встановив. Відповідачем було лише, на думку суду, передчасно, констатовано в наказі № 48К від 21.04.2016 року що нею здіснені прогули без поважних причин, але даних на підствердження такого висновку відповідача матеріали справи не містять. Таким чином, суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивача, в зв'язку з чим задовольняє її позов в цій частині. Стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд виходить з розрахунку середньоденного заробітку позивача, наданого відповідачем (а.с.87), з яким погодилась позивач, який дорівнює 413,09 грн., а також з меж позовних вимог в цій частині - за час з 22.01.2016 року по 11.05.2016 року, тобто за 74 робочіх дні. Що стосується позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, то суд не знаходить підстав для задоволенння позову в цій частині в зв'язку з тим, що позивачем не було налдано суду доказів, як на підтвердження наявності такої шкоди, так і на підставерлдження її розміру, в зв'язку з чим в цій частині позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: partial