Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру " в особі Житомирської регіональної філії Центр державного земельного кадастру в якому просить суду стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 53354,84 грн. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн. Позов обґрунтовано тим, що позивач працював у Житомирській регіональній філії ДП "Центр ДЗК", на посаді заступника начальника управління. 22.12.2015 р. був звільнений з займаної посади за п.5 ст 36 КЗпП України на підставі наказу №48-к від 22.12.2016 року, однак з [PERSON] не було проведено повного розрахунку, а саме не виплачена заборгованість по заробітній платі у сумі 2 737,69 грн., у звязку з чим позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу та 05.05.2016 року Корольовським районним судом м. Житомира видано судовий наказ, який предявлений до виконання. Заборгованість по заробітній платі позивачу фактично сплачена лише 15.03.2017 року шляхом перерахування коштів. Посилаючись на порушення роботодавцем строків розрахунку при звільненні у звязку з чим позивач не міг розпоряджатися своєю заробітною платою та вимушений терпіти життєві обмеження та незручності чекаючи розрахунку, просить стягнути компенсацію за невчасно виплачену заробітну плату та відшкодувати завдану моральну шкоду. Представник позивача 06.06.2017 року подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не зявився, у відповідності до ч. 5 ст.74 ЦПК України належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності представника відповідача та представника позивача, що відповідає вимогам ст. 224 та ч. 2 ст. 158 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, судом встановлене наступне. Судом встановлено, що [PERSON] працював у Житомирській регіональній філії ДП "Центр ДЗК", на посаді заступника начальника управління та наказом № 48-к від 22.12.2015 року був звільнений з посади заступника начальника управління на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 8). Згідно довідки Житомирської регіональної філії ДП "Центр державного земельного кадастру" №2 від 16.03.2017 року заробітна плата [PERSON] в листопаді та грудні місяці 2015 року становила 3780,00 грн. та 2629,57 грн. відповідно (а.с. 9). [PERSON] звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу на стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та 05.05.2016 року Корольовським районним судом м. Житомира видано наказ, яким стягнуто з Державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру" на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 2 737 грн. 69 коп. (а.с. 5). Однак, фактично вказана заборгованість сплачена позивачу лише 15.03.2017 року, що підтверджується роздруківкою по картковому рахунку (а.с. 10). Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобовязань щодо оплати праці. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективним договором. Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до вимог ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Розмір середньої заробітної плати розраховується у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 p. №100. Суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, погоджується з розрахунком зробленим позивачем, оскільки він здійснений в межах норм чинного законодавства та вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 53354,84 грн. Відповідач не надав до суду жодних доказів або спростувань вказаних сум у розрахунку. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві фізичних і моральних страждань, з урахуваннями у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 гривень суд вважає, що факт порушення прав позивача при звільненні доведений і дане призвело до моральних страждань позивача. Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з урахуванням звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимоги майнового характеру в сумі 640,00 грн. та за вимоги немайнового характеру (відшкодування моральної шкоди) в сумі 640,00 грн.

Outcome: approved