Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що він є співвласником квартири [ADDRESS] . В цій квартирі зареєстрована відповідач [PERSON] Позивач вказує, що відповідач не проживав у вказаному помешканні та, будучи зареєстрованим за цією адресою, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за цією адресою, житлом не цікавиться. Його реєстрація була викликана лише необхідністю працевлаштування. Враховуючи, що відповідач порушує його права, перешкоджає йому, як власнику, розпоряджатися та володіти майном, позивач і звернулася до суду з даним позовом. Відповідач відзив на позов не надав. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.08.2019 ( без винесення окремого процесуального документа) як свідки викликані [PERSON] , [PERSON] . Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у ньому, просив його задовольнити, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце судового засідання, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не надав, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа із занесенням ухвали до протоколу судового засідання) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Допитані в\~судовому засідання\~свідки [PERSON] , [PERSON] показали, що відповідач ніколи не мешкав в цьому приміщенні, їм відомо, що реєстрація здійснена на прохання доньки позивача та була необхідна для його працевлаштування, з 2008 року за цією адресою він не появлявся. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК УРСР в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності. Судом встановлено,\~що [PERSON] \~є співвласником\~квартири [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 26.01.1995 року, виданим виконкомом Вінницької міської ради 26.01.1995 року на підставі свого рішення від 26.01.1995 за №20 ( а.с.5). Іншими співвласниками є [PERSON] та [PERSON] . Право власності за позивачем зареєстроване в КП ВООБТІ 04.02.1995 в реєстровій книзі №230, номер запису 595/19455. Відповідач зареєстрований\~за вказаною\~адресою з\~09.07.2007,\~що підтверджується\~ довідкою\~МКП «Управляюча\~компанія «Житло-Гарант»\~від 13.06.2019\~№3120,\~довідкою УДМС\~у Вінницькій\~області від\~08.07.2019,\~але з\~2008\~року в\~квартирі не\~проживає, нею не\~цікавиться,\~участі в\~утриманні житла\~не приймає,\~його особисті\~речі та\~речі повсякденного\~використання в\~квартирі відсутні,\~будь-яких\~перешкод в\~користуванні квартирою\~йому ніхто\~не чинить.\~Факт його\~не проживання\~підтверджується актом\~від 12.06.2019,\~який суд\~приймає до\~уваги,\~а також\~показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] . Суд знаходить\~обґрунтованою вимогу\~про визнання\~відповідача таким,\~що втратив\~право користування\~житловою площею\~в належному\~позивачу на\~праві приватної\~власності помешканні.\~Право власності\~позивача на\~квартиру згідно ст.ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи,\~що судом\~не встановлено\~чинення перешкод\~відповідачу в\~користуванні квартирою,\~а також,\~те,\~що відповідач\~не проживав\~та не\~проживає за\~місцем реєстрації\~його постійного\~проживання без\~поважних причин\~(протилежного\~судом не\~встановлено),\~суд приходить\~до висновку\~про задоволення\~позову та\~визнання відповідача\~таким,\~що втратив\~право користування\~квартирою. При цьому, суд вважає безпідставним посилання позивача, в обґрунтування своїх позовних вимог, на положення ст.71-72 ЖК України, оскільки вказані положення регулюють права користування житлом в будинках державного житлового фонду, наразі ж квартира є власністю позивача. Крім того, суд приходить до висновку, що задоволення позову в цій частині не порушують права відповідача на житло. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42). Отже,\~в даній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо Суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції. Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47). Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР. Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст.391 ЦК України, ст.163 ЖК УРСР, тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у його права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Щодо то, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що спірна квартира має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідач взагалі в спірній квартирі не проживав, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що він проживає в спірній квартирі, користується нею та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в квартирі. При цьому, його тривала відсутність свідчить про те, що він має інше місце проживання, відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власників такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст.141 ЦПК України. Зважаючи, що позов задоволено, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 768,40 грн. судового збору. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved