Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

09 грудня 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відновлення межових знаків, мотивуючи свої вимоги тим, що після смерті батьків вона успадкувала в 2005 році домоволодіння за адресою: м. Білопілля, вул. Соборна, 112. 25 липня 2006 року в порядку приватизації вона отримала у власність дві земельні ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га, на якій розташований вказаний вище будинок, та для ведення особистого селянського господарства площею 0,0816 га. Під час процедури приватизації 17 квітня 2006 року нею разом із суміжними землекористувачами [PERSON] та [PERSON] було погоджено межі відведених їй земельних ділянок. В травні 2012 року її сусід [PERSON] помер. При житті останнього жодних суперечок з приводу користування суміжними земельними ділянками у них не виникало. У 2013 році належні померлому [PERSON] житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, за адресою: м. Білопілля, вул. Соборна, 110 придбав у власність [PERSON] [PERSON] 2013 року останній знищив межові знаки, що розділяли її та його земельні ділянки, посилаючись при цьому на їх неправильне встановлення та неправильне виготовлення державного акту. 21 травня 2013 року за її заявою комісія у складі спеціалістів міської ради в присутності [PERSON] та [PERSON] відновила межі її земельної ділянки. Через декілька днів відповідач знову знищив межові знаки та побудував на належній їй земельній ділянці паркан довжиною 46 м. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням усунути вищевказані перешкоди у користуванні її земельною ділянкою, однак він категорично не погоджується з цим, вважаючи свої дії правомірними. Посилаючись на викладені обставини, [PERSON] просить суд зобовязати [PERSON] усунути створені ним перешкоди у користуванні нею її земельною ділянкою шляхом демонтажу побудованого ним паркану та відновити межові знаки. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, його інтереси представляв [PERSON], який позов не визнав повністю, суду зазначив, що паркан [PERSON] збудував на земельній ділянці, яка перебуває у його власності. Межові знаки він не знищував, оскільки вони взагалі на місцевості встановлені не були. Відповідно до державних актів межа між їхніми господарствами проходила по дерев'яному паркану, який він збудував на місці старого паркану в 2013 році. Заслухавши позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] після смерті своєї матері [PERSON], яка померла 26 березня 2005 року, успадкувала належний останній житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: м. Білопілля, вул. Леніна, 112, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 30 вересня 2005 року (а. с. 7). Відповідно до копій державних актів на право приватної власності на землю серії ЯГ №284058 та серії ЯГ №284059 від 25 липня 2006 року [PERSON] на підставі рішення 2 сесії 5 скликання Білопільської міської ради від 23 травня 2006 року передано у приватну власність дві земельні ділянки: площею 0,0816 га з цільовим призначенням ведення особистого селянського господарства та площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарчих будівель і споруд. Вказані земельні ділянки розташовані за адресою: м. Білопілля, вул. Леніна, 112 (а. с. 8, 9, 37). Межі земельних ділянок, що передані [PERSON] та знаходяться за адресою: м. Білопілля, вул. Леніна, 112, були погоджені та закріплені межовими знаками в кількості 10 штук, що підтверджується актом погодження (встановлення), закріплення меж земельної ділянки в натурі та передачу межових знаків від 17 квітня 2006 року. Суміжні землекористувачі [PERSON] та [PERSON] ніяких претензій при встановленні існуючих меж вказаних земельних ділянок не висловлювали (а. с. 10). Суміжні земельні ділянки по вулиці Леніна, 110 в м. Білопілля загальною площею 0,3242 га, з яких: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,066 га та ведення особистого селянського гсоподарства площею 0,2576 га відповідно до державних актів серії ЯЕ №385760 від 30 жовтня 2007 року та серії ЯЕ №385761 від 30 жовтня 2007 року належали [PERSON], які після її смерті 24 червня 2010 року успадкував її чоловік [PERSON] (а. с. 44, 45). 30 листопада 2012 року зазначені вище земельні ділянки після смерті [PERSON] успадкувала його донька [PERSON], а 12 квітня 2013 року вона продала їх [PERSON], що підтверджується копією договору купівлі-продажу та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 40-43). Відповідно до розпорядження Білопільського міського голови №36-ОД від 19 лютого 2016 року вулиці Леніна в м. Білопілля була повернута історична назва Соборна (а. с. 47). Також суміжним землекористувачем із [PERSON] є [PERSON], який користується земельною ділянкою по вулиці Соборній, 108 в м. Білопілля. Даний факт письмовими доказами не підтверджується, але учасниками процесу він не заперечувався. Відповідно до вимог п.п. «г», «е» ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані: не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Згідно з ч. 1 ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. У відповідності до ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно зі ч.ч. 2, 3, 5 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" зазначено, що згідно зі ст. 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Підставою для задоволення позову власника (користувача) є встановлення факту порушення його прав і обєктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Згідно зі ст. ст. 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Підставою для задоволення позову власника (користувача) є встановлення факту порушення прав власника і обєктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Порядок встановлення та відновлення меж земельних ділянок визначений Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками ( далі - Інструкція), затвердженою Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376 зі змінами та доповненнями (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за №391/17686), який набрав чинності з 1 січня 2011 року. Зокрема, пунктами 4.1-4.5 цієї Інструкції визначено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті внатурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Закріплення відновлених меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) межовими знаками здійснюється відповідно до розділу ІІІ цієї Інструкції. Виконавцем робіт зі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) може бути юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою. Замовником зазначених робіт може виступати орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи зі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Фінансування робіт зі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів, коштів юридичних осіб, громадян та інших джерел, не заборонених законом. Згідно п. 2.1. Інструкції, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розроблених та затверджених відповідно до статті 186 ЗК України: - технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі коли власнику (користувачу) земельної ділянки видано документ, що посвідчує право на земельну ділянку, без виносу меж такої ділянки в натуру (на місцевість) та закріплення їх межовими знаками; - технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, у тому числі при поділі чи об'єднанні земельних ділянок (частини перша та друга статті 56 Закону України «Про землеустрій») або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (частина третя статті 56 Закону України «Про землеустрій») - при передачі земельної ділянки у власність (користування) із земель державної та комунальної власності, а також із земель приватної власності у разі зміни її меж або цільового призначення при поділі чи об'єднанні земельних ділянок перед заповненням бланка державного акта на право власності на земельну ділянку або бланка державного акта на право постійного користування земельною ділянкою. Згідно пунктів 2.8, 3.16 Інструкції технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: а) пояснювальну записку, яка містить опис місця розташування земельної ділянки, відомості про власника (користувача) земельної ділянки, відомості про виконавця (виконавців), реквізити відповідних ліцензій, необхідних для виконання робіт, відомості про власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, стислий опис виконаних робіт; б) технічне завдання на встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); в) копію документа, що посвідчує фізичну особу, або копію свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи; г) копію документа, що посвідчує право на земельну ділянку; д) матеріали польових топографо-геодезичних робіт; е) план меж земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками по межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів). На бажання замовника замість плану меж земельної ділянки може складатися кадастровий план земельної ділянки; є) перелік обмежень у використанні земельної ділянки і наявні земельні сервітути; ж) у разі необхідності документ, що підтверджує повноваження особи діяти від імені власника (користувача) земельної ділянки при встановленні меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); з) акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який включається до документації із землеустрою після виконання робіт зі встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками. При цьому витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Крім того, відповідно до пунктом 2.3 Інструкції про порядок складання, видачу, реєстрацію і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої\~наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року №43, яка діяла на час погодження меж між [PERSON] та суміжними землевласниками, передбачено, що межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами. Крайні поворотні точки кожної межі закріплюються довгостроковими межовими знаками встановленого зразка. Пунктом 2.4. даної Інструкції передбачено, що перенесення в натуру (на місцевість) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив'язкою не менше двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним вирахуванням координат поворотних точок меж (у державній або умовній системі координат) і площі ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки. Тобто, діючим законодавством детально встановлений порядок встановлення (відновлення) фактичних меж земельних ділянок. В судовому засіданні позивач пояснила, що вона як власник земельної ділянки, не замовляла роботи із встановлення (відновлення) межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) у юридичної чи фізичної особи, яка має відповідну ліцензію на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт, оскільки вважає, що межі в натурі були вже встановлені в 2006 році, що підтверджується актом про погодження (встановлення), закріплення меж земельної ділянки в натурі та передачу межових знаків від 17 квітня 2006 року. Але зазначений акт не є належним та допустимим доказом, який підтверджує факт встановлення меж в натурі, тому що складений він був представником Білопільського районного відділу Сумської регіональної філії ДП "Центру державного земельного кадастру при Державному Комітеті України по земельних ресурсах" в присутності представника Білопільської міської ради, [PERSON] та суміжних землекористувачів [PERSON], [PERSON], оскільки представник Білопільського районного відділу Сумської регіональної філії ДП "Центру державного земельного кадастру при Державному Комітеті України по земельних ресурсах" не наділений повноваженнями по встановленню меж. Обидві Інструкції, як Інструкція про порядок складання, видачу, реєстрацію і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затверджена\~наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року №43, яка діяла на час погодження меж між [PERSON] та суміжними землевласниками, так і Інструкція про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затверджена Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376, передбачали певний порядок для встановлення або відновлення меж, який позивачем дотриманий не був. [PERSON] в судовому засіданні наполягала, що межа між її та [PERSON] земельними ділянками була позначена межовими знаками, які [PERSON] знищив. Ніколи паркану на межі не було. Але ці доводи [PERSON] спростовуються актом про погодження (встановлення), закріплення меж земельної ділянки в натурі та передачу межових знаків від 17 квітня 2006 року, де зазначено, що межа між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] проходить по умовній лінії між межовими знаками по дерев'яному паркану. Таким чином, судом встановлено, що між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] існував дерев'яний паркан, який був збудований ще попередніми власниками подружжям [PERSON] та був умовною межою. Позивач, звернувшись до суду з даним позовом, стверджувала, що [PERSON] незаконно захопив її земельну ділянку та побудував на ній паркан довжиною 46 метрів. Але при цьому вона не зазначила ні місце розташування спірного паркану, ні площу земельної ділянки, яку самовільно захопив [PERSON], ні місце її розташування. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України судом роз'яснювалось [PERSON] право уточнити позовну заяву, але вона таким правом не скористалася. Також [PERSON] зазначила, що спірна межа була відновлена у травні 2013 року спеціалістами Білопільської міської ради [PERSON], [PERSON] та інженером Білопільського виробничого відділу Сумської регіональної філії ДП "Центр ДЗК" [PERSON] На підтвердження даного факту надала лист Білопільської міської ради від 28 травня 2013 року, де зазначено, що [PERSON] було проведено обміри та встановлені межові знаки на межі земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] Але останній не погодився із встановленими межами в зв'язку з тим, що ширина земельної ділянки, що є у його власності по вулиці, не відповідає даним державного акту та технічному паспорту БТІ. [PERSON] технічного паспорт у БТІ не надала і звірити фактичний розмір земельної ділянки, розміри земельної ділянки в державному акті з планом БТІ не було можливості (а. с .31-32). Але у зазначеній відповіді жодного слова немає про наявність та розташування спірного паркану, що збудований [PERSON] Як вбачається з висновку комісійної перевірки у складі представника Білопільської міської ради [PERSON], представників Білопільського виробничого відділу Сумської регіональної філії ДП "Центр ДЗК" [PERSON], [PERSON], головного спеціаліста - державного інспектора сільського господарства у Сумській області [PERSON], 11 вересня 2013 року на місцевості в присутності землевласників земельних діялнок по вулиці Леніна 112 та 110 було проведено встановлення межі відповідно до державних актів на право власності на земельні ділянки. При цьому було виявлено, що майно (паркан) [PERSON] більшою частиною знаходиться на території [PERSON] Член комісії [PERSON] висловив застереження, що при встановленні меж було виялено факт невідповідності державного акту матеріалам БТІ та невідповідності раніше встановленого межового знаку до межі, встановленої в результаті замірів (а. с. 36). При цьому у зазначеному висновку не зазначено місце розташування спірного паркуну, його довжина, не зазначена площа земельної ділянки, яку, на думку [PERSON], незаконно захопив [PERSON] Представником відповідача [PERSON] суду наданий акт від 07 серпня 2013 року комісії у складі представників Білопільської міської ради [PERSON], [PERSON], [PERSON], інженера Білопільського виробничого відділу Сумської регіональної філії ДП "Центр ДЗК" [PERSON], згідно якого, навпаки, [PERSON] самовільно захопила частину земельної ділянки [PERSON], її державний акт, на думку комісії, зроблений з помилками і потребує скасування (а. с. 46). Але суд звертає увагу на те, що всі вказані вище представники Білопільської міської ради, Білопільського виробничого відділу Сумської регіональної філії ДП "Центр ДЗК", головний спеціаліст - Державний інспектор сільського господарства у Сумській області не наділені правом встановлення та відновлення меж, як того вимагає Інструкція про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затверджена Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376. Як вбачається з акту №46 перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 26 липня 2013 року, складеного головним спеціалістом - державним інспектором сільського господарства у Сумській області [PERSON] з участю інженера-землевпорядника Білопільської міської ради [PERSON], [PERSON] та [PERSON] для вирішення існуючого спору щодо користування земельними ділянками необхідно звернутися до землевпорядної організації та відновити межі (а. с. 34). Позивач також надала суду лист директора ДП "Сумський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" від 18 лютого 2016 року та схему розташування земельних ділянок, з яких вбачається, що загальна площа земельних ділянок [PERSON] відповідно до державних актів становить 0,1816 на. В ході проведення топографо-геодезичних робіт було встановлено, що [PERSON] фактично використовує земельну ділянку площею 0,1586 га, що на 0,023 га менше, ніж по державним актам на землю. Фактичне використання землі було встановлено по розміщеному паркану навколо земельної ділянки. З метою приведення використання землі у відповідність до державних актів [PERSON] рекомендовано встановити межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) в присутності суміжних землевласників (а. с. 38, 39). Із схеми розташування земельних ділянок [PERSON], де зазначено фактичне використання землі та відповідно до державних актів, вбачається, що фактичне володіння та користування земельними ділянками не відповідає державним актам. Згідно наданої схеми земельні ділянки, які належать [PERSON] по державним актам, частково використовуються суміжними землевласниками [PERSON] та [PERSON] В той же час сама [PERSON] користується частиною земельної ділянки, яка належить [PERSON] Всі зазначені вище перевірки щодо межі, фактичного використання земельних ділянок свідчать про те, що без відновлення меж та проведення земельно-технічної експертизи неможливо визначитись з тим, кому належить земельна ділянка, де [PERSON] збудував спірний паркан, яка дійсна площа земельних ділянок як [PERSON], так і суміжних землевласників [PERSON], [PERSON], якими вони фактично користуються, і чи відповідає площа фактичного використання площам земельних ділянок, які зазначені в державних актах, чи має місце самовільний захват землі, чи можливо має місце ситуація щодо накладення земельних ділянок по державним актам, оскільки державні акти [PERSON] та [PERSON] виготовлялися в різний час. Позивачу [PERSON] судом роз'яснювалось право заявити клопотання про призначення земельно-технічної експертизи, але таким правом вона не скористалася, клопотання про призначення експертизи суду не заявила. Також [PERSON] роз'яснювалось право на звернення до відповідної організації щодо процедури відновлення межових знаків, яким вона теж не скористалась, оскільки вважає, шо обов'язок по відновленню межових знаків суд повинен покласти на відповідача. Але як вбачється із вище зазначених норм Закону, відповідач не є особою, яка повинна відновлювати межові знаки, а тому позовна вимога [PERSON] про покладення на відповідача зобов'язання по відновленню межових знаків не ґрунтується на законі. Стосовно позовної вимоги про зобов'язання відповідача демонтувати самовільно збудований паркан, то позивач в порушення вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження даної позовної вимоги. Із встановлених у судовому засіданні обставин справи вбачається, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного, на її думку, права шляхом демонтування паркану та відновлення межових знаків суперечить встановленим фактичним обставинам справи, а тому [PERSON] у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в зв'язку з необгрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: approved