Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовними вимогами до відповідачки про стягнення заборгованості за кредитним договором. № IFXRRC04680043 від 11.04.2007 року в сумі 35847,33 грн. та судові витрати у розмірі 358,47 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що 11.04.2007 року між ПАТ КБ "Приват Банк" та [PERSON]був укладений кредитний договір № IFXRRC04680043 , відповідно до якого відповідачці було надано кредит"Розстрочка" в сумі 2967,80 грн.зі сплатю відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідачка порушила умови кредитного договору і має станом на 03.12.2013 р. прострочену заборгованість в сумі 35847,33 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 2865,86 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 7828,88 грн.; заборгованість по комісії за користування кредитом- 1044,56 грн; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 21924,82 грн; а також відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг 500 грн - штраф (фіксована частина); 1683 грн. - штраф (процентна складова). Просить стягнути із відповідачки заборгованість за кредитним договором в сумі 35847,33 грн. та судовий збір в сумі 358,47 грн. Представник позивача Павлюк І.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що дійсно в 2007 році по просьбі [PERSON] та [PERSON] її дочка отримала строковий кредит терміном на два роки з 11.04.2007 року по 11.04.2009 року. "Розстрочка", однак ні товари, ні гроші вона не отримувала. Кредит зобов'язані були оплачувати вище вказані особи, які і забрали кредитний договір, обіцяючи його сплачувати. Про заборгованість по кредитному договору їй із дочкою стало відомо в лютому 2013 року, коли до них звернувся державний виконавець про стягнення коштів із дочки по судовому наказу, який був виданий Верховинським районним судом 24.03.2008 року. Банк ніяких претензій до них не мав протягом 2009-2014 років, і вважає, що строки позовної давності по кредитному договору сплив, а тому просить в позові відмовити за спливом строку позовної давності. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши їх в судовому засіданні, заслухавши сторони, прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення із наступних міркувань. Встановлено, що згідно заяви позичальника від11.04.2007 року [PERSON] отримала строковий кредит в сумі 2967,80 грн. на 24 місяці строком з 11.04.2007 року по 11.04.2009 року включно, з умовами сплати за користування кредитом відсотків в розмірі 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 47,48 грн., одноразової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 269,8 грн, в обмін на зобов'язання позичалника з поверненням сплати відсотків винагороди, комісії в зазначені в заяві та умовах надання споживчого кредиту фізичним особам "Розстрочка". Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку, щомісяця в період сплати за який приймається період з 20 по 25 число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж в сумі187,42 грн. для погашення заборгованостіза кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно із умовами. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Із роз'яснень, викладених у п.п. 2,10,11,12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"суд зобов'язаний повно з'ясувати обставини, що мають значення для справи, встановивши факти, які підлягають встановленню, обгрунтувавши їх та ухвалити рішення. В судовому засіданні встановлено, що 11.04.2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № IFXRRC04680043, згідно умов якого позичальник [PERSON] отримала строковий кредит в сумі 2967.80 грн. для придбання побутової техніки на термін 24 місяці по 11.04.2009 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,0 % в місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту (а.с. 6-7). Таким чином, термін користування кредитними коштами встановлений договором по 11.04.2009 року включно. Отримані за кредитним договором кошти [PERSON] не повернула, в результаті чого в неї виникла заборгованість станом на 03.12.2013 року на загальну суму 35847,33 грн. Тому 10.01.2014 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з позовом про стягнення вказаної заборгованості з відповідача, посилаючись на те, що кредитним договором обумовлено термін його дії до повного виконання зобов'язань сторонами. Крім того по вказаному кредитному договору Верховинським районним судом видавався судовий наказ № 2-н-31/2008 від 05.03.2008 року про стягнення за вище вказаним кредитним договором заборгованість в сумі 4042,46 грн., який звернутий банком до виконання тільки 20.02.2013 року (а.с. 31). Однак, такі доводи позивача не відповідають положенням матеріального права щодо перебігу строку позовної давності. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За положеннями ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Отже за системним аналізом зазначених норм матеріального права строки та терміни дії договору мають визначатись місяцями, тижнями, днями, годинами, календарною датою або подією, яка має неминуче настати. Вказівка на строк дії договору до його повного виконання не є тою подією, яка має неминуче настати, а тому строк або термін дії договору не може визначатись у такий спосіб. Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Тобто після спливу терміну договору почався перебіг строку позовної давності. З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір №IFXRRC04680043 між сторонами було укладено 11.04.2007 року на термін 24 місяці по 11.04.2009 року включно. З позовом ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду 10.01.2014 року, тобто поза межами встановленого чинним цивільним законодавством строку позовної давності. Крім того, як видно зі змісту кредитного договору №IFXRRC04680043 від 11.04.2007 року укладений сторонами договір є споживчим. В позовній заяві зазначено, що боржник з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку ознайомлений (а.с.6-7), однак таке твердження не відповідає дійсності так як на представлених умовах надання споживчого кредиту фізичним особам (а.с. 8-15) відсутні підписи позичальника, тому суд розцінює це як не ознайомлення відповідачки із такими умовами. Відповідно до положень п.7 ч.11 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів"кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Як роз'яснено у п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки за спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно), суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі ст.ст. 252,253,257,261 ч.5 ЦК України, п.п. 2,10,11,12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р.; п.31 постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 р. № 5,

Outcome: dismissed