Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

У січні 2017 року Головне управління Державної фіскальної служби у Житомирській області (далі ГУ ДФС у Житомирській області, позивач) звернулося до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до [PERSON] (далі також відповідач), в якому просило стягнути з відповідача надміру отримані кошти при звільненні у розмірі 10358,44 грн. та зобов'язати відповідача повернути позивачу надміру отримані кошти при звільненні в зазначеному розмірі. Позов обґрунтовувався тим, що 18.12.2015 року наказом ГУ ДФС у Житомирській області № 306-о [PERSON] було звільнено з посади заступника начальника штабу оперативного управління ГУ ДФС у Житомирській області та податкової міліції у запас Збройних Сил України за п. 64 пп. «б» (через хворобу) з 25 грудня 2015 року. При звільненні [PERSON] останньому було нараховано та виплачено ГУ ДФС у Житомирській області грошові кошти в розмірі 107 512,87 грн. на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року № 1013 (в редакції, що діяла до 11.02.2016 року), якою запроваджувалося підвищення на 25 відсотків раніше встановлених посадових окладів керівних працівників, спеціалістів та службовціав, починаючи з 01.12.2015 року. Надалі постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2016 року № 77 було внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року № 1013, згідно яких військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських виключено з переліку осіб щодо яких запровджено підвищення на 25 відсотків встановлених посадових окладів. Посилаючись на зазначені зміни, на підставі яких наказом ГУ ДФС у Житомирській області від 12.03.2016 року №209, посадові оклади особам рядового та начальницького складу податкової міліції було повернуто до попередньо рівня, у звязку з чим позивачем здійснено перерахунок всіх виплат проведених ще у грудні 2015 року, позивач просив стягнути з відповідача надміру отримані кошти при звільненні у розмірі 10358,44 грн. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивачем неправомірно застосовано до нього норми Постанови КМУ від 11.02.2016 №77, дія якої розпочалася після його звільнення, у зв"язку з чим просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 18 грудня 2015 року наказом ГУ ДФС у Житомирській області №306-о [PERSON] було звільнено з посади заступника начальника штабу оперативного управління ГУ ДФС у Житомирській області та податкової міліції у запас Збройних Сил України за п. 64 пп. «б» (через хворобу) з 25.12.2015 року (а.с.6). Відповідно до п. 2 вказаного наказу, встановлено виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та щомісячну грошову допомогу в розмірі окладу за спеціальним званням відповідно до п.п. 10 та 11 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей». Встановлено, що на час виплати у грудні 2015 року [PERSON] грошових коштів, належних останньому при звільненні, діяла постанова Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 р. № 1013 Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів пп. 3 якої передбачено, що у межах видатків на оплату праці, затверджених у кошторисах органів виконавчої влади, місцевого самоврядування, прокуратури та інших органів, за рахунок виплат, повязаних з індексацією, надбавок, доплат, премій підвищуються на 25 відсотків посадові оклади керівних працівників, спеціалістів і службовців, розміри яких затверджено, зокрема, додатками 1-37, 43-1, 43-2, 48-55 до постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 р. № 268 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів. Вказана постанова набрала чинності з дня її опублікування - 15.12.2015 року та почала застосовуватися з 1 грудня 2015 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2016 року № 77 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 р. № 1013 Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів, що зокрема, підпункт 3 викладено в такій редакції: 3) у межах видатків на оплату праці, затверджених у кошторисах органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, органів прокуратури та інших органів, за рахунок виплат, повязаних з індексацією, надбавок, доплат, премій підвищуються на 25 відсотків посадові оклади керівних працівників, спеціалістів і службовців (крім військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських), розміри яких затверджено, зокрема, додатками 1-37, 43-1, 43-2, 48-55 до постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 р. № 268 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів[…]. Таким чином, вказаною постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2016 року № 77 військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських виключено з переліку осіб щодо яких постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року № 1013 запроваджено підвищення на 25 відсотків затверджених посадових окладів. При цьому, у п. 2 вказаної постанови встановлено, що остання набирає чинності з дня її опублікування - 24.02.2016 року та застосовується з 1 грудня 2015 р., крім пункту 1 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 р. № 1013 і від 17 липня 2003 р. № 1078, який застосовується з 1 січня 2016 року. 28.03.2016 року наказом ГУ ДФС у Житомирській області № 277 у зв'язку із змінами посадових окладів згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2016 року № 77 введено в дію з 01 грудня 2015 року Перелік змін № 4 до Штатного розпису на 2015 рік та Перелік змін № 1 до Штатного розпису на 2016 рік ГУ ДФС у Житомирській області та установлені посадові оклади працівникам ГУ ДФС у Житомирській області (а.с. 21-44). Станом на дату звільнення відповідача посадовий оклад становив 2668,00 грн. Проте, враховуючи законодавчі зміни, які відбулися в лютому 2016 року посадовий оклад відповідача згідно Переліку змін № 4 до Штатного розпису на 2015 рік ГУ ДФС у Житомирській області за грудень 2015 року було перераховано в суму 2134,00 грн. [PERSON] №203/14/06-30-03-39 від 04.04.2016 року повідомлялося [PERSON] про здійснення перерахунку всіх виплат, проведених у грудні 2015 року та необхідності внести кошти у сумі 10 358,44 грн на банківські реквізити ГУ ДФС у Житомирській області (а.с.45,46). Вирішуючи даний спір щодо повернення виплачених коштів суд звертає увагу на наступне. Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Частиною першою статті 52 Закону «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року № 794-VII передбачено, що постанови Кабінету Міністрів України, крім постанов, що містять інформацію з обмеженим доступом, набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами, але не раніше дня їх опублікування. Отже, цим Законом встановлено дату набрання чинності нормативно-правовим актом з дня його офіційного опублікування. Іншої дати, такої як «дата, з якої змінюються правовідносини, що регулюються нормативно-правовим актом», законодавством не передбачено. Встановлено, що на час виплати у грудні 2015 року [PERSON] грошових коштів, належних останньому при звільненні, діяла постанова Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 р. № 1013, в первинній редакції, що передбачала право на отримання за рахунок виплат, повязаних з індексацією, надбавок, доплат, премій підвищення на 25 відсотків посадових окладів керівних працівників, спеціалістів і службовців, розміри яких затверджено, зокрема, додатками 1-37, 43-1, 43-2, 48-55 до постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 р. № 268 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів. Подальше внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2016 року № 77 до діючої на момент проведення належних [PERSON] при звільненні виплат, постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 р. № 1013, не може бути підставою для стягнення отриманих відповідачем коштів, оскільки відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, при цьому принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативно-правових актів має загальний характер і є загальним принципом права. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейський Суд з прав людини як джерело права. Так, перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд наголосив на тому, що особа на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади. Рішенням Європейського суду з права людини від 24.06.2003 № 44277/98 "Стретч проти Сполученого Королівства" встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції", отже визнання незаконними (помилковими) дій, згідно якого особа отримала майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим. У рішенні Європейського Суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" (п. 71) Європейський Суд зауважив, що потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див. рішення у справі Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки, заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див. зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). Отже, позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа суб'єкт приватного права, не може відповідати за помилки державних органів, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при вчиненні юридично значемих дій припустилися помилки. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. За обставин даної справи суд вважає, що у разі стягнення отриманих [PERSON] грошових коштів при звільненні, що є майном у розумінні статті 1 Першого протоколу, буде порушено визначальний принцип пропорційності, який передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Однозначно, що при стягнення отриманих [PERSON] грошових коштів при звільненні, необхідний баланс не буде дотриманий, а відповідач поніс би "індивідуальний і надмірний тягар", не вчинивши жодного порушення закону. Відповідно до ч.1 та ч.4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Із врахування викладеного суд дійшов висновку, що позов ГУ ДФС у Житомирській області є безпідставним, а тому задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed