Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про захист гідності та честі, відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що в провадженні Деснянського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа №754/7405/17 за її позовом до відповідачки [PERSON] та [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус КМНО [PERSON] про визнання договорів дарування квартири та гаражного боксу недійсними. 06.09.2018 року в судовому засіданні по даній справі їй стало відомо про поширення щодо неї відповідачем недостовірної інформації шляхом подання до канцелярії суду заяви про відвід судді [PERSON] Як підстави для відводу відповідачка зазначила наступні обставини. Так, в своїй заяві вона вказала, що позивачка повідомила їй про позасудові відносини її представників із суддею [PERSON] , яка за отриману нею грошову винагороду пообіцяла прийняти у даній справі рішення на користь позивачки [PERSON] . Позивачка вважає, що вищезазначена інформація не повинна бути залишена нею поза увагою та є підставою, що викликає сумніви в неупередженості судді [PERSON] у даній справі та складом злочину. Поширення щодо позивачки зазначеної вище недостовірної інформації, а саме вислів: «….невідома особа повідомила їй, що позивач [PERSON] повідомила їй про позасудові відносини її представників із суддею [PERSON] , яка за отриману нею грошову винагороду пообіцяла прийняти у даній справі рішення на користь позивача у даній справі», порушує її немайнові права на честь та гідність. В даному випадку відповідачка в своїй заяві від 06.09.2018 року стверджує, що у неї (позивачки) з суддею [PERSON] була домовленість про надання їй грошової винагороди за потрібне їй (позивачці) рішення, більше того, з тексту заяви вбачається, що позивачка вже начебто передала цю винагороду судді, що не відповідає дійсності і це твердження є недостовірною інформацією. Крім того, по результатам неправдивих, безпідставних заяв відповідачки [PERSON] та представника відповідачки [PERSON] адвоката Жовноватюка О.М. про відвід судді [PERSON]від 15.05.2018 року, 17.12.2018 року, в тому числі і від 06.09.2018 року було прийнято судом рішення про визнання їх необґрунтованими та відмовлено в задоволенні. При цьому, враховуючи висловлену недовіру з боку відповідача [PERSON] та представника Жовноватюка О.М. , яку суддя [PERSON] в своїй ухвалі від 17.12.2018 року розцінила, як тиск при розгляді справи №754/7405/17, тому враховуючи ці обставини і з метою уникнення чи запобігання в подальшому негативного ставлення відповідачів по даній справі до судді, з метою об`єктивного та неупередженого розгляду даної цивільної справи змушена була прийняти самовідвід по вказаній вище справі. Зазначені вище обставини які випливають, в тому числі з розповсюдження відповідачкою про неї (позивачку) неправдивої інформації призвели до прийняття самовідводу судді [PERSON], що в свою чергу обмежило її в доступі до правосуддя, оскільки розгляд цивільної справи №754/7405/17 де вона (позивачка) виступає як позивач, через ці обставини згідно цивільного процесуального законодавства буде провадитись після призначення іншого судді з самого початку, що затягне її розгляд на невизначений час. Зважаючи на вищевикладене, вважає, що поширенням недостовірної інформації щодо неї завдано шкоди її немайновим правам та інтересам, порушивши її честь та гідність. Внаслідок окреслених порушень її прав позивачка вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, яку вона оцінює в 100 000 грн. Таким чином просила суд ухвалити рішення яким визнати недостовірною та такою, що принижує її честь і гідність інформацію поширену [PERSON] в її заяві на адресу Деснянського районного суду м.Києва від 06.09.2018 року, а саме: «05.09.2018 року за місцем мого проживання невідома особа повідомила мені, що позивач [PERSON] повідомила їй про позасудові відносини її представників з суддею [PERSON] , яка за отриману нею грошову винагороду пообіцяла прийняти у даній справі рішення на користь позивача у даній справі.». Стягнути з відповідачки на її користь 100 000.00 грн. моральної шкоди, а також судові витрати. Ухвалою суду від 24.01.2019 року відкрито провадження у даній цивільній справі. Призначено підготовчий її розгляд. Протокольною ухвалою суду від 29.05.2019 року закрито підготовчий розгляд справи, призначено розгляд справи по суті. У судовому засіданні представник позивачки повністю підтримав позовні вимоги, просив задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідачки у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з тих підстав, що позов є необґрунтованим та безпідставним. Вислухавши пояснення представників позивачки та відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, а також матеріали цивільної справи № 754/7405/17, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що в провадженні Деснянського районного суду м. Києва знаходилася на розгляді цивільна справа №754/7405/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус КМНО [PERSON] про визнання договорів дарування квартири та гаражного боксу недійсними. Як зазначив в судовому засіданні представник позивачки, 06.09.2018 року в судовому засіданні по даній справі позивачці стало відомо про поширення щодо неї відповідачем недостовірної інформації шляхом подання до канцелярії суду заяви про відвід судді [PERSON] Як підстави для відводу відповідачка зазначила наступні обставини. Так, в своїй заяві вона вказала, що позивачка повідомила їй про позасудові відносини її представників із суддею [PERSON] , яка за отриману нею грошову винагороду пообіцяла прийняти у даній справі рішення на користь позивачки [PERSON] . Позивачка вважає, що вищезазначена інформація не повинна бути залишена нею поза увагою та є підставою, що викликає сумніви в неупередженості судді [PERSON] у даній справі та складом злочину. Поширення щодо позивачки зазначеної вище недостовірної інформації, а саме вислів: «….невідома особа повідомила їй, що позивач [PERSON] повідомила їй про про позасудові відносини її представників із суддею [PERSON] , яка за отриману нею грошову винагороду пообіцяла прийняти у даній справі рішення на користь позивача у даній справі», порушує її немайнові права на честь та гідність. Статтею 270 ЦК України передбачено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Цим Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи. Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним. Згідно із ч.1, 3, 4, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та Законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з чим ст. 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Згідно із п. 4 Постанови Пленуму чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка грунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконання нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, в тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Як зазначено у п.15 вказаної вище Постанови Пленуму, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно із частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Також згідно із п.17 даної Постанови Пленуму інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Якщо ж недостовірну інформацію було поширено в ході розгляду іншої справи зазначеними вище учасниками процесу відносно інших осіб, які не були учасниками процесу, то ці особи, якщо вони вважають, що така інформація порушує їх особисті немайнові права, вправі звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку, передбаченому процесуальними кодексами. Згідно із положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до п. 16 вищевказаної Постанови Пленуму відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов"язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Як вбачається з письмових матеріалів справи, зокрема пояснень, наданих представником відповідача, в них зазначено інформацію, яку його довірителька дізналася від іншої особи, при написанні заяви про відвід судді вона не стверджувала про те, що викладені в заяві факти мають місце, просто повідомила про те, що стало відомо їй. Таким чином, з наведеного можна зробити висновок про те, що повідомлення у формі викладення в заяві про відвід судді відомих відповідачці обставин від іншої особи було викликано її занепокоєнням при вирішенні її позову судом, про що вона зазначила в заяві про відвід судді [PERSON], вважаючи, що інформація, про яку вона дізналася не повинна бути залишена нею поза увагою. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду" суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997), що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи наведену статтю 10 Конвенції, Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Наводячи конкретну практику Європейського суду з прав людини по застосуванню статті 10 Конвенції, можна відзначити такі справи як "Обершлік проти Австрії" (1991), "Лінгенс проти Австрії", в якій йшлося про те, що критика є неприпустимою й карною за умови її спрямування проти звичайної людини, і є припустимою відносно політика, також у справі "Кастелс проти Іспанії" судді дійшли висновку, що правдивість висловлювань взагалі не має значення, якщо справа представляє великий суспільний інтерес. У п. 49 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хендісайд проти Сполученого королівства" (07.12.1976) вказано, що свобода вираження поглядів складає одну із основних підвалин суспільства, одну із основних умов його прогресу та розвитку кожного особа. Обмежувана пунктом 2 ст. 10 свобода вираження поглядів пов`язана не лише з "інформацією" або з "ідеями", які ображають, шокують або непокоять країну або якусь частину суспільства. Цього потребують плюралізм, толерантність та дух відкритості, без яких не може бути демократичного суспільства. Отже, враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Конвенції, що ратифікована Україною, викладені відповідачкою у заяві про відвід судді факти, які позивачка просить визнати недостовірною та такою, що принижує її честь і гідність, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб`єктивно здатний викликати негативну реакцію особи, стосовно якої вони поширені. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У справах про визнання інформації недостовірною згідно з положеннями ч. 4 ст. 127, ст. 12 ЦПК України обов`язок довести, що інформація є достовірною покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок порушення цього було порушено його особисті немайнові права. При розгляді справи позивачкою не було надано жодних належних доказів на підтвердження того, що інформацією, викладеною відповідачкою в своїй заяві про відвід судді порушено її особисті немайнові права, що унеможливлює задоволення позовних вимог, а також позивачкою не доведено факту поширення недостовірної інформації, яка принижує її честь, гідність, а також не доведено, що такий факт мав місце саме внаслідок неправомірних дій відповідачки, чим позивачці спричинено иоральну шкоду, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі суд відносить на рахунок позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed