Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

Позивач звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, в якому просить визнати за [PERSON] , [INFO] право користування квартирою [ADDRESS] на законних підставах з метою приватизації. В обґрунтування позову зазначає, що вона, [PERSON] є квартиронаймачем квартири [ADDRESS] , на підставі ордеру та реєстрації за місцем проживання від 14.10.1987, який був виданий колишньому працівнику ЖБК [PERSON] у 1987 році на вселення у кімнату № 55 у малосімейному гуртожитку по [ADDRESS] на склад сім`ї: [PERSON] , його дружина - [PERSON] , дочка - [PERSON] , [INFO] . Позивачка з чоловіком 18.02.1987 уклали шлюб, свідоцтво 18.02.1987, актовий запис №195, від шлюбу народилася дочка [INFO] , актовий запис від 02.09.1987 № 1810. Чоловік позивачки помер [INFO] , свідоцтво про смерть від 16.08.2003 № [NUMBER] . Позивачка [PERSON] має намір приватизувати вищезазначену квартиру, тому звернулася до відділу приватизації, які надали перелік документів, який необхідно подати для приватизації державного житла, а саме: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі. Якщо є діти віком від 14 до 18 років, додатково до заяви додається письмова нотаріально засвідчена згода батьків); довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання житлової площі; документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду (довідка з попередніх місць проживання, після 1992 року, щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду); копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; копія паспорта кожного члена сім`ї (1,2,7 сторінка та вся приписка); копія свідоцтва про народження неповнолітніх дітей; копія технічного паспорта на квартиру. Однак, Ордер був загублений, а отримання дубліката законом не передбачено. В такому випадку перед приватизацією потрібно довести своє право на проживання в державній нерухомості через суд. Відповідно до довідки з ТОВ «Акві-буд» ордер на вселення у квартиру [ADDRESS] - відсутній. Відповідно до листа виконавчого комітету відомості щодо надання квартири [PERSON] в 1987 році відсутня. Приватизація - це перехід майна в приватну власність, тобто процес передачі громадянам України житлових об`єктів з державної власності. Норми та порядок передачі державного житлового фонду в приватну власність громадян регулює Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду" (далі - Закон) та Житловий кодекс. Приватизація квартири здійснюється при наявності ордера на неї. Особу, на яку виписано цей документ, називають наймачем, а ті, хто був вселений і прописаний в житло разом з нею, відносяться до членів сім`ї та є учасниками процедури приватизації. Таким чином, ордер на житло підтверджує наявність в особи відповідного права користування житловим приміщенням. Для цього позивачці необхідно підтвердити факт законного заселення та проживання в квартирі (ксерокопія рішення про видачу ордера, відомості про реєстрацію місця проживання, договір найму, технічний паспорт, квитанції про сплату комунальних платежів на ім`я людини, яка хоче приватизувати квартиру тощо). Позивачка [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] . Відповідно до листа КП «ММБТІ» надано технічну документацію на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до довідок з місця проживання від 19.04.2021 за адресою: [ADDRESS] проживають [PERSON] , [INFO] з 1987 року по теперішній час, але [PERSON] , 1987 р.н. та [PERSON] , 2011 р.н. не проживають у квартирі [ADDRESS] , з 2014 року по день видачі довідки. Відповідно до заяви від 04.03.2020 [PERSON] не заперечує, щоб квартира [ADDRESS] була приватизована на матір [PERSON] .. Відповідно до акту від 01.06.2021 сусіди-свідки: [PERSON] , мешкає: [ADDRESS] , тел. [NUMBER] ; [PERSON] , мешкає: [ADDRESS] , тел. [NUMBER] , [PERSON] , мешкає: [ADDRESS] , тел. [NUMBER] , які підтверджують, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , дійсно виїхали добровільно в 2014 року, не проживають у квартирі, постійно мешкають у іншому місці проживання. Крім того, відповідно до акту від 01.06.2021 сусіди-свідки: [PERSON] , мешкає: [ADDRESS] , тел. [NUMBER] ; [PERSON] , мешкає: [ADDRESS] , тел. [NUMBER] , [PERSON] , мешкає: [ADDRESS] , тел. [NUMBER] , дійсно підтверджують, що [PERSON] , [INFO] , вселилася у 1987 році у надану її чоловіку кімнату/квартиру [ADDRESS] , як працівнику ЖБК [PERSON] на склад сім`ї: [PERSON] , його дружина - [PERSON] та дочка, зареєструвала своє місце проживання та мешкає у квартирі правомірно. Відповідно до відповіді КП «ММБТІ» право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , належить територіальній громаді в особі Мелітопольської міської ради Запорізької області, яка надала згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Мелітополя будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до реєстраційного свідоцтва від 25.04.1991 №554 право власності на житловий будинок належить Мелітопольської міської ради на підставі рішення Мелітопольської міської ради народних депутатів від 19.07.1990 №142/25. Отже, у зв`язку з тим, що власником житлового будинку є територіальна громада міста Мелітополя, то третьою особою за цим позовом необхідно залучити Мелітопольську міську раду, у якості третьої особи. На підставі вищезазначеного, просить суд визнати за нею право користування квартирою [ADDRESS] , на законних підставах з метою приватизації. Сторони у судове засідання не з`явилися. Від представника позивача - адвоката Івашиної А.А. до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, на задоволенні позову наполягають в повному обсязі. Від представника Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області та - Шостака Д.Ю. до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, просить винести рішення по наявним матеріалам у справі. Від представника Мелітопольської міської ради Запорізької області - Шостака Д.Ю. до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, просить винести рішення по наявним матеріалам у справі. Від третьої особи - [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти задоволення позову. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з таких підстав. Правовідносини сторін регулюються такими нормами права. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлені наступні обставини. Позивачка [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України/а.с.6,7/. 18 лютого 1987 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб зареєстрований м/в рацс м. Мелітополь Запорізької області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено актовий запис № 195 прізвище чоловіка - [PERSON] , прізвище жінки - [PERSON] /а.с.11/. Від вказаного шлюбу у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилися дитина - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] /а.с.14/. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] /а.с.11/. Згідно довідки виданої директором ТОВ «ПБК «АКВІ-БУД» Байрактаром Ю.Д. №1510 від 19.04.2021 [PERSON] з 1987 року та по час видачі довідки мешкає за адресою: [ADDRESS] , та має склад сім`ї: [PERSON] (помер у 2003 році)/а.с.11 на звороті/. Згідно повідомлення Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області № 2314/02-53-1 від 21.05.2021 в департаменті реєстраційних послуг Мелітопольської міської ради Запорізької області відсутня інформація щодо надання у 1987 році [PERSON] квартир [ADDRESS] /а.с.8/. Згідно повідомлення Державного архіву Запорізької області в документах Мелітопольської міської ради народних депутатів Запорізької області за 1987 рік рішення про надання та вселення до кімнати/квартири у малосімейному гуртожитку по [ADDRESS] колишньому працівнику ЖБК громадянину [PERSON] , громадянці [PERSON] , громадянці [PERSON] - відсутнє/а.с.9/. Згідно довідки фахівця відділу абонентського ТОВ «ПБК «АКВІ-БУД» [PERSON] від лютого 2021 року ордер на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] - відсутній/а.с.10/. Згідно відповіді директора ТОВ «ПБК «АКВІ-БУД» Байрактара Ю. від 06 травня 2021 року технічна документація, правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] в ТОВ «ПБК «АКВІ-БУД» відсутня, як і на інші квартири багатоквартирних будинків/а.с.13/. Згідно відповіді Відділу зберігання інвентаризаційних справ та по роботі з архівом Департаменту реєстраційних послуг Мелітопольської міської ради Запорізької області № 569 від 19.05.2021 право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за Мелітопольською міською радою на підставі рішення Мелітопольської міської ради від 19.07.1990 №142/25, що також підтверджується копією реєстраційного свідоцтва № 554 від 25.04.1991/а.с.16, 16 на звороті/. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 14.06.2021 за відомостями Департаменту реєстраційних послуг Мелітопольської міської ради Запорізької області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 23.07.1998 та по день видачі довідки. Згідно акту сусідів від 30.06.2021складеного та підписаного сусідами у присутності [PERSON] , [INFO] , а саме: [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , в тому що вони підтверджують той факт, що дійсно [PERSON] , [INFO] , вселилася у 1987 році у надану її чоловіку кімнату/квартиру [ADDRESS] , як працівнику ЖБК [PERSON] на склад сім`ї: [PERSON] , його дружина - [PERSON] , яка мешкає у квартирі правомірно. Згідно заяви [PERSON] 04 березня 2020 року вона не заперечує проти того щоб квартиру по [ADDRESS] приватизувала її мати - [PERSON] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивачку знає з 1987 року. Свідок вселилася у квартиру № 57 у 1986 році, а позивачка у квартиру № 55 у 1987 році. [PERSON] проживає у квартирі № 55 постійно, її чоловік працював на ЖБК-5. Комунальні послуги сплачує позивачка, вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та постійно там проживала. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивачка постійно проживає у квартирі № 55 . Вона не приватизувала квартиру, т.я. було безгрошів`я. За комунальні послуги сплачує позивачка. Вона проживає у квартирі одна. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ЖК України Громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст. 311 ЦК України житло фізичної особи є недоторканним, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Позицією Верховного Суду викладеною, зокрема, у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, яка відзначена в Огляді судової практики Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду за І півріччя 2020 року, зроблено висновок, що тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року (справа №569/4373/16-ц), де також Верховний Суд по суті відступив від правого висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року (справа №6-158цс14), у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 752/16688/17). Суд вважає, що зазначені правові позиції можуть бути застосовані до спірних правовідносин в контексті вирішення даного спору, оскільки відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права. Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Слід зазначити, що право на житло - одне з основних соціально-економічних прав людини. Відповідно до Загальної декларації прав людини кожен має право на такий життєвий рівень, включаючи житло, який є необхідним для підтримання його здоров`я і добробуту його самого та його сім`ї. Виходячи з практики Суду, право на повагу, забезпечене статтею 8 Конвенції, включає, по-перше, невтручання держави в особисту сферу життя людини (держава не повинна втручатися у цю сферу більше, ніж це необхідно з огляду на її обов`язок забезпечувати загальні інтереси особи) - негативний обов`язок держави; по-друге, захист цієї сфери з боку держави - позитивний її обов`язок. Житлом як місцем проживання є не тільки будинок чи квартира, що є власністю певної особи, а також орендоване приміщення, яке особа займає з року в рік протягом значного проміжку часу,офісне приміщення або інші приміщення ділового призначення, транспортні засоби, пристосовані для проживання тощо. Таким чином, для надання певному об`єкту статусу житла Суд обирає критерій його застосування особою для проживання (суб`єктивний критерій). При цьому не має значення, чи пристосований цей об`єкт заздалегідь для таких цілей, чи є особа його законним володільцем або користувачем. З наданих матеріалів справи судом встановлено, що позивач проживає в зазначеній квартирі протягом тривалого часу. Крім того, як встановлено матеріалами справи, дана квартира є єдиним житлом позивача. Позивач сприймає дану квартиру як своє житло, сплачує комунальні послуги. Крім того, приватизація квартир (будинків) здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно п.1 ст. 2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно п. 1 ст. 4 ЗУ «Про приватизацію державного і комунального майна», до об`єктів державної і комунальної власності, що підлягають приватизації, належать усі об`єкти права державної і комунальної власності, крім тих, приватизація яких прямо заборонена цим Законом та іншими законами України. Відповідно ст. 3 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норм 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додаткових 10 квадратних метрів на сім`ю. Стаття 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», регламентує, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Відповідно п. 11 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах з позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року передбачено, що судам слід мати на увазі, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання права власності на майно, про витребування майна з чужого незаконного володіння чи відшкодування його вартості, про усунення інших порушень прав власника. Судами розглядаються й інші позови, пов`язані з охороною права приватної власності. Відповідні положення щодо захисту права приватної власності поширюються також і на особу, яка хоча не є власником, але володіє майном з підстав, передбачених законом чи договором. Відповідно до абз. 3-5 п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 10.06.2010 року по справі № 1-38/2010, Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначає правові основи приватизації житла як один зі способів набуття його у власність. Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення їх до участі в утриманні і збережені існуючого житла та формування ринкових відносин. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється шляхом його відчуження на користь громадян України у спосіб безоплатної передачі їм квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю, а також продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Встановлення зазначеної санітарної норм для безоплатної приватизації житла є законодавчою гарантією держави забезпечити справедливу передачу громадянам України у власність державного житлового фонду на рівних умовах і в рівних розмірах. Крім того, необхідно зазначити, що враховуючи попередній стан даної квартири, дії особи на приведення квартири до придатного для проживання стану, суд приходить до висновку що втручання держави у право позивача на користування зазначеною квартирою не відповідає загальній суспільній необхідності, а тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача та визнання за [PERSON] , [INFO] , права користування квартирою [ADDRESS] з метою приватизації. На підставі викладеного та

Outcome: approved