Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача з вимогами визнати [PERSON] [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою [ADDRESS] . Позов мотивовано тим, що відповідно до договору дарування від 28.05.1997р. позивач є власником квартири за адресою [ADDRESS] . Позивач зазначає, що у належній квартирі зареєстрована дочка позивача [PERSON] , проте з 2016 р. не проживає в даній квартирі, своїх речей в цьому приміщенні не зберігає, участі в утриманні даного жилого приміщення та оплаті комунальних платежів відповідач не бере. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.02.2020 відкрито спрощене провадження по справі. Відзиву на позов до суду не надійшло. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов та обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 28.05.1997р. позивач є власником квартири за адресою [ADDRESS] . ( а.с. 8 ) Судом встановлено, що відповідач зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але за даною адресою не проживає з 2016 р. Відсутність за місцем реєстрації відповідача з 2016р. підтверджено актом від 22.01.2020р. складеного мешканцями будинку по [ADDRESS] . ( а.с.10) Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 15 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 29 ЦК України, встановлено, що місцем проживання фізичної особи є приміщенні у відповідному населеному пункті, де фізична особа проживає постійно, переважно чи тимчасово. За місцем проживання проводиться реєстрація громадян, що є підставок для припущення про проживання особи в зазначеному будинку, квартирі. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Ч.1 ст. 319 ЦК України встановлено, що - власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії , які не суперечать закону. Ч.2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Ст. 321 ЦК України встановлено, що - право власності є непорушним , ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. ст. 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України. Згідно ч.1 ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як вказує Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішенняЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42). Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд вважає позов задовольнити в повному обсязі. В прохальній частині позову позивач просив суд судовий збір залишити за позивачем.

Outcome: approved