Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійні вимоги на предмет спору Волоська сільська рада Дніпропетровського району Дніпропетровської області, приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] про визнання права власності у порядку спадкування за законом. У ході розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги. Представник позивача у судове засідання не зявився, відповідно до письмової зави провис суд слухати справу за його відсутності, уточнені позовні вимоги підтримує та просить суд визнати в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої 02 листопада 2001 року за позивачем та відповідачем у рівних частках по 1/2 частині кожному право власності на домоволодіння №24, що знаходиться по вулиці Матросова, село Волоське, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області та земельні ділянки за вказаною адресою. Відповідач у судове засідання не зявилася, повідомлена належним чином, причину неявки у судове засідання суду не повідомила. Відповідно до письмових заперечень на позовну заяву, що надійшли через канцелярії суду 08.06.2017 року, відповідач [PERSON] не заперечує проти визнання в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої 02 листопада 2001 року за нею та позивачем у рівних частках по 1/2 частині кожному права власності на домоволодіння №24, що знаходиться по вулиці Матросова, село Волоське, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області та земельні ділянки за вказаною адресою. У своїх запереченнях відповідач підтвердила той факт, що на момент смерті матері [PERSON] позивач [PERSON] проживав разом з матірю та фактично прийняв спадщину. Представник Волоської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області просив сул слухати за відсутності представника сільської ради. Приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] надала суду заяву про слухання справи за її відсутності. Суд дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, дійшов до наступного. 02 листопада 2001 року померла мати [PERSON] та [PERSON] - [PERSON], у віці 77 років, яка на момент смерті постійно проживала за адресою: [INFO]. На день її смерті залишалась спадщина, а саме домоволодіння №24 по вулиці Матросова у селі Волоське, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, та земельну ділянку, що розташована за цією ж адресою, загальною площею 0,25 га, цільове призначення якої - будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд. За життя спадкодавець заповіту не залишила. 01 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, але нотаріусом була винесена постанова про відмову у відкритті спадкової справи, оскільки відповідно до ст.ст. 1269 та 1270 ЦК України, встановлений порядок та строк подачі заяви про прийняття спадщини, а саме 6 місяців, термін якого було порушено. А також, як зазначено у постанові, спадковий майном є житловий будинок та земельна ділянка, але ніяких правовстановлюючих документів на вказані об'єкти нерухомості надано не було, тому у відповідності до Наказу Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», п.4.11-п. 4-14 нотаріус повинен витребувати оригінали всіх правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно, що також стало підставою для відмови у здійснені нотаріальних дій. Також постановою зазначено, що згідно довідки №25564 від 01.10.2015 року, виданої єдиним абонентським відділом №2 на момент смерті спадкодавця, разом із нею проживала її донька - [PERSON], яка є рідною сестрою [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про народження. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] з поважних причин пропустив строк для прийняття спадщини, оскільки на момент смерті спадкодавця, проживав разом із своєю матір'ю та сестрою у будинку №24 по вул. Матросова село Волоське, оскільки [PERSON] потребувала стороннього догляду, а [PERSON] не мала можливості сама їй допомагати. Але при цьому прописаний (на час смерті спадкодавця) був за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Юрія Савченко, 97/121. Даний факт у своїх запереченнях підтвердила і відповідач [PERSON], а тому він на підставі ст. 61 ЦПК України доведенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК Української PCP спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК Української PCP часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 526 ЦК Української PCP місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. Відповідно до ст. 527 ЦК Української PCP спадкоємцями можуть бути особі:, що були живими на момент смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 529 ЦК Української PCP при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є діти померлого. Відповідно до п. 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК УкраМи від 16 січня 2003 року Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до п. г ч. 1 ст. 81 та ст. 131 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки також на підставі прийняття спадщини. На момент смерті спадкодавця, діяв Цивільний кодекс 1964 року, яким було передбачено, ст. 594 ЦК УРСР, яка зазначала, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Також слід зазначити, що ст. 550 ЦК УРСР зазначено, що Строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. [PERSON], яка також фактично прийняла спадщину після спадкодавця, не заперечує щодо прийняття спадщини [PERSON], без звернення до суду, та було врегульовано питання щодо часток у спадщини, які є рівними. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною [PERSON] України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого -суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що. відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до рекомендацій Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про спадкування (лист №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року) Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно . затверджене наказом Мінюста від 07 лютого 2002 року. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, спору, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільного кодексу України 2004 року. Відповідно до п.3.2 вищезазначеного листа по об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року №449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі). Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлювальні документи на будинок, навіть якщо споруджено самовільно. За наявності доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до п. 11 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника. Відповідно до ст. ст. 1217, 1218, ЦК України спадщина здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.І, ч.5. ст. 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину, яка незалежно від часу прийняття належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюються або не визнається іншою особою. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.08р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальної конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно Рішення №196 від 28 липня 1989 року Виконкому [PERSON] народних депутатів, Спадкодавцю було надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на 4-ри кімнати, житловою площею 58,0 кв.м. та господарських споруд для особистого підсобного господарства 9,1, 12,83 кв.м. в селі Волоське, по вулиці Матросова, без зазначення номер будинку, на земельній ділянці площею 0,12 га. На виконання цього Рішення спадкодавцю було видано будівельний паспорт, із планом земельної ділянки та пояснювальною запискою к проекту забудови земельної ділянки. В подальшому було присвоєно поштову адресу домоволодінню, що підтверджується довідкою від 10.12.2014 року за №1000. Оскільки спадкодавець відійшла від запроектованого будівництва, то відповідно до ст. 105 Цивільного кодексу Української PCP 1964 року (законодавство, що діяло на момент здійснення будівництва) таке будівництво вважалося самовільним. Відповідно до п.12. Указу Президії Верховної [PERSON] УРСР від 09.12.1963 року №1990-VI «Про порядок введення в дію цивільного і Цивільного процесуального кодексів Української PCP» правила ст. 105 Цивільного кодексу Української PCP про наслідки самовільного будівництва застосовуються незалежно від часу будівництва жилого будинку, господарських і побутових будівель та споруд. З роз'яснень наданих державною архітектурно-будівельною інспекцією України в Листі №40-12-2409 від 01.09.2011 року «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 05.08.1992 року» вбачається, що 05.08.1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва Постановою КМУ від 05.08.1992 року №449, тобто до 05.08.1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та ЦК України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05.08.1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. Крім того, з листа Державної архітектурно-будівельної інспекції України №40-19-5376 від 30.07.2012 року «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів» видно, що документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Таким чином, на час будівництва та завершення будівництва житлового будинку (згідно Технічного паспорту - 1990 рік), з врахуванням положень ст. 4 ЦК України ( 1963 року) реєстрація права власності на нього не вимагалась. В свою чергу, в листі ВССУ № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» викладено наступну правову позицію: «Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку передбаченому цим Законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення». Крім того, у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили. За життя спадкодавець не зареєструвала належне їй право власності на спірне домоволодіння, зв'язку з чим Позивач не має можливості скористатися належним їй правом на отримання спадщини. Дане самочинне будівництво не суперечить суспільним інтересам, не порушує права інших осіб, а також санітарні та екологічні норми і правила та правила пожежної безпеки. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідност.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. При вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно слід враховувати зміну редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст. 334 ЦК України та інших норм цивільного законодавства і застосовувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця на момент закінчення будівництва будинків та на час відкриття спадщини, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07.12.1990 року №553-ХІІ «Про місцеві [PERSON] народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25.12.1974 року «Про державний нотаріат», постановою [PERSON] Міністрів Української PCP від 11.03.1985 року №105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській PCP». За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на земельну ділянку ,житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Також спадкодавцю згідно Рішення Виконкому Волоської сільської ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області за №63 від 18.12.1996 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» на підставі заяви спадкодавця та відповідно до Декрету Кабінетів Міністрів України від 26.12.1992 року № 15-92, було передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га, та для підсобного особистого господарства 0,07 га. за адресою Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, село Волоське, вулиця Матросова будинок 24. Оскільки в самому витягу з Рішення № 63 від 18.12.1996 року не містилося посилання на поштову адресу, своєю Довідкою виданою виконкомом Волоської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області - є підтвердження що у витягах з рішень №196 від 28.07.1989 року та № 63 від 18.12.1996 року йдеться мова про адресу село Волоське, вулиця Матросова №24 (двадцять чотири). Згідно п.4 Листа ВССУ № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» передбачено, що згідно із частиною першою статті 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені статтею 23 ЗК України 1990 року. Проте дію цієї статті зупинено відносно власників „земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року N 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок". Пунктом 3 вказаного Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною [PERSON] народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, пунктом 3 названого Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. Згідно з пунктом 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Таким чином внести до Державного земельного кадастру передбачені Законом України «Про Державний земельний кадастр» відомості про формування земельної ділянки та присвоїти їй кадастровий номер можливо лише за заявою власника. Проте, спадкодавець, яка була власником вказаної земельної ділянки вже померла, а тому здійснити таку державну реєстрацію земельної ділянки та отримати витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку не можливо. Однак не зважаючи на те, що земельній ділянці не присвоєно кадастровий номер, та не було отримано у документальній формі безпосередньо державний акт, спадкодавець була належним власником цієї земельної ділянки, і її право власності належним чином підтверджено відповідним рішення. Враховуючи, що за життя спадкодавець правовстановлюючих документів на житловий будинок та на земельну ділянку не мала, але всі обставини які б вказували, що вона за життя набула право власності на житловий будинок та на земельну ділянку неправомірно, та в судовому засіданні встановлено факт наявності спадкових прав сторін на вищезазначене спадкове майно, та позовні вимоги позивача не суперечать чинному законодавству і не порушують прав третіх осіб, суд приходить до висновку про задоволення уточненого позову у повному обсязі.

Outcome: approved