Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з 04 вересня 2007 року по 14 жовтня 2013 року вона працювала на посаді начальника планово-економічного відділу. Наказом № 102-К від 14.10.2013 року вона була звільнена з підприємства згідно ст. 38 КЗпП України. 14 жовтня 2013 року, в день звільнення її роботодавцем була видана трудова книжка, однак кінцевий розрахунок та виплату заробітної плату позивачу не було здійснено. Посадовий оклад позивача яка обіймала посаду начальника планово-економічного відділу станом на 01.09.2013 року відповідно до штатного розкладу підприємства, затвердженого наказом № 142 від 01.07.2013 року становив 5657 грн. 00 коп. Сума нарахованої заробітної плати позивача за вересень 2013 року становить 2187,36 грн. Сума нарахованої заробітної плати за відпрацьовані 5 днів жовтня становить та компенсація за невикористані 186 днів невикористаної щорічної відпустки становить - 46853,73 грн. З урахуванням проведених відповідних виплат відповідачем 21.10.2013 року - 30030,13 грн. та 12.12.2013 року - 2304, 90 грн., сума вимог позивача по стягненню заробітної плати становить: 2187,36грн.+46853,73 грн. - 30030,13 грн. - 2304,90 грн.=16706,06 грн. Вважає, що оскільки відповідач не виплатив їй весь розмір заробітної плати в день звільнення, останній зобов'язаний згідно вимог ст.117 КЗпП України сплатити середній заробіток позивачу за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Те, що відповідач в день її звільнення і до теперішнього часу не провів повний розрахунок, заподіяло їй величезні моральні страждання, весь час переживала, порушився сон, погіршилося самопочуття, вона та її сім'я були позбавлені нормального життєвого спілкування, у зв'язку з чим просить стягнути моральну шкоду у розмірі 2500 грн. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі з урахуванням компенсації за невикористану відпустку в розмірі 16706,06 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 14 жовтня 2013 року по 28 березня 2014 року в розмірі 50367,12 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі і просить суд їх задовольнити. Надала згоду на заочний розгляд справи та пояснила, що надані суду відомості про відсутність у відповідача перед позивачем заробітної плати не відповідає дійсності, що доводиться наданими позивачем суду письмовими доказами по справі. Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, надав письмові заперечення проти позову в яких зазначив, що з позивачем здійснено повний розрахунок заробітної плати та здійснено виплату за всі невикористані [PERSON] 144 дні щорічної відпустки також зазначив, що підприємством не визнаються умови колективного договору на 2013 рік в частині розмірів тарифних ставок працівників, так як колективний договір не пройшов реєстрацію в місцевих органах виконавчої влади. . У відповідності до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач надав згоду на заочний розгляд справи, а представник відповідача не довів суду факту наявності поважних причин його повторної неявки в судове засідання, хоча факсимільно, саме в день слухання справи 10.04.2014 року, надіслав копію листка непрацездатності, що підтверджує його поважну причину неявки саме 28.03.2014 року, але причини неявки 10.04.2013 року суду не надав, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи, у зв'язку з чим суд вирішив провести заочний розгляд справи. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він також з 12.09.2013 року по 14.10.2013 року працював на Державному міжрайонному підприємстві «Дніпро-Західний Донбас», але після того як звільнилось керівництво підприємства, він був звільнений з порушенням трудового законодавства, так як його посадовий оклад, який діяв з 01.07.2013 року, після його прийняття, не був взятий до уваги при його звільненні. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона виконувала обов'язки завідуючої канцелярії підприємства де працювала [PERSON], останній, за вказівкою керівництва підприємства, два рази видавались розрахункові листки за один і той же період роботи. Також повідомила, що керівник підприємства в односторонньому порядку прийняв рішення в бік погіршення оплати праці позивача, і при звільненні [PERSON] 14 жовтня 2013 року, був здійснений розрахунок оплати праці позивача з порушенням, так як не відповідав штатному розкладу, який діяв на час звільнення позивача, так як наказом № 142 від 01.07.2013 року, посадові оклади на підприємстві були збільшені і в липні та серпні 2013 року, працівники підприємства отримували збільшену заробітну плату. Новим керівником підприємства, штатний розклад був змінений лише з 01.12.2013 року, але вже після звільнення позивача. Під час судового розгляду справи по суті судом були оглянуті наступні докази: копія трудової книжки позивача; копія наказу про звільнення позивача з роботи; обхідний лист позивача; розрахункові листи за період з жовтня 2012 року по вересень 2013 року; виписка із розрахункового рахунку позивача щодо руху грошових коштів; копія табелю обліку робочого часу; розрахунки заборгованості по заробітній платі; повідомлення Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області щодо результатів розгляду скарги позивача на дії керівництва ДМП ВКГ "Дніпро-Західний Донбас"; повідомлення начальника Управління соціального захисту населення Синельниківської районної державної адміністрації щодо результатів звернення; повідомлення голови обкому профспілки щодо результатів розгляду скарг працівників ДМП ВКГ "Дніпро-Західний Донбас" на дії керівництва; довідка щодо розгляду колективної скарги колишніх працівників ДМП ВКГ "Дніпро-Західний Донбас"; наказ про затвердження штатного розкладу та введення положення про оплату праці ДМП ВКГ "Дніпро-Західний Донбас"; Заслухавши пояснення сторін дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] працювала на посаді начальника планово-екомічного відділу ДМП ВКГ "Дніпро-Західний Донбас з 04.09.2007 року по 14.10.2013 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 3). Наказом № 102 від 14жовтня 2013 року позивач була звільнена з підприємства згідно ст. 38 КЗпП за власним бажанням (вихід на пенсію). Компенсація за невикористану щорічну відпустку становить 186 днів (а.с. 2). Згідно повідомлення Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області від 11 листопада 2013 року щодо результатів розгляду скарг позивача на дії керівництва ДМП ВКГ "Дніпро-Західний Донбас" інспекцією була здійснена позапланова перевірка підприємства ДМП ВКГ "Дніпро-Західний Донбас" в результаті якої було встановлено факти не проведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, невиплата йому середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та грошової компенсації за всі належні дні невикористаної відпустки. Зазначені обставини також викладені у довідці завідуючого відділом економічної роботи і зарплати обкому профспілки щодо результатів розгляду скарг працівників ДМП ВКГ "Дніпро-Західний Донбас" на дії керівництва, де також вказано, що з жовтня 2013 року на підприємстві змінилося керівництво, яке не визнає умови колективного договору 2013 року, оскільки колишнім керівництвом колективний договір не був зареєстрований місцевими органами виконавчої влади. Одночасно з цим встановлено, що новим керівництвом підприємства були порушені вимоги Закону України "Про оплату праці" у зв'язку з тим, що зменшення розміру оплати праці відбулося в односторонньому порядку без погодження із профспілковим комітетом та без попередження працівників підприємства. Вважає за необхідне провести перерахунки звільненим працівникам, у тому числі і позивачу [PERSON] тарифних ставок, які діяли на 01 липня 2013 року та донарахувати їм усі призупинені доплати та надбавки у зв'язку з порушенням вимог ч.3 ст.32 КЗпП України, інших норм чинного законодавства. Станом на 14.10.2013 року відповідач не сплатив заробітну плату позивачу за вересень 2013 року в сумі 2187,37 грн., яка складається з наступного. Позивач працювала на посаді начальника планово-економічного відділу, та її посадовий оклад станом на 01.09.2013 року, відповідно до штатного розкладу підприємства, затвердженого наказом № 142 від 01.07.2013 року становив -5657,00 грн. Кількість робочих днів у вересні 2013 року, відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 21 серпня 2012 року № 9050/0/14-12/13 становить 21 день. Сума нарахованої заробітної плати позивача за відпрацьовані у вересні 7 робочих днів становить - 5667:21х7= 1885,66 грн. Доплата за високі досягнення в праці, що складає 16% в вересні 2013 року становить: 1885,66х16%=301,70 грн. Таким чином сума заробітної плати позивача за вересень 2013 року складає: 1885,66 грн.+301,70 грн. = 2187,36 грн. Станом на 14.10.2013 року відповідач не сплатив заробітну плату позивачу за 5 відпрацьованих робочих днів у жовтні 2013 року в сумі - 1229,80 грн., яка складається (5657,00:23х5=1229,75 грн., з яких 5657,00 - посадовий оклад позивача; 23 - кількість робочих днів у жовтні 2013 року відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 21 серпня 2012 року № 9050/0/14-12/13; 5 - кількість відпрацьованих днів у жовтні 2013 року. Доплата за високі досягнення в праці, що складає 16% в жовтні 2013 року становить: 1229,75х165=196,76 грн. В жовтні місяці 2013 року у позивача є лікарняний за рахунок підприємства 3 дні у сумі 1013,28, та лікарняний за рахунок фонду соцстрахування 16 днів - 5404,16 грн. В порушення ст. 83 Кодексу законів про працю України та ст. 24 Закону України «Про відпустки», постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» відповідач не здійснив грошову компенсацію позивачу за всі 186 днів невикористаної щорічної відпустки, що становить - 39009,78 грн., виходячи з наступного розрахунку. Нарахування компенсації за невикористані дні відпустки провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням 12 календарних місяців (або за менший фактично відпрацьований період) на відповідну кількість календарних днів року (або відпрацьованого періоду), за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством ( ст. 73 Кодексу законів про працю України). Одержаний результат потрібно помножити на число календарних днів відпустки. Сума нарахованої заробітної плати за 12 місяців, що передували місяцю звільнення, а саме з жовтня 2012 року по вересень 2013 року (підтверджується довідкою а.с.34) та становить 74456,98 грн., з урахуванням розміру оплати за вересень 2013 року визначеної позивачем (2187,37) грн. Кількість календарних днів року (або меншого відпрацьованого періоду), за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством (ст. 73 КЗпП України) у зазначений період становить - 355 днів. Таким чином (74456,98 грн.:355 днів *186 днів = 39009,78 грн. Доводи представника відповідача, що [PERSON] було сплачено у повному обсязі компенсацію за невикористані нею 144 дні щорічної відпустки, суд вважає безпідставними, так як вони спростовуються копією наказу № 102 від 14 жовтня 2013 року про звільнення [PERSON], який підписаний керівником підприємства Кордиш Д.Є (а.с.2), де зазначено, що компенсація за невикористану щорічну відпустку становить 186 календарних днів, що також підтверджено обхідним листком, який також підписаний керівним складом підприємства (а.с.30). Таким чином сума заробітної плати позивача за жовтень та компенсації за 186 днів невикористаної щорічної відпустки становить 1229,75грн.+196,76грн.+1013,28грн.+5404,16грн.+39009,78гр н.= 46853,73 грн. Як вбачається із виписки з карткового рахунку позивача 21 жовтня 2013 року на картковий рахунок позивачу надійшла виплата у розмірі 30030,13 грн. (а.с.19) та 12 грудня 2013 року - надійшла сума 2304,90 грн. (а.с. 20). Сума вимог позивача по стягненню заробітної плати за вересень, жовтень та компенсації за 186 днів невикористаної щорічної відпустки становить: 2187,36 грн.+46853,73 грн - 30013,13 грн. - 2304,90 грн. = 16706,06 грн. із чого випливає, що позивач в день звільнення і на даний час не отримав всіх належних йому сум при звільненні і на даний час заборгованість по заробітній платі та компенсація за невикористані 186 днів щорічної відпустки становить 16706,06 грн. У ч.1 ст.115 КЗпП України зазначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У відповідності до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Отже, невиплачена позивачу заборгованості по заробітній платі та компенсація за невикористану відпустку в розмірі 16706,06 грн. підлягають стягненню з відповідача, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають також задоволенню. Так, відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як було встановлено судом, позивачу з дня звільнення, тобто з 14 жовтня 2013 року, і по 28.03.2014 року, позивачу повна виплата середнього заробітку не здійснена у зв'язку з наявністю спору, оскільки новим керівництвом ДМП ВКГ "Дніпро-Західний Донбас" не визнаються умови колективного договору на 2013 рік в частині розмірів тарифних ставок працівників, так як колективний договір не пройшов реєстрацію в місцевих органах виконавчої влади. Суд вважає таку бездіяльність керівництва незаконною. Так, у відповідності до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ч.3 ст.23 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. У ч.4 ст.23 КЗпП України зазначено, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Як вбачається з копії трудової книжки позивач з 04 вересня 2007 року по 14 жовтня 2013 року працювала на посаді начальника планово-економічного відділу. На підставі наказу № 142 від 01.07.2013 року «Про затвердження штатного розкладу та введення Положення про оплату праці робітників підприємства» (а.с.35-36) була перерахована заробітна плата всім працівникам підприємства , яка виплачувалась протягом липня та серпня 2013 року. Посадовий оклад позивача, яка обіймала посаду начальника планово-економіченого відділу ДМП ВКГ "Дніпро-Західний Донбас" відповідно до штатного розкладу становив 5657,00 грн. Отже, сторонами було досягнуто домовленості щодо умов трудового договору та розміру заробітної плати позивача, у зв'язку з чим погіршення умов оплати праці працівнику в односторонньому порядку є порушенням умов укладеного між сторонами трудового договору і прав працівника. Зокрема, ч.4 ст.41 Конституції України зазначає, що право приватної власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений такого права, а згідно ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю, яка також є власністю особи в розумінні ст.41 Конституції України, захищається законом. У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що нездійснення з вини відповідача всіх належних позивачу виплат в день звільнення, надає останньому права вимагати стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 14 жовтня 2013 року по 28.03.2013 року. Сума нарахованої заробітної плати позивачу за липень та серпень 2013 року становить 12219,12 грн.+6562,12 грн.=18781,24 грн., згідно довідки (а.с. 34) Кількість робочих днів у липні та серпні 2013 року, відповідно вищезазначеному листу Міністерства праці та соціальної політики України від 21.08.2012 року № 9050/0/14-12/13 становить 23 та 21 день, загалом 44 дні. Таким чином середня заробітна плата для розрахунку затримки виплати заробітної плати становить 18781,24 грн.:44 дні=426,84 грн. Період затримання виплати середнього заробітку за весь час затримки з 14.10.2013 року по 28.03.2014 року становить - 118 робочих днів. Тому загальний розмір виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати станом на 28.03.2014 року складає - 426,84грн.*118 днів =50367,12 грн. Відповідно до ст. 237 КЗпП України, відшкодування власника або уповноваженого ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних норм призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні зайшло своє підтвердження посилання позивача на те, що вона переживає, нервує з приводу невиплати їй заробітної плати. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз'яснено, що розмір моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) та з урахуванням обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, враховуючи характер моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, суд, вважає, що слід позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задовольнити частково, а саме в розмірі 500.00 грн. На підставі ст. 88 ЦПК України, суд, враховуючи результати розгляду справи, а також те, що позивач звільнена від сплати судового збору, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 243,60грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial