Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-05 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області із заявою до Власівської сільської ради Зіньківського району, Полтавської області, третя особа Відділ Держземагенства у Зіньківському районі, про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності. В судовому засіданні представник позивача, заяву підтримав повністю та просив її задовольнити. Надав пояснення аналогічні викладеним в заяві. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, зачитавши заву відповідача та третьої особи, які просили справу слухати за їх відсутності та визнали позовні вимоги в повному обсязі, дослідивши наявні матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, приходить до висновку, що заява [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] року в с.Соколовщина, її батьками записані [PERSON] та [PERSON], свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а.с.8). В свідоцтві про народження з невідомих позивачці причин невірно вказано ім»я її матері як «[PERSON]», хоча насправді вірно «[PERSON]». [PERSON] померла [INFO] року, свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с.10). Відповідно до довідки Власівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, на день смерті [PERSON] проживала по [ADDRESS], разом з нею проживала позивачка, [PERSON]. (а.с.12). Після її смерті залишилось спадкове майно у вигляді земельної ділянки площею 3,89 га, що розташована на території Власівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала [PERSON], матері [PERSON], на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ПЛ № 215795. [PERSON], 16 березня 1994 року склала заповіт, яким належний їй житловий будинок та нерухоме майно заповіла своїй дочці, [PERSON] (а.с.11). За життя мати позивачки не встигла переоформити вказану земельну ділянку, хоча фактично вступила у спадщину. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008р. Про судову практику у справах про спадкування "якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Беручи до уваги, що відповідно до ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець сам не розподілив спадщину між ними, та те, що позивач вчасно подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та отримав її по заповіту, що в судовому засідані не було здобуто доказів того, що є інші спадкоємці за законом або за заповітом, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині спадкування після померлої [PERSON] на користь позивача.

Outcome: approved