Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

Позивач, АТ КБ «ПриватБанк», у вересні 2019 року, звернувся до суду із позовною заявою до відповідача - [PERSON] , в якій прохає стягнути заборгованість за договором № б/н від 24 березня 2011 року, яка склалася станом на 15 липня 2019 року, у сумі 35 053 гривні 01 копійок та судові витрати у сумі 1921 гривні. В обґрунтування позовних вимог вказав, що на підставі укладеного договору № б/н від 24 березня 2011 року [PERSON] отримав кредит у сумі 18 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», складає між ним та Банком Договір. Відповідач зобов`язався погашати кредит, сплачувати відсотки за користуванням ним і комісію у терміни та на умовах, що передбачені договором. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши [PERSON] доступ до коштів на її картковому рахунку. Однак, відповідач своїх обов`язків за угодою не виконує, оскільки кредитні кошти витратив та не повертає. Внаслідок цього, станом на 15 липня 2019 року, за ним утворилася заборгованість у сумі 35 053 гривні 01 копійки, яку позивач прохає стягнути із [PERSON] разом із судовими витратами у сумі 1921 гривень (а.с.1-3). Ухвалою суду від 25 вересня 2019 року у справі відкрито спрощене провадження, без виклику сторін (а.с. 42). Відповідачу надсилалась ухвала про відкриття провадження у справі, однак ним не вчинено дій із отримання поштової кореспонденції. Відповідно до вимог ст. 272 ЦПК України, відповідач є таким, що належним чином повідомлений про розгляд цієї цивільної справи та про свої процесуальні права та обов`язки, однак правом на подання відзиву, будь-якої письмової заяви або клопотання не скористався (а.с. 45-47). Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи у межах наданих позивачем письмових доказів, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24 березня 2011 року АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № б/н, згідно з яким позичальнику надано кредит у сумі 1000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 11). Згідно із умовами укладеного сторонами договору, цей кредитний ліміт є поновлювальним, та може бути змінений банком в односторонньому порядку. Відповідно до наданого позивачем до суду розрахунку заборгованості, станом на 15 липня 2019 року за відповідачем утворилася заборгованість у сумі 35 053 гривні 01 копійка, з яких 15518 гривень 25 копійок заборгованість за кредитом, 8063 гривні 04 копійки заборгованість за простроченим кредитом, 8596 гривень 16 копійок пеня, 730 гривень 18 копійки пеня за несвоєчасність сплати суми боргу на суму від 100 гривень, 500 гривень штраф у фіксованій частині, 1645 гривень 38 копійок штраф у відсотковій частині (а.с. 4-10). Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, що визначені змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Згідно із вимогами ст. 1054 ЦК України, банк зобов`язується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, що встановлені договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Банк уклав із [PERSON] кредитний договір та надав йому у тимчасове користування грошові кошти на умовах їх повернення, по мірі витрачання, зі сплатою відсотків за користування грішми. Позичальник умови договору належним чином не виконує, оскільки кредитні кошти витратив, після чого їх кредитору не повернув і відповідні платежі за прострочку користування кредитними коштами не здійснив. Внаслідок цього, право банка на повернення йому його власності - кредитних коштів, пені та штрафу за неналежне виконання умов договору, порушено, а тому підлягає судовому захисту. Банк має право вимагати стягнення заборгованості із [PERSON] , і реалізував це право, звернувшись до суду. З цих підстав позовні вимоги про стягнення заборгованості із [PERSON] за кредитним договором підлягають частковому задоволенню. Так, заявлена позивачем до стягнення сума неповернутого кредиту в сумі 23 581 гривня 29 копійок (заборгованість за кредитом та прострочена заборгованість за кредитом) не є доведеною, через те, що наданими доказами підтверджується факт видачі кредиту лише на суму в 1000 гривень. Про це свідчить надана суду копія заяви-анкети позичальника, з якої вбачається, що працівником банку, при видачі кредитної картки «Універсальна» відповідачу, серед істотних умов договору передбачено розмір кредиту, який є рівним 1000 гривень. Дійсно, умовами укладеного між сторонами договору передбачено можливість банку в односторонньому порядку змінити розмір кредитного ліміту, проте, доказів на підтвердження факту збільшення кредитного ліміту та його використання відповідачем суду не надано. За приписами п.п. 3, 6 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації, підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами. Згідно із вимогами ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст. 68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний Банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, що розроблена на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни. Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку, відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 30.12.1998 року № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа. Згідно із п. 5.4. цього Положення, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. При цьому, п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 18.06.2003 року № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Позивачем виписки по картковому рахунку, на підтвердження факту надання відповідачу кредитних коштів у сумі, що є більшою, ніж та, яку зазначено у договорі від 24 березня 2011 року, суду не надано. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України). Окрім цього, суд констатує той факт, що позивач мав надати докази видачі кредитних коштів та наявності заборгованості за первинними бухгалтерськими документами одразу з поданням позову, в порядку ст.177 ЦПК України. Оскільки заборгованість відповідача за самим кредитом не може перевищувати встановленого та доведеного перед судом розміру кредитного ліміту, який є рівним 1000 гривень, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення із відповідача 1000 гривень, як неповернутого кредиту. Враховуючи те, що відповідачем зобов`язання зі сплати відсотків за користування кредитом виконано, оскільки вимоги про стягнення заборгованості за відсотками не пред`явлено та у позові зазначено, що такої немає, а сума неповернутого кредиту не є значною, при цьому розмір пені, яку прохає стягнути у цьому позові АТ КБ «ПриватБанк», у кілька разів перевищує розмір неповернутих позичальником кредитних коштів, а також нарахований двічі, виходячи із принципів розумності, справедливості та балансу інтересів сторін справи, суд приходить до висновку про можливість зменшення розміру пені до розміру, який становить 130% від неповернутого кредиту, тобто до суми в 1300 гривень. З цих підстав позовні вимоги про стягнення заборгованості із [PERSON] за кредитним договором підлягають частковому задоволенню. Понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача у сумі 1921 гривня. На підставі викладеного,

Outcome: partial