Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

[PERSON] 06 лютого 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про звільнення від сплати заборгованості по стягнутим аліментам на утримання неповнолітньої дитини. Позивач у своєму позові посилався на те, що він з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу та спільного мешкання мають і виховували спільну неповнолітню дитину: дочку [PERSON], [INFO], їх з відповідачем стосунки не склалися, стало питання про розірвання шлюбу, що і було зроблено в 2008 році; стосунки наразі припинені і зараз вони мешкають окремо, позивачка мешкає з дочкою. Рішенням суду від 08 квітня 2009 року за позовом відповідачки з нього стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання їх неповнолітньої дочки щомісячно в розмірі ? частини всіх видів доходів позивача. Але виконавчий лист по вказаному рішенню відповідачка надала виконавчій службі лише в травні 2013 року, а з грудня 2014 року відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню вказаного виконавчого листа. Державним виконавцем вирахувана заборгованість по сплаті цих аліментів за період з 2009 року в сумі 46705 грн. 67 коп., але аліменти за минулий час можливо стягувати лише за три роки, а не за п'ять. Він (позивач) працює, але має низьку зарплату, ніколи не відмовлявся надавати матеріальну та іншу допомогу на утримання дочки, не ухилявся від батьківських обов'язків. Вважає розрахунок державного виконавця неправомірним і таким, що протирічить ст. 194 СК України, оскільки заборгованість виникла виключно з вини відповідачки, що несвоєчасно заявила виконавчий лист до виконання. Це є підставою для звільнення його від сплати такої заборгованості. Просив звільнити його від сплати заборгованості по стягнутим з нього аліментам на утримання дочки [PERSON] за період з березня 2009 року по січень 2015 року в сумі 46705 грн. 67 коп., задовольнивши позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. В письмовому зверненні до суду позовні вимоги не визнала, вказавши, що дійсно з позивачем перебували в шлюбі, мають неповнолітню дитину, розлучилися, він добровільно матеріальну і іншу допомогу на утримання дочки не надавав і вона вимушена була звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів, рішенням суду позов було задоволено, заявлені позивачем вимоги безпідставні, оскільки він тривалий час ухилявся від сплати аліментів, обіцяв виплатити їх і не платив, вона вірила, але він її обманював; ніякої допомоги і аліментів немає і зараз, вважає дії державного виконавця правомірними і просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, не заперечував проти розгляду справи без неї. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. З'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають спільну неповнолітню дитину: дочку [PERSON], [INFO], їх з відповідачем стосунки не склалися, стало питання про розірвання шлюбу, що і було зроблено в 2008 році; стосунки наразі припинені і зараз вони мешкають окремо, позивачка мешкає з дочкою. Рішенням суду від 08 квітня 2009 року за позовом відповідачки з позивача стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання їх неповнолітньої дочки щомісячно в розмірі ? частини всіх видів доходів позивача. На думку позивача виконавчий лист по вказаному рішенню відповідачка надала виконавчій службі лише в травні 2013 року, а з грудня 2014 року відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню вказаного виконавчого листа, державним виконавцем вирахувана заборгованість по сплаті цих аліментів за період з 2009 року в сумі 46705 грн. 67 коп., але аліменти, на думку позивача, за минулий час можливо стягувати лише за три роки, а не за п'ять. Він (позивач) працює, але має низьку зарплату, ніколи не відмовлявся надавати матеріальну та іншу допомогу на утримання дочки, не ухилявся від батьківських обов'язків. Вважає розрахунок державного виконавця неправомірним і таким, що протирічить ст. 194 СК України, оскільки заборгованість виникла виключно з вини відповідачки, що несвоєчасно заявила виконавчий лист до виконання. Це, на його думку, є підставою для звільнення його від сплати такої заборгованості. Відповідач не позбавлений батьківських прав відносно дитини - дочки [PERSON], [INFO], він не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного Кодексу України. На теперішній час позивач не мешкає разом зі своєю неповнолітньою дитиною, її вихованням та утриманням, лікуванням займається відповідачка. Позивач вважає можливим звільнити його від сплати заборгованості по стягнутим з нього аліментам на утримання дочки [PERSON] за період з березня 2009 року по січень 2015 року в сумі 46705 грн. 67 коп., але в добровільному порядку це питання не вирішене, виник спір і [PERSON] вимушений був звернутися з позовом до суду. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: " 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…". Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Судом встановлено, що дійсно 08 квітня 2009 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення щодо стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання їх неповнолітньої дитини [PERSON], 2000 року народження до досягнення нею повноліття в розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів щомісячно, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред'явлення позову, а саме з 16 березня 2009 року, про що відповідачці було видано відповідний виконавчий лист, з яким вона звернулася до Індустріального відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, так як [PERSON] на той момент був зареєстрований в Індустріальному районі м. Дніпропетровська за адресою: [ADDRESS]. Державним виконавцем було відкрито виконавче провадження, про що була винесена відповідна постанова. [PERSON] аліменти на утримання доньки в добровільному порядку або самостійно відповідно до вказаного рішення суду не сплачував. Він неодноразово говорив відповідачці, що буде добровільно сплачувати аліменти на утримання дитини, і його вже "дістали" ці листи, та інші документи, які приходили йому поштою на домашню адресу, з постійними розрахунками заборгованості по аліментам з виконавчої служби, але ж цього не відбувалося. Відповідно до заперечень відповідачки [PERSON] постійно приходив до неї на роботу, влаштовував гучні сварки з нецензурною лайкою, слідкував за нею та донькою, телефонував їй та доньці з погрозами, якщо вона не забере виконавчого листа, він себе не зможе зовсім контролювати, та не відповідає за свої вчинки, тобто погрожував фізичною розправою в жорсткій формі. Говорив, що в нього немає коштів, він не працевлаштований, неодноразово просив відповідачку позичити йому гроші тощо. Все це продовжувалось протягом двох років. Такою поведінкою [PERSON] морально та психолгічно давив на свою колишню дружину, порушував її та доньки гармонійні адаптовані умови життєдіяльності, тому [PERSON] під його впливом та тиском 09 лютого 2011 року була вимушена написати заяву до виконавчої служби та забрати виконавчий лист, але вони з позивачем домовились, що він хоч як - небудь буде допомагати відповідачці утримувати їх доньку, на, що він погодився. Після того моменту, коли відповідачкою була написана заява до виконавчої служби, [PERSON] перестав з'являтися зовсім. Він не визнає за собою обов'язок приймати участь в утриманні нашої доньки, як це передбачено ст. 180 Сімейного кодексу України. Він вже тривалий час, а саме, як вище вбачається з 2009 року, не надає ніякої матеріальної допомоги, не приймає участі у вихованні доньки. Відповідачка працює лікарем у КЗ "Дніпропетровська міська студентська поліклініка" ДОР", отримує мінімальну заробітну платню, їй дуже важко одній утримувати їх спільну доньку, так, як її потреби зростають кожного дня разом із віком. Іншого джерела доходу у неї не має. Враховуючи те, що [PERSON] ввів відповідачку в оману та скористався її довірою, та не надає жодної допомоги дитині на її утримання увесь цей час, а саме 5 років, [PERSON] у грудні місяці 2014 року була вимушена звернутися із заявою до Кіровського відділу Державної Виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції (так як [PERSON] тепер вже був зареєстрований у Кіровському районі) з тим же виконавчим листом для стягнення аліментів та заборгованості по ним, про що державним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 45856851 від 18 грудня 2014 року та розрахований розмір боргу станом на 01 лютого 2015 року в порядку ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" та Сімейного Кодексу України згідно нормам якого, враховується середньо міська заробітна плата, у зв'язку з відсутністю відомостей про отримані доходи боржника. Згідно з ч. З ст. 181 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька і виплачуються щомісячно. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із ч. 1 ст. 187 цього Кодексу один із батьків може подати заяву за місцем роботи, місцем виплати пенсії, стипендії про відрахування аліментів на дитину з його заробітної плати, пенсії, стипендії у розмірі та на строк, які визначені у цій заяві. Крім того, ст. 194 СК України має виключний перелік обставин коли провадиться стягнення заборгованості за аліментами. За положеннями ст. 194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Якщо за виконавчим листом, пред'явленим до виконання, аліменти не стягувалися у зв'язку з розшуком платника аліментів або у зв'язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час. Таким чином, вимоги про стягнення заборгованості певної суми, яка є предметом виконавчого провадження не можуть грунтуватися на правилах ст. 194 СК України, але на підставі вищевикладеного чітко вбачається, що відповідачкою було вчасно надано виконавчий лист до виконання, згідно рішення суду про сплату аліментів, що набрало законної сили. Порядок стягнення аліментів та заборгованості по них визначений статтями 194-195 СК України та ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження". Заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до ст. 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Вказана норма матеріального права визначає порядок стягнення аліментів за виконавчим листом за минулий час та заборгованості за аліментами, що утворилася при їх відрахуванні за заявою платника, поданою відповідно до ст. 187 СК України. Таким чином, при відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону, а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Повторне стягнення із боржника суми, яка має бути ним виплачена в порядку виконання рішення суду про стягнення аліментів недопустиме. Задоволення вимог про стягнення заборгованості за аліментами, які вже стягуються за рішенням суду виконавчою службою за виконавчим листом є по своїй суті повторним стягненням аліментів з відповідача. Така сума заборгованості має бути виплачена відповідачем в порядку виконання рішення суду про стягнення аліментів, і заходи щодо стягнення заборгованості, яка утворилась, повинна застосовувати державна виконавча служба. Згідно частині 3 статті 197 Сімейного Кодексу України: суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти, але ж це здебільш стосується дій державного виконавця та виконання рішення при відстрочці сплати заборгованості. Виконавчий документ, виданий на підставі рішення, яким надана відстрочка виконання, приймається державним виконавцем до виконання після закінчення терміну відстрочки в межах строку, встановленого для пред'явлення цього виконавчого документа. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним належним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. При таких обставинах суд вважає не доведеними обставини позову, а тому не можливим їх задоволення повністю. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача. Однак, жодних доказiв позивачем до суду не надано. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно позивача та дочки зараз по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього та предмета спору, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань стосовно позовних вимог є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про звільнення від сплати заборгованості по стягнутим аліментам відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про звільнення від сплати заборгованості по стягнутим аліментам в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed