Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті ДТП та просив стягнути з відповідача на користь позивача, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майнову шкоду в розмірі 54 306,46 грн.; витрати на проведення оцінки в розмірі 1500,00 грн.;витрати на зберігання автомобілю 288,00 грн.; судовий збір в розмірі 704,80 грн. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що внаслідок порушення відповідачем Правил дорожнього руху під час керування автомобілем Toyota д/н [NUMBER] в м. Білгород-Дністровському по вул. Степовій, нею 12.10.2017 року було скоєно ДТП, чим завдано шкоду автомобілю Daewoo д/н [NUMBER], належному позивачу, що є підставою для відшкодування [PERSON] позивачу шкоди у повному обсязі. Відповідач проти заявлених позовних вимог заперечує з огляду на те, що цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована в ТДВ "СТ "Домінанта" на підставі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АМ/0152530; ДТП, яке сталося 12.10.2017 року є страховим випадком, а отже, на думку відповідача, вона є неналежним відповідачем по справі, оскільки шкоду має відшкодовувати страховик, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог по справі. 16.08.2018 року провадження по цивільній справі було відкрите, визначено розгляд справи провести в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 40-41). 02.10.2018 року відповідач [PERSON] надала ду суду відзив на позовну заяву (а.с. 60-63). 02.10.2018 року відповідач [PERSON] надала до суду письмову заяву про проведення розгляду справи в порядку загального позовного провадження (а.с.99). 03.10.2018 року позивач [PERSON] подав до суду письмову заяву, відповідно до якої не заперечував проти розгляду справи в порядку загального позовного провадження (а.с. 101). Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.10.2018 року клопотання відповідача [PERSON] було задоволено, здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання по справі (а.с. 103-104). 13.12.2018 року [PERSON] подав до суду заяву про забезпечення позову, яка ухвалою від 13.12.2018 року була повернута заявнику. Позивач надав до суду письмову заяву, в якій просив розгляд справи здійснити у його відсутності. У разі неявки відповідачів, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с. 139). Відповідач у судове засідання не з'явилася, в матеріалах справи наявна письмова заява представника відповідача [PERSON] про розгляд справи у відсутності відповідача та її представника (а.с.138). Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, причина неявки суду не відома. У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивачу [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] належить автомобіль Daewoo д/н [NUMBER] (а.с.35). Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11.12.2017 р. у справі №495/10002/18, відповідача [PERSON] було визнано винною у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та піддано стягненню штрафу у дохід держави. З вказаної Постанови вбачається, що 12.10.2017 року о 20 год. 15 хв. [PERSON] керувала автомобілем Toyota д/н [NUMBER] в м. Білгород-Дністровському по вул. Степовій виїзжала з другорядної дороги на головну (вул. Переможенська), не надала переваги в русі транспортному засобу Daewoo д/н [NUMBER], який рухався по головній дорозі, що призвело до зіткнення, автомобілі отримали механічні пошкодження (а.с.7). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З огляду на викладене, факт завдання відповідачем матеріальної шкоди позивачу внаслідок скоєння ДТП встановлений рішенням суду, яке набрало законної сили та не підлягає додатковому доказуванню. Частинами 1 та 2 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Постановою Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» за №6 від 27.03.1992 року із змінами та доповненнями роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована в ТДВ "СТ "Домінанта", на підставі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АМ/152530, про що свідчить витяг з бази даних МТСБУ про чинність полісу на дату ДТП. Відповідно до ч. 2 ст. 528 ЦК України у разі невиконання або неналежного виконання обов'язку боржника іншою особою цей обов'язок боржник повинен виконати сам. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не впливає із суті договору. Верховний суд України, за результатами розгляду справи № 6-2808цс15, 20.01.2016 року, ухвалив Постанову в якій зазнав наступні правові висновки: «Право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з яі ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-праї відповідальності». З огляду на викладені положення чинного законодавства та зважаючи, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, суд приходить до висновку, що [PERSON] є належним відповідачем по справі, крім того вона не позбавлена права пред'явити майнові вимоги до страхової компанії з якою нею ухвалено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Порядок визначення шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, врегульовано главою 82 ЦК, крім того, відповідні роз'яснення надано в постанові Пленуму Верховного Суду «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 №6, відповідно до яких при визначенні розміру шкоди враховується розмір майнової шкоди, спричиненої майну або особистим немайновим правам потерпілого. Під шкодою, що має бути відшкодована, розуміють або зменшення блага потерпілого внаслідок порушення його матеріальних прав або зниження нематеріальних благ (рівня життя, здоров'я тощо). Ч. 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір таких збитків підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення втраченої речі. Відповідно до ч.2 ст.22 ЦК збитками є витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Згідно з роз'ясненнями п.9 постанови Пленуму ВС «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 №6 при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку із заподіянням шкоди майну. Оцінка майна представляє собою процес визначення його вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами з оцінки майна, і є результатом практичної діяльності оцінювачів та суб'єктів оціночної діяльності, визнаних такими відповідно до положень Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», про що прямо зазначається у ст. ст. 3-5 цього Закону. Згідно з ст. 7, ст.10, ст. 11 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна проводиться на підставі договору про оцінку майна між суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання та замовником оцінки. Замовниками оцінки можуть бути особи, яким майно належить на законних підставах або у яких майно перебуває на законних підставах, а також ті, які замовляють оцінку' майна за дорученням зазначених осіб. З метою визначення розміру матеріальної шкоди, яка була заподіяна Позивачу у зв'язку із пошкодженням автомобіля, 25.07.2018 року Позивач звернувся до ТОВ «Клевер Експерт» та уклав договір про проведення оцінки вартості матеріального збитку від 25.07.2018 р. (а.с. 30) в результаті чого 01.08.2018 року було складено звіт про оцінку вартостіі матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 414/08-18 (а.с. 8-28). Відповідно до зазначеного звіту матеріальний збиток, заподіяний власнику автомобіля «Daewoo» д/н [NUMBER], внаслідок його пошкодження, складає 54 306,56 (п'ятдесят чотири тисячі триста шість гривень 56 коп.) грн., адже ринкова вартість автомобіля до ДТП становить 54 306,56 грн., а вартість відновлювального ремонту 72 006,39 грн. За послуги проведення оцінки та складання Звіту Позивач сплатив 1 500,00 (одна тисяча п'ятсот гривень 00 коп.) грн., що підтверджується актом прийому-передачі робіт по оцінці (а.с. 29). Відповідно до квитанції від 13.10.2017 року №8492332 позивач поніс витрати за зберігання автомобілю на спеціальному майданчику в с. Салгани в розмірі 288 грн. За змістом ст. 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необгрунтованим. Ремонт вважається економічно необгрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо- транспортної пригоди. Виходячи зі змісту п. 8.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом МУЮ та ФДМ України 24.11.2003 року за № 142/5/2092, за даних умов вартість матеріального збитку визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ до ДТП. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача матеріального збитку у розмірі 54 306,56 грн., витрат на проведення оцінки в розмірі 1500,00 грн. та витрат на зберігання автомобілю у розмірі 288,00 грн. є обгрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 704,80 грн. На підставі вищевикладеного та ст.ст. 22, 1166, 1187, 1192ЦК України,

Outcome: approved