Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

10.12.2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним вище позовом в якому просить поновити його на роботі на посаді заступника директора з благоустрою, утримання прибудинкової території та загальних питань КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва", стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.11.2015 року до дня поновлення на роботі. Посилається в позові на те, що з 27.04.2015 року обіймав посаду заступника директора з благоустрою, утримання прибудинкової території та загальних питань Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва". Наказом № 613/к від 26.11.2015 року він був звільнений з роботи у зв'язку із втратою довір'я відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України. Вважає своє звільнення з роботи незаконним з наступних підстав. Зазначає, що відповідно до інструкції, якою визначалися його посадові обов'язки, на нього не покладалося безпосереднє обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей. Між ним та підприємством не укладався договір про матеріальну відповідальність. До того ж, відсутні конкретні факти, що підтверджують його провину, висновок про втрату довір`я не обґрунтований та не підтверджений жодним доказом. Жодних об'єктивних підстав для того щоб висунути на його адресу недовіру не існує. За весь період виконання своїх посадових обов'язків жодного дисциплінарного стягнення на нього не накладалося. Службові розслідування стосовно нього не проводилося, не встановлювалися факти порушень з його боку умов трудового договору, не доводилася його вина. В інвентаризаційних актах, актах ревізії, інших документах відомості про порушення ним трудових обов'язків відсутні. Крім того, в порушення ст. 43 КЗпПУ власником не було отримано попередньої згоди первинної профспілкової організації, членом якої він є, на його звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП. Виходячи з цього, просить задовольнити позов. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили позов задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували. Посилаються на те, що позивачем були вчинені корисливі правопорушення не пов'язані з виконанням посадових обов`язків. Зокрема, з червня по жовтень 2015 року позивач, принаймні тричі, давав вказівки керівнику транспортного відділу, [PERSON], виводити за територію господарства спецтехніку та працівників для роботи на власній присадибній ділянці в [ADDRESS]. Вказані обставини були підставою для звільнення позивача за п. 2 ст. 41 КЗпПУ. Вважають дії адміністрації підприємства при звільненні позивача з роботи такими, що відповідають вимогам закону, а тому просять відмовити в позові. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.21,24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства,установи,організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату. Судом встановлено, що наказом № 32 від 27.04.2015 року позивач [PERSON] був призначений на посаду заступника директора з благоустрою, утримання прибудинкової території та загальних питань Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва". Наказом № 613/к від 26.11.2015 року [PERSON] був звільнений з роботи у зв'язку із втратою довір'я відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України. Звільнення у зв'язку з втратою довір'я відноситься до додаткових підстав розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов. Відповідно до пункту 2 статті 41 Кодексу законів про працю України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можу бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. За змістом вказаної статті, можна виділити три основні складові (умови), за наявності яких працівник може бути звільнений на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України: 1. певна категорія працівників, тобто, ця стаття застосовується не до всіх працівників, а лише до тих, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні або культурні цінності; 2. наявність винних дій цієї категорії працівників, при цьому винні дії можуть бути вчиненні як умисно, так і з необережності; 3. винні дії працівника повинні давати підстави для втрати довір'я до нього. Не можуть бути звільнені на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України, тобто у в зв'язку з втратою довір'я до них, працівники, які мають відношення до грошових чи матеріальних цінностей, але не пов'язані з їх безпосереднім обслуговуванням. Законодавство не містить чіткого переліку професій чи посад, на які поширюються положення п. 2 ст. 41 КЗпП України. Разом з цим, до посадових обов'язків працівника, який може бути звільнений за п. 2 ст. 41 КЗпПУ, мають входити обов'язки по обслуговуванню грошових, товарних або культурних цінностей. Обов'язок по обслуговуванню таких цінностей може бути передбачений тарифно-кваліфікаційними довідниками та іншими локальними нормативними актами, розробленими та затвердженими на підприємстві. В будь-якому випадку має бути документально підтверджено, що на працівника були покладені обов'язки по обслуговуванню грошових чи матеріальних цінностей. Таким підтверджуючим документом також може бути наказ про покладення виконання певних обов'язків на конкретного працівника. З дослідженої при розгляді даної справи посадової Інструкції заступника директора з благоустрою, утримання прибудинкової території та загальних питань, затвердженої 05.05.2015 року директором КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва" [PERSON], вбачається, що в обов'язки позивача не входило обслуговування грошових, товарних чи культурних цінностей. До того ж, з позивачем власником не було підписано договір про повну матеріальну відповідальність. Вказані обставини представниками відповідача не оспорювалися. Представники відповідача в ході судового розгляду справи зазначили, що підставою звільнення [PERSON] за п. 2 ст. ст. 41 КЗпПУ були факти вчинення позивачем корисливих правопорушень не пов'язаних з виконанням посадових обов'язків. В Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року роз'яснено, що звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обгрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою. В пункті 28 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачається: при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 2 ст.41 КЗпП, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КзпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом з тим при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Втрата довіри може бути обумовлена лише винними діями працівника, які він зробив усвідомлено або з необережності, що дає підставу роботодавцю не довіряти такому працівникові. Як правило, такі дії мають корисливий характер. Це крадіжки цінностей, використання їх у своїх особистих цілях, порушення правил торгівлі, відпуск товарів у борг, порушення правил зберігання матеріальних цінностей, допущення недостачі або надлишків товарів, халатне відношення до роботи тощо. Для втрати довіри не обов'язково, щоб шкода була нанесена. Досить, щоб працівник своїми діями створив можливість для заподіяння шкоди. Факт добровільного відшкодування заподіяного збитку не перешкоджає звільненню за мотивом втрати довіри. Вчинення винних дій працівника, що призвели до втрати довіри до нього з боку власника чи уповноваженого ним органу, може бути як умисним так і з необережності. Для правових наслідків звільнення з цих підстав не має значення, чи працівник свідомо і умисно вчиняв винні дії чи легковажно ставився до своїх обов'язків, або з необережності допустив дії, що дають ґрунтовні підстави для втрати довіри до нього. Висновок власника або уповноваженого ним органу про втрату довіри до працівника має бути обґрунтований та підтверджений доказами. Краще, коли ці докази оформлені документально. Наприклад, є підтвердження інвентаризаційним актом, актами ревізії чи іншими документами. При оскарженні працівником звільнення в судовому порядку суди перевіряють всі обставини, підстави звільнення та правильність документального оформлення такого звільнення. Якщо допущене хоча б якесь порушення вимог законодавства з боку роботодавця, суди стають на сторону працівника і поновлюють його на роботі, визнавши звільнення незаконним. Відповідач посилається на те, що підставою для втрати довір`я до позивача було те, що позивачем були вчинені корисливі правопорушення не пов'язані з виконанням посадових обов`язків. Зокрема, [PERSON] в робочий час, під час перебування на посаді заступника директора Керуючої компанії з питань благоустрою, утримання прибудинкової території та загальних питань, використовував службову техніку Керуючої компанії та працівників підприємства на заміському будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Як зазначається в ч.ч.1, 3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. В п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " роз»яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ»я сторін та враховуючи обов»язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Як зазначається в ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Разом з цим, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів. Надані представниками відповідача - копія листа № 2332-12/2015 від 07.12.2015 року; копія листа № 153-01/2016 від 25.01.2016 року; копія запиту про надання інформації у справі № 88 365 від 09.12.2015, - є лише документами, які підтверджують факт звернення відповідача до правоохоронних органів із заявами. Ці документи не є належним доказом того, що позивачем були вчинені корисливі правопорушення. Надана представниками відповідача службова записка [PERSON] від 25.11.2015 також, на думку суду, не є достатнім доказом того, що викладені в ній факти дійсно мали місце і позивачем було вчинено корисливе правопорушення, яке було підставою для звільнення позивача з роботи. При цьому, суд враховує, що клопотання представників відповідача про виклик та допит [PERSON] в якості свідка, в подальшому представниками відповідача було відкликане. Надані представниками відповідача документи: витяг з кримінального провадження, копія розпорядження від 03.12.2015 року, копія доповідної записки від 01.12.2015 року, не є належними та допустимими доказами на підтвердження доводів відповідача про встановлення факту вчинення позивачем корисливого правопорушення, оскільки всі ці документи були складені вже після звільнення позивача з роботи, тому суд вказані документи при розгляді даної справи до уваги не приймає. Враховуючи ці обставини, ненадання передбачених законом доказів своїм твердженням, суд приходить до висновку про безпідставність заперечень відповідча. Крім того, при звільненні працівника з підстав втрати довір'я до нього власнику або уповноваженому ним органу необхідно дотримуватись вимог статті 43 КЗпП України. Положеннями цієї статті визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 2 статті 41 КЗпП, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору. Якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не було отримано згоди профспілкового комітету на звільнення позивача з роботи, що відповідачем не оспорюється. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник має бути поновлений на попередній роботі органом, який вирішує трудовий спір. З огляду на викладені вище обставини, суд дійшов висновку про те, що звільнення позивача з роботи відбулося без законних підстав, а тому позовні вимоги [PERSON] про поновлення його на роботі підлягають задоволенню. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Виходячи з цього, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Встановлено, що середньомісячна заробітна плата позивача становить 12 333,00 грн., що вбачається з довідки, виданої КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва" 11.12.2015 року. З даної довідки вбачається, що заробіток за останні 2 місяці (вересень, жовтень) перед звільненням позивача склав 24 666, 00 гр.. Відповідно до п. п. 3 п. 3, п. 5 вище приведеного Порядку середньоденний заробіток позивача складає 560,59 гр. / 24 666, 00 грн. : 44 роб. день = 560,59 гр./ Вимушений прогул складає 63 дні. Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача належить 35 317, 17 гр. середнього заробітку за час вимушеного прогулу./ 63 день х 560,59 = 35 317, 17 грн./. Відповідно до роз`яснень, викладених у абз. 5 п. 6 постанови №13 Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» оскільки справляння і сплата прибуткового податку громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Виходячи з цього, стягнуті за рішенням суду суми підлягають виплаті позивачеві за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів, визначених законом, розмір яких визначається роботодавцем. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий зір»/ діючого в редакції на момент виникнення спірних правовідносин/ позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин від сплати судового збору звільняються. Виходячи з цього та розміру задоволених вимог позивача суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави 487,20 грн. судового збору /35 317, 17 грн. : 100 = 353, 17 грн., що є меншим ніж 0, 4 розміру мінімальної заробітної плати станом на день звернення позивача - фізичної особи - до суду /.

Outcome: approved