Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ "Кодимський елеватор", в якій просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі та спричинену моральну шкоду. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15.07.2011 року він був прийнятий на роботу до ТОВ "Кодимський елеватор" на посаду водія пожежної машини. 01.10.2011 року переведений на посаду слюсара на поточну лінію. З 10.02.2015 року він був призваний на військову службу у зв`язку з мобілізацією та являється військовослужбовцем в/ч [NUMBER] м. Подільськ. Крім того 19.01.2018 року позивачем укладений контракт про проходження військової служби в Державній прикордонній службі України, а саме в Подільському прикордонному законі, строком на три роки. Посилаючись на ч. 3 ст. 119 КЗпП України вказує, що він має право на збереження за ним середнього заробітку на час військової служби, тоді як відповідач нараховує йому заробітну плату в розмірі прожиткового мінімуму. Вважає, що внаслідок виплати відповідачем заробітної плати не в повному розмірі утворилась заборгованість по заробітній платі в розмірі 72423 грн. 40 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. Крім того вважає, що внаслідок неповної виплати заробітної плати, відповідачем завдано йому моральну шкоду, яку він оцінює в 10000 грн. та яку також просить стягнути з відповідача. Відповідачем до суду був поданий відзив, в якому викладені заперечення проти позову, які зводяться до того, що позивачу виплачується заробітна плата в розмірі, який не суперечить вимогам діючого законодавства. В судове засідання сторони не з`явилися, надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. 15.07.2011 року позивач [PERSON] був прийнятий на роботу до ТОВ "Кодимський елеватор" на посаду водія пожежної машини. 01.10.2011 року переведений на посаду слюсара на поточну лінію, що підтверджено копією трудової книжки [NUMBER] від 31.10.2001 року. 10.02.2015 року позивача було призвано на військову службу у зв`язку з мобілізацією, що підтверджується повідомленням Кодимського РВК керівнику підприємства. 19.01.2018 року між позивачем та начальником подільського прикордонного загону укладений контракт про проходження громадянином України [PERSON] військової служби у Збройних Силах України на посадах сержантського та старшинського складу строком на три роки. Згідно довідки від 10.05.2018 року № 173, виданої начальником відділу кадрів військової частини [NUMBER] , [PERSON] дійсно проходить службу у військовій частині [NUMBER] м. Подільськ з 10 лютого 2015 року по теперішній час. Статтею 119 КЗпП України визначено, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Відповідно до п. 5 Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом затвердженого Постановою КМУ від 04.03.2015 № 105, обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100. Розрахунок, який надано до суду позивачем виконаний не у відповідності до вказаного порядку, а тому не може бути прийнятим судом до уваги. Згідно абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто в даному випадку, що передують дню призову позивача на військову службу. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Враховуючи, що позивач був призваний на військову службу 10.02.2015 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи. Як вбачається із довідок №64 та №65 від 14.09.2018 року виданих ТОВ "Кодимський елеватор", нарахована та виплачена заробітна плата [PERSON] за останні два місяці, що передували призову на військову службу становить, за грудень 2014 року за фактично відпрацьовані 8 днів 423 грн. та за січень 2015 року за фактично відпрацьовані 15 днів 1081 грн. Таким чином, середньоденна (годинна) заробітна плата позивача становить 65 грн. 39 коп. (1504 грн./23 фактично відпрацьовані дні у грудні 2014 року та січні 2015 року). Беручи до уваги, що кількість робочих днів, які мають бути оплачені середнім заробітком, згідно умов праці становить 973 дні (за період з 10 лютого 2015 року по 31 грудня 2018 року включно, оскільки відомостей про нараховану заробітну плату в 2019 році сторони до суду не надали), шляхом їх множення на середньоденний заробіток позивача перед вступом на військову службу (65,39 грн.), отримуємо суму середнього заробітку, яка підлягала виплаті за період перебування відповідача на військовій службі - 63624 грн. 47 коп. З довідки виданої ТОВ "Кодимський елеватор" встановлено, що за період з 01.01.2015 року по 31.12.2018 року загальна сума нарахованої заробітної плати [PERSON] становить 73650 грн. 82 коп. З наведеного слід зробити висновок, що відповідачем не порушено вимоги діючого законодавства щодо нарахування позивачу заробітної плати, оскільки розмір заробітної плати, яка нарахована [PERSON] , навіть за винятком заробітної плати виплаченої за період з 01.01.2015 року по 10.02.2015 року, значно перевищує розмір середнього заробітку, який підлягав нарахуванню, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Також, позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду, завдану внаслідок порушення його трудових прав, яку він оцінює в 10000 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи, що судом не було встановлено, що відповідачем були порушені законні права позивача на отримання середнього заробітку за час перебування на військовій службі, дана вимога задоволенню також не підлягає.

Outcome: dismissed