Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Управління поліції охорони в Івано-Франківській області про визнання недійсними п.п. 4.2.3., 4.2.4. Договору на охорону майна в житлових приміщеннях №ІФМ 1668 від 29.10.2010 року, зобов"язання надати послуги відповідно до Договору на охорону майна в житлових приміщеннях №ІФМ 1668 від 29.10.2010 року, мотивуючи тим, що між ним та Управлінням Державної служби охорони при УМВС України в Івано-Франківській області укладено Договір №ІФМ 1668 від 29.10.2010 року на централізовану охорону майна в житлових приміщеннях громадян, в подальшому пролонгованому. Правонаступником Управління Державної служби охорони при УМВС України в Івано-Франківській області є Управління поліції охорони в Івано-Франківській області. Укладення Договору відбувалось шляхом підписання позивачем готового бланку, на якому всі умови Договору були встановлені відповідачем, до яких позивач змушений був приєднатись в цілому без можливості внесення змін на момент укладення Договору, до моменту підписання якого відповідач зобов'язав позивача надати платіжний документ про передоплату в розмірі 56,00 грн. Відповідач змушений був придбати у відповідача комплект електронного обладнання, оплатити послуги монтажу і підключення технічних систем, укласти з оператором зв'язку "Вега" договір про надання послуг стаціонарного зв'язку з виділеною для охорони телефонною лінією. Згідно п.2.3 вищезазначеного Договору, періодом охорони вважається час з моменту прийому "Об'єкта" під охорону до моменту зняття "Об'єкта" з охорони клієнтом або його довіреною особою." Однак, 01.12.2016 року позивач виявив, що сигналізація не працює, про що відразу повідомив відповідача, які проінформували позивача про те, що в зв'язку із наявністю заборгованості, надання послуг охорони припинено і договір розірвано відповідачем в односторонньому порядку. Жодних повідомлень про припинення надання послуг та розірвання договору позивачу не надіслано. Крім цього, відповідач регулярно змінює банківські реквізити, не повідомляючи про це позивача, як передбачено п.3.3 Договору. Позивач сплатив відповідачу кошти. В тій же телефонній розмові позивача повідомлено про збільшення щомісячної плати за послуги охорони, однак письмового подання не надіслав та додатку до договору позивачу не надав для підписання. На неодноразові звернення позивача щодо надання письмового подання з обгрунтуванням зміни вартості послуг, відповідач не відреагував. Термін дії Договору визначений до 29.10.2017 року, до якого відповідач зобов'язаний надавати послуги відповідно до умов Договору. Не зважаючи на сплату позивачів коштів, відповідач послуги не надав, повідомив листом від 19.12.2016 року №2290/43/2801-2016 про одностороннє розірвання договору, тобто через 23 дні після фактичного припинення надання послуг. Оскільки п.4.2.3 та п.4.2.4 Договору створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін, є несправедливими, тому усі наслідки дій відповідача, спрямовані на розірвання Договору в односторонньому порядку є недійсними і на відповідача має покладатися обов'язок виконання договірних зобов'язань по наданню послуг з охорони до закінчення строку дії договору. Просить визнати недійсними п.п. 4.2.3., 4.2.4. Договору на охорону майна в житлових приміщеннях №ІФМ 1668 від 29.10.2010 року, зобов"язати відповідача надати послуги відповідно до Договору на охорону майна в житлових приміщеннях №ІФМ 1668 від 29.10.2010 року. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з мотивів, викладених в позовній заяві, просив позов задоволити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила з підстав, викладених в попередньо поданих до суду письмових запереченнях (а.с. 33-37). Просила в задоволенні заявлених позовних вимог відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи справи, суд, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Правонаступником Управління Державної служби охорони при УМВС України в Івано-Франківській області є Управління поліції охорони в Івано-Франківській області. Учасниками справи зазначений факт не заперечуються, а тому згідно ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. 29.10.2010 року між Управлінням Державної служби охорони при УМВС України в Івано-Франківській області та [PERSON] укладено договір №ІФМ1668 на централізовану охорону майна в житлових приміщеннях громадян підрозділам Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ, п.2.1 якого визначено що Клієнт передає, а Охорона приймає під охорону майно, що знаходиться на Об'єкті Клієнта за адресою: [ADDRESS]. Пунктом 3.1 вказаного Договору встановлено, що ціна охоронних послуг за цим Договором є договірною і визначається Сторонами у Розрахунку договірної ціни (Додаток №1 до Договору), який є невід'ємною частиною цього Договору. Згідно п.3.2 Договору у разі зміни норм витрат Охорони на виконання заходів охорони по Договору, у тому числі при проведенні державної індексації доходів населення, інших заходів, що викликають зміну суми витрат на утримання Охорони, договірна ціна та вартість охоронних послуг по Договору змінюється Сторонами на основі наданого Охороною письмового подання Клієнту без переоформлення Договору, шляхом підписання Сторонами нового Додатку №1 до Договору. Відмова Клієнта від підписання нового Додатку №1 до Договору про підвищення договірної ціни та вартості охоронних послуг по Договору, є достатньою підставою для розірвання цього Договору в односторонньому порядку за ініціативою Охорони. До офіційної відмови Клієнта про переукладення Договору за новими тарифами, що дає право Охороні розірвати в односторонньому порядку цей Договір, прирівнюється і ненадання письмової відповіді на відповідне письмове звернення Охорони протягом 20 днів від дати його одержання Клієнтом. Пунктом 4.2.3 зазначеного Договору визначено, що за цим Договором Охорона має право розірвати Договір в односторонньому порядку та відключити сигналізацію Об'єкта від пульту централізованої охорони (ПЦО), якщо: Клієнт має заборгованість перед Охороною по Договору більше ніж за один місяць; сигналізація на Об'єкті вийшла з ладу з вини Клієнта і потребує ремонту. Необхідність проведення ремонту технічних засобів сигналізації Об'єкта встановлюється Охороною при обсеженні Об'єкта; Клієнт не згоден оплачувати послуги охорони у зв'язку з підвищенням договірної ціни згідно з пунктом 3.2 Договору; при виникненні технічних причин, що перешкоджають продовженню охорони Охороною Об'єкта (заміна номера телефону, переключення телефону на спарену схему, ліквідація ПЦО, тощо); Клієнт, з яким укладено Договір не користується Об'єктом для проживання або втратив право на користування Об'єктом; Клієнт або його довірені особи використовують Об'єкт з метою, не пов'язаною з проживанням; існують чинні судові рішення (рішення, ухвала, постанова), господарські договори, а також інші документи, що одночасно надають повноваження декільком фізичним особам та/або суб'єктам господарювання на використання Об'єкта, що охороняється. Згідно п.4.2.4 зазначеного Договору у випадку дострокового розірвання Договору Охороною з причин, вказаних у підпунктах 4.2.3.1-4.2.3.3, відключення сигналізації Об'єкта від спостереження ПЦО може проводитися Охороною без окремих письмових повідомлень про це клієнта (а.с. 6-13). Як вбачається з Розрахунку вартості охоронних послуг від 12.02.2013 року по договору №ІФМ1668 від 29.10.2010 року між УДСО при УМВС України в Івано-Франківській області та [PERSON] досягнуто домовленість про договірну ціну за здійснення заходів охорони по Договору №ІФМ1668 від 29.10.2010 року, яка становить 60,00 грн., у т.ч. ПДВ-20% в місяць (а.с. 14). Частиною 1 статті 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно п.21 Положення про Державну службу охорони при Міністерстві внутрішніх справ, затвердженого Постановою КМУ від 10.08.1993 року №615, відносини підрозділів Державної служби охорони з юридичними особами та громадянами у зв'язку з наданням послуг з охорони та безпеки, відповідальність, права та обов'язки сторін визначаються договорами. Договір на охорону укладається відповідно до примірних договорів після виконання власником обов'язкових вимог Державної служби охорони щодо інженерно-технічного укріплення об'єкта та обладнання його технічними засобами охоронного призначення. Частиною 4 статті 179 Господарського кодексу України встановлено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст. Аналізуючи визщезазначені норми законодавства, суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем укладався примірний договір на охорону, а не договір приєднання, як зазначає позивач. Тобто, останній не був позбавлений можливості змінювати окремі умови зазначеного договору або доповнювати його зміст. Посилання позивача на те, що на момент укладення спірного договору мало місце обмеження його свободи при укладенні договору, виборі контрагента, через відсутність інших суб'єктів надання охоронних послуг, а тому він змушений був придбати у відповідача комплект електро-монтажного обладнання та укласти договір про надання послуг охорони саме з відповідачем, спростовується поданими представником відповідача Відомостями про суб'єкта господарювання-ліцензіата, з яких вбачається, що на момент укладення спірного договору в м.Івано-Франківську зареєстровано 43 суб'єкта господарювання з видом діяльності - електро-монтажні роботи та діяльність у сфері надання послуг охорони. А тому суд вважає таке посилання безпідставним, необгрунтованим, не підтвердженим жодними належними і допустими доказами та до уваги не бере. Як вбачається з 19.12.2016 року Висновку службового розслідування за фактом звернення на Урядову "гарячу лінію" гр.[PERSON], складеного Управлінням поліції охорони в Івано-Франківській області, опитаний по даному факту заступник начальника УПО - начальник відділу [PERSON] повідомив, що 20.11.2016 року інженер ЦТО УПО [PERSON] проінформувала його про наявність замовника охоронних послуг, який порушив договірні відносини з УПО та більше допустимого терміну (1 місяць) не здійснив оплату за послуги охорони. Тому було прийнято рішення відповідно до п.4.2.3.1 Договору розірвати договір в односторонньому порядку та відключити сигналізацію об'єкта від ПЦО, про що було складено наказ про зняття об'єкта з-під охорони та з 01.12.2016 року знято з охорони. Відповідно до п.4.2.4 Договору повідомлення клієнту не направлялося. Встановлено, що підставою для дострокового розірвання договору слугувало неналежне виконання гр.[PERSON] договірних зобов'язань в частині здійснення своєчасної оплати за послуги охорони (а.с. 38-41). Згідно копії квитанції №0.0.662990830.1 ПАТ КБ "ПриватБанк" від 02.12.2016 року [PERSON] за послуги охорони [ADDRESS], згідно договору №№ІФМ1668 оплачено 60.00 грн. Отримувач: Управління поліції охорони в Івано-Франківській області (а.с. 15-зв.). Відповідно до квитанції №0.0.664151730.1 ЗАТ "А-Банк" від 05.12.2016 року [PERSON] за послуги охорони [ADDRESS], згідно договору №№ІФМ1668 оплачено 60.00 грн. Отримувач: Управління поліції охорони в Івано-Франківській області (а.с. 15-зв.). Відповідно до п.3.3 спірного Договору оплата по Договору проводиться Клієнтом щомісячно, до 10 числа поточного місяця на умовах попередньої оплати шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок охорони. Посилання позивача на те, що він оплатив послуги охорони та, що він своєчасно здійснював оплату даних послуг судом до уваги не беруться, оскільки, згідно вищезазначених квитанцій, така оплата була проведена після розірвання 01.12.2016 року відповідачем договору в односторонньому порядку. Крім цього, як вбачається з поданого представником відповідача копії Картки рахунку: 6813 УПО м.Івано-Франківськ, Контрагент: [PERSON], за період з 01.12.2015 року по 31.12.2016 року, оплата послуг охорони за: січень 2016 року здійснена 15 числа; лютий - оплата відсутня; березень - 22 числа; квітень - 25 числа; травень - 19 числа; червень - 23 числа; липень - 29 числа; серпень - 29 числа; вересень - 23 числа; жовтень - 28 числа; листопад - відсутня оплата; грудень 2016 року - відсутня оплата (а.с. 42-43). Даний факт свідчить про систематичне невиконання позивачем умов спірного Договору. Пунктом 5.1.11 даного Договору встановлено, що за цим Договором Клієнт зобов'язаний письмово повідомляти Охорону про здавання Об'єкта під охорону на тривалий безперервний термін (понад 10 діб), а також провести попередню оплату по Договору Охороні за такий період Охорони Об'єкта. Позивачем суду не представлено жодного належного та допустимого доказу того, що він повідомив відповідача про його тривалу відсутність, тобто про здавання житлового приміщення під охорону на тривалий безперервний термін (понад 10 діб). А тому посилання позивача на те, що він тривалий час перебував у місцевості, у якій відсутній інтернет, у зв'язку з чим був позбавлений можливості провести своєчасну оплату послуг охорони, та на неправомірність дій відповідача щодо неповідомлення позивача про припинення надання послуг охорони та розірвання Договору, суд вважає безпідставним та необгрунтованим, оскільки саме позивачем порушено вимоги п.5.1.11 вказаного договору. Частинами 1, 2 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно п.6 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Посилання позивача на те, що пунктами 4.2.2, 4.2.4 Договору створено істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивачу (споживачу) при фактичній неможливості позивача на момент укладення Договору внести зміни до Договору з метою усунення такого дисбалансу, суд вважає безпідставним та необгрунтованим, оскільки спірний договір є примірним договором відповідно до п.21 Положення про Державну службу охорони при Міністерстві внутрішніх справ, затвердженого Постановою КМУ від 10.08.1993 року №615, а тому позивач не був позбавлений можливості змінювати окремі умови зазначеного договору або доповнювати його зміст. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони спірного договору на охорону майна в житлових приміщеннях громадян на добровільних засадах визначили усі її умови, які прописані чітко і зрозуміло. Позивача ніхто не спонукав до укладення Договору. Підписуючи Договір позивач погоджувався з цими умовами; - oсоба, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. В данному випадку сторонами не ставиться під сумнів обсяг цивільної дієздатності один одного; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Позивач був ініціатором укладення Договору, в момент підписання він був ознайомлений з усіма умовами договору та міг обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробив. - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно п.21 Положення про Державну службу охорони при Міністерстві внутрішніх справ, затвердженого Постановою КМУ від 10.08.1993 року №615, Договір на охорону укладається відповідно до примірних договорів після виконання власником обов'язкових вимог Державної служби охорони щодо інженерно-технічного укріплення об'єкта та обладнання його технічними засобами охоронного призначення. Між позивачем та відповідачем укладався примірний договір на охорону, а не договір приєднання, як зазначає позивач. - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, який укладений між позивачем та відповідачем був спрямований на реальне настання правових наслідків; - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, договір №ІФМ1668 на централізовану охорону майна в житлових приміщеннях громадян підрозділам Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ, укладений 29.10.2010 року між відповідачем та позивачем відповідає вимогам, які встановлені для чинності правочину. За змістом частини 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача про визнання недійсними п.п. 4.2.3., 4.2.4. Договору на охорону майна в житлових приміщеннях №ІФМ 1668 від 29.10.2010 року є необгрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. Що стосується позовної вимоги про зобов"язання відповідача надати послуги відповідно до Договору на охорону майна в житлових приміщеннях №ІФМ 1668 від 29.10.2010 року, то суд суд приходить до висновку, що вона не підлягає до задоволення, оскільки, як було встановлено в судовому засіданні, вказаний договір 01.12.2016 року розірвано правомірно, тобто договір припинив свою дію, а тому відсутні правові підстави для зобов'язання відповідача надавати послуги відповідно до вказаного Договору. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням наведеного суд вважає, що позовні вимоги позивача є безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до Положення про Державну службу охорони при Міністерстві внутрішніх справ, затвердженого Постановою КМУ від 10.08.1993 року №615, Закону України "Про захист прав споживачів", ст.179 ГК України, ст.ст.203, 204, 215, 509, 526, 628, 634, 638 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 12, 81, 89, 259, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, -

Outcome: dismissed