Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-13 00:00:00

Представник позивача, змінив предмет позову, просить суд визнати недійсною та скасувати реєстрацію в квартирі [ADDRESS] відповідача [PERSON], вказуючи на те, що реєстрація відповідача була проведена незаконно у відсутність згоди позивача, оскільки на той час він був за рішенням Нахімовського районного суду м. Севастополя від 21.07.2011 року знятий з реєстраційного обліку в квартирі як такий, що не проживає в квартирі без поважних причин більш шести місяців, розпорядження Нахімовської РДА м. Севастополя від 28.11.2011 року договір найму був укладений з його сином [PERSON], що дозволило безперешкодно зареєструвати місце проживання відповідача в квартирі. Рішенням Апеляційного суду м. Севастополя від 11.06.2012 року, рішення суду першої інстанції було скасовано, у задоволенні позову про визнання позивача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням було відмовлено, розпорядженням Нахімовської РДА м. Севастополя від 22.08.2012 року № 339-од, було скасовано розпорядження від 28.11.2011 року, договір найму житлового приміщення був укладений з позивачем, що у теперішній час дає підстави позивачу вимагати визнання недійсною та скасування реєстрації відповідача в квартирі, як проведеної з порушенням ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України». В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав, наполягав на його задоволенні, вказував на те, що його права на проживання в квартирі не порушені, будь-яких претензій к відповідачу він не має, вважає, що відповідач має право на проживання в квартирі як дружина його сина та мати його онучки, але не має права бути зареєстрованою в квартирі, оскільки реєстрація відповідача перешкоджає позивачу у здійсненні права приватизації квартири, оскільки якщо відповідач буде включена до осіб, які мають право на приватизацію та співвласників приватизованого приміщення, це суттєво погіршить права позивача на частку його майна у праві загальної часткової власності, оскільки його частка була зменшена. Відповідач та її представник в судовому засіданні вимоги позову не визнали, заперечували проти його задоволення, вказували на те, що відповідач мешкає в квартирі з квітня 2009 року до теперішнього часу, проти чого не заперечував [PERSON] Після одруження з сином позивача та народження дитини позивач була зареєстрована в квартирі як член сім'ї наймача житла. Житлових прав позивача [PERSON] не порушує, що також визнано позивачем в судовому засіданні. 3-тя особа: [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимог [PERSON], вказувала на те, що між сторонами по справі, а також іншими членами сім'ї ніколи не обговорювалося питання приватизації житла, проживання та реєстрація в квартирі [PERSON] житлових прав, а також права на приватизацію позивача не обмежує. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані докази у їх сукупності, приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити в наступних підстав. Судом встановлено, що наймачем квартири [ADDRESS] на підставі Розпорядження Нахімовської РДА м. Севастополя від 22.08.2012 року, є [PERSON], позивач по справі. Розпорядження про зміну договору найму квартири, в частині наймача житла - з [PERSON], на укладення його з [PERSON] було прийнято на підставі заяви позивача та рішення Апеляційного суду м. Севастополя від 11.06.2012 року про відновлення права користування житловим приміщенням. В квартирі також зареєстрована та проживає відповідач по справі - [PERSON], яка була зареєстрована за місцем свого проживання ВГІРФО Нахімовського РВ УМВС України в м. Севастополі від 10.04.2012 року як член сім'ї наймача житла, яким на той час був син позивача - [PERSON], з яким [PERSON] зареєстрований шлюб 25.09.2010 року. Також в квартирі зареєстровані та проживають інші члени сім'ї наймача - колишня дружина [PERSON], син [PERSON] та малолітня [PERSON] [INFO]. Відповідно до ст.ст. 3, 4, 11, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ним позовних вимог на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть учать у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Захист прав у порядку цивільного судочинства - це передбачені законом способи охорони, цивільних, житлових, земельних, сімейних чи трудових прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Тому власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а лише конкретно визначеним законом способом захисту свого права. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України, а також визначається спеціальними законами, які регулюють конкретні правовідносини. Зазначеною статтею ЦК так і главами 2 та 3 ЖК України, якими визначається порядок вселення і користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду та службовими приміщеннями, а також роз'ясненнями, що містяться у п.2 та п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985р., з наступними змінами і доповненями «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового кодексу України», не передбачено можливості визнання незаконними вселення до житлового приміщення чи реєстрації громадян у ньому, а зняття їх з реєстрації залежить зокрема, від вирішення у встановленому законом порядку питання про набуття чи втрату ними права на користування жилим приміщенням, яке регулюється нормами житлового і цивільного кодексів (ст.ст. 64, 65, 71, 72, 156 ЖК України, ст.405 ЦК України). Відповідно до ст.7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою, 5) виселення. Виходячи з того, що ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання осіб, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою, 5) про виселення. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства України. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 січня 2012 року (справа № 6-57цс11). Разом з тим, позовні вимоги про визнання відповідача такою, що вселилася до спірного житлового приміщення з порушенням встановленого законом порядку й не набуття чи втрату нею права на користування жилим приміщенням не пред'являлись і судом не вирішувались, що відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» виключає можливість ухвалення рішення про скасування реєстрації [PERSON] за вказаною адресою. Крім того, як вбачається з копії паспорту відповідача [PERSON], рішення про реєстрацію місця проживання відповідача було прийнято та проведено ВГІРФО Нахімовського РВ УМВС України в м. Севастополі 10.04.2012 року, тому не може бути покладений обов'язок по скасуванню реєстрації або визнання недійсним рішення про реєстрацію на [PERSON] або РЕП № 11, оскільки позов заявлений до неналежних відповідачів. Суд враховує заперечення позивача щодо відсутності його згоди на реєстрацію місця проживання невістки у заяві про реєстрацію місця проживання, але вказує на те, що серед підстав для зняття з реєстрації місця проживання особи відповідно до ст. 7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" не встановлено, таку, як здійснення реєстрації місця проживання особи на підставі документу інформації в документи), що не відповідає вимогам до форми документу. Крім того, не доведені суду заперечення позивача надані ним в судовому засіданні щодо обмеження його права на приватизації квартири реєстрацією відповідача, оскільки відповідно до вимог ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням власника квартири (будинку). До членів сім'ї наймача за ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі разом з наймачем або за якими зберігається право на житло, як на момент введення в дію Закону, так і на час приватизації жилого приміщення. Таким чином, суд вважає що у задоволенні позову необхідно відмовити у зв'язку з його недоведеністю та безпідставністю. На підставі ст. 15,16 ЦК України, ст. 64 ЖК України, ст.ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 1,5,8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року,

Outcome: dismissed