Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

24.10.2013р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до ТОВ ПБФ «Домобуд» (треті особи - [PERSON], Інспекція ДАБК у Дніпропетровській області) про визнання права власності, яка була передана в провадження судді Ткаченко Н.В. В подальшому, а саме 11.02.2014р. позивачем було уточнено позовні вимоги, та в остаточній редакції вимоги пред'явлено до ТОВ ПБФ «Домобуд» в особі арбітражного керуючого Чабан Я.І., [PERSON] про визнання контракту недійсним та відшкодування збитків в розмірі 1 070 398грн., стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000грн. (а.с. № 95-97). Ухвалою суду від 15.04.2014р.в задоволені клопотання представника відповідача - Т ОВ ПБФ „Домобуд" в особі арбітражного керуючого Чабан Я.І.- Романенко Л.С. (діє на підставі довіреності від 12.03.2013р.) в закритті провадження по цивільній справі було відмовлено (а.с. № 141). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у тексті позовної заяви та в ході судового розгляду посилався на те, що ТОВ ПБФ «Домобуд», як при укладенні контракту про дольову участь в будівництві [NUMBER] від 29.05.2008р. з [PERSON], так і при укладенні договору уступки права вимоги від 26.11.2008р. з [PERSON], навмисно ввела інших сторін цих угод в оману стосовно прав інших осіб на квартиру [ADDRESS]. Представник відповідача - ТОВ ПБФ „Домобуд" в особі арбітражного керуючого Чабан Я.І.- Романенко Л.С. (діє на підставі довіреностей від 12.03.2013р. та 26.01.2014р.- а.с.№ 110, 136) з позовними вимогами [PERSON] не погодилася з тих підстав, що ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 20.09.2010р. було порушено справу про визнання ТОВ ПКФ «Домобуд» банкрутом та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Постановою цього ж суду від 22.11.2011р. була відкрита ліквідаційна процедура. Посилаючись на положення Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", вважала що розгляд даної справи належить до компетенції господарського суду. Відповідач [PERSON] в судові засідання, призначені на 31.03.2014р. та 15.04.2014р. повторно не з'явився, про слухання справи був повідомлений належним чином, в справі є особисті розписки про отримання судових повісток в судові засідання (а.с. № 122, 123, 134), про причини неявки суд двічі не сповістив, заяв про відкладення слухання справи або розгляд справи за його відсутністю не надав. З урахуванням вищевикладеного, на підставі ст. 169 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача [PERSON] та з урахуванням того, що представник одного із відповідачів приймала участь у розгляді справи, висловила свою думку щодо невизнання позовних вимог і вона буде врахована судом при вирішені цієї справи, суд вважає за можливе винести рішення на загальних підставах, встановлених ЦПК України. Суд, вислухав позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 29.05.2008р. між ТОВ ПБФ «Домобуд» та [PERSON] був укладений контракт про дольову участь в будівництві [NUMBER], предметом якого було дольове будівництво квартири [ADDRESS] на умовах визначених цим контрактом (а.с. № 6-12) . Відповідно до розділу 1 зазначеного контракту ТОВ ПБФ «Домобуд» зобов'язувався передати у власність квартиру [ADDRESS]. Пунктом 1.7. контракту строк введення будинку в експлуатацію визначений 4 квартал 2009р. Вищезазначені зобов'язання за контрактом відповідачем виконані не були, хоча відповідно до квитанції від 29.05.2008р. № 11 вся сума вартості квартири (згідно п. 1.8. контракту) сплачена в повному обсязі, про що свідчить квитанція на суму 535 199грн. (а.с. № 16). 26.11.2008р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір уступки права вимоги, відповідно до якого всі його права за контрактом від 29.05.2008р. перейшли до позивача. Цей договір уступки права вимоги також був підписаний і з боку ТОВ ПБФ «Домобуд» (а.с. № 17). Між тим, як з'ясувалось під час розгляду даної справи, 09.12.2004р. між ТОВ ПБФ «Домобуд» та [PERSON] було укладено договір про дольову участь у будівництві житла, предметом якого також була та сама квартира [ADDRESS] (дивись матеріали цивільної справи № 2-445/2010р. Васильківського районного суду Дніпропетровської області - оглядалися в судовому засіданні 15.04.2014р.). В подальшому, право власності на квартиру [ADDRESS] згідно рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 19.07.2010р. було зареєстроване за [PERSON] (а.с. № 48, 59-60, 80-82). Отже, є всі підстави зробити висновок, що на момент укладення контракту про дольову участь в будівництві [NUMBER] від 29.05.2008р. ТОВ ПБФ «Домобуд» вчинив шахрайські дії, шляхом укладення з [PERSON] контракту про дольову участь у будівництві квартири, майнові права на яку були вже предметом іншої угоди з іншої особою ще у 2004 році. Підтверджує зазначені обставини також той факт, що керівника ТОВ ПБФ «Домобуд» Ходаченко Г.А. було засуджено вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28.04.2012р. (справа № 1-83-2011), зокрема за ст. 190 КК України, тобто за шахрайські дії під час продажу квартир у будинку [ADDRESS] Ці обставини не заперечувала під час розгляду справи в судовому засіданні представник відповідача Романенко Л.С. (а.с. № 70, 71, 142-144). Зі змісту ч. 3 ст. 203 ЦК України вбачається, що правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам дійсності правочину, зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Отже, наявність вільного волевиявлення учасників правочину та його відповідність внутрішній волі при укладенні цього правочину є однією з необхідних умов визнання останнього дійсним, а відсутність вільного волевиявлення учасника правочину, є підставою для визнання такого недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Таким чином, оскільки ТОВ ПБФ «Домобуд», як при укладенні контракту про дольову участь в будівництві [NUMBER] від 29.05.2008р. з [PERSON], так і при укладенні договору уступки права вимоги від 26.11.2008р., навмисно ввела інших сторін цих угод в оману стосовно прав інших осіб на квартиру [ADDRESS]. Таким чином, відповідач своїми недобросовісними діями, які полягали у навмисному створенні помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. За вказаних обставин, суд вважає, що контракт про дольову участь у будівництві квартири [NUMBER] від 29.05.2008р., укладений між ТОВ ПБФ «Домобуд» та [PERSON], предметом якого було дольове будівництво квартири [ADDRESS], є недійсним. Тому, виходячи з норм ч.2 ст. 230 ЦК України розмір збитків, які було завдано [PERSON] (договір уступки права вимоги з [PERSON] від 26.11.2008р.) неправомірними діями відповідача, складає 535 199 грн. * 2 = 1 070 398 грн., які слід стягнути рішенням суду саме з ТОВ ПБФ «Домобуд», як сторони, яка застосувала обман по відношенню до [PERSON] при укладанні контракту 29.05.2008р. та [PERSON] при укладенні договору уступки права вимоги від 26.11.2008р. Що стосується позовних вимог [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди на підставі ст. 1167 ЦК України, то в цій частині його позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При визначені розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача ТОВ ПБФ «Домобуд» на користь позивача, суд враховує, що останній вимушений був звертатись до суду з даним позовом, що потребувало від нього додаткового часу та як наслідок призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків і необхідності вживання додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, судом також враховані характер та ступінь моральних страждань позивача, характер немайнових втрат, які поніс [PERSON] Підводячи підсумок, суд оцінює моральну шкоду, спричинену позивачу неправомірними діями відповідача ТОВ ПБФ «Домобуд» в розмірі 5000 гривень, а в іншій частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди [PERSON] слід відмовити. Сума моральної шкоди також підлягає стягненню саме з ТОВ ПБФ «Домобуд», як сторони, яка застосувала обман по відношенню до [PERSON] при укладанні контракту 29.05.2008р. та по відношенню до [PERSON] при укладенні договору уступки права вимоги від 26.11.2008р. При вирішенні цього цивільно-правового спору, суд вважає, що строки пред'явлення позову (уточнення позовних вимог, під час якого було змінено предмет та підстави пред'явлення позову, відбулось 11.02.2014р. - а.с. № 95-97) [PERSON] не є пропущеними, а тому не підлягають поновленню, оскільки про обставини, що змусили його пред'явити 11.02.2014р. уточнену редакцію позовних вимог він дізнався лише з відповіді КП ДМТІ від 12.11.2013р. та відповіді Васильківського райсуду Дніпропетровської області від 11.12.2013р., які надійшли на запити суду в межах розгляду його цивільного позову, пред'явленого з інших правових підстав 24.10.2013р. (а.с. № 48, 80-82). Крім того, суд враховує і те, що відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а представник відповідача взагалі не звертала увагу суду на строки позовної давності при пред'явлені [PERSON] позову 24.10.2013р. (первісного) та 11.02.2014р. (уточненого). Що стосується суті заперечень представника відповідача ТОВ ПБФ „Домобуд" в особі арбітражного керуючого Чабан Я.І.- Романенко Л.С., які стосуються того, що ці позовні вимоги [PERSON] не повинні розглядатися за нормами ЦПК України, а провадження по справі підлягає закриттю, то вони не заслуговують на повагу з огляду на наступне. Дійсно, ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 20.09.2010р. було порушено справу про визнання ТОВ ПКФ «Домобуд» банкрутом та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Постановою цього ж суду від 22.11.2011р. була відкрита ліквідаційна процедура (а.с. № 124-129). Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2014р. продовжено термін ліквідаційної процедури та повноваження ліквідатора Чабан Я.І. до 21.07.2014р. (а.с. № 98-99). Між тим, суд вважає, що цивільно-правовий спір, якій виник у зв'язку з укладанням контракту про дольову участь в будівництві [NUMBER] від 29.05.2008р., повинен розглядатися саме за нормами ЦПК України, а не ГПК України. Так, 06.12.2012р. було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо подальшого удосконалення адміністрування податків і зборів», яким внесені зміни до п. 7 ч. 1 ст. 12 ГПК України. Відповідно до цих змін господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких право чинів, договорів), укладених боржником: стягнення заробітної плати: поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України. Вказані зміни до ГПК України набрали чинності 19.01.2013р. - одночасно із набранням чинності Законом України 22.12.2011р. «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання банкрутом». Відповідно до положень ст. 4-1 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Тобто Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» є спеціальним Законом по відношенню до ГПК України та у разі наявності протиріч саме положення спеціального закону мають пріоритет у застосуванні господарським судом при розгляді справи. Згідно до п. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 06.12.2012р. № 5518-VI, положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом. Оскільки провадження у справі про банкрутство ТОВ ПБФ „Домобуд" було відкрито ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 20.09.2010р., розгляд такої справи здійснюється згідно положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в попередній редакції, яка не передбачає права господарського суду розглядати спір з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство. За таких обставин, спір за позовом [PERSON] не може розглядатися в порядку господарського судочинства та є цивільно-правовим, а закриття районним судом провадження у даній цивільній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, призведе до неможливості розгляду даного спору будь-яким судом, що є порушенням принципу доступності судової влади, закріпленим у п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, та з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено частково, при подачі позову ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 04.11.2013р. було визначено ціну позову та прийнято рішення про стягнення недоплаченого судового збору рішенням суду, суд вважає за можливе стягнути з відповідача ТОВ ПБФ „Домобуд" на користь держави судовий збір в розмірі 3157грн. (розрахунок наступний: 1% від ціни позову складає 1070398грн., отже підлягає стягненню максимальний розмір судового збору в розмірі 3654грн., від цієї суми слід відрахувати внесену позивачем при подачі позову суму 740грн. 60коп. та додати суму судового збору у розмірі 243грн.60коп. за частину позовних вимог про стягнення моральної шкоди = 3157грн.) (а.с. а.с.№ 4, 25). Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача ТОВ ПБФ „Домобуд" на користь [PERSON] слід стягнути внесену позивачем при подачі позову суму судового збору 740грн. 60коп. (а.с. № 4). Судові витрати стягуються рішенням суду саме з відповідача ТОВ ПБФ „Домобуд", а не [PERSON], з вищенаведених підстав задоволення позовних вимог [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: partial