Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . На обгрунтування своїх позовних вимог зазначає, що вона є власницею житлового будинку по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 14.07.2009 року, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23699441 від 28.08.2009 року . У даному будинку зареєстровані четверо людей: позивачка, її донька [PERSON] , син [PERSON] та ще одна донька [PERSON] - відповідачка по справі, однак остання фактично не проживає в даному житловому приміщенні з 2013 року без поважних причин у зв`язку з тим, що переїхала на постійне проживання до м. Червоноград Львівської області, що порушує права власності позивачки на вказаний житловий будинок. Відповідачка не сплачує комунальні послуги, в утриманні житла участі не бере, домовленостей про збереження житла за відповідачкою між ними не було, відносин вони не підтримують. Ухвалою судді від 04 березня 2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі, надано відповідачеві строк для подання відзиву, роз`яснено права учасникам справи та наслідки невчинення ними відповідних процесуальних дій, справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні (а.с. 19 ). Ухвалою суду від 26.03.2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті, здійснено виклик учасників справи (а.с. 25-26 ). Позивач [PERSON] в судове засідання не явилася, подала заяву в якій просила розглядати дану справу без її участі, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позовну заяву не надала, про місце, дату та час розгляду справи повідомлена належно, відповідно вимогам п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України. Оскільки відповідач правом на подання відзиву не скористалася, справа вирішується за наявними матеріалами, згідно з ч.8 ст.178 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що не суперечить вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, надавши об`єктивну та неупереджену оцінку як кожному доказу окремо, так і сукупності доказів у їхньому взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , відповідно до копії договору купівлі-продажу від 14.07.2009 року та копії Витягу з Державного реєстру правочинів за № 7503565 від 14.07.2005 року (а.с.6-8 ). Згідно з довідкою відділу благоустрою та житлово-комунального господарства Баранівської міської ради від 02.12.2019 року № 6715 (а.с.11), та копією будинкової книги ( а.с.12-13 ) [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в [ADDRESS] . Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 26.12.2019 року посвідчено факт непроживання відповідачки [PERSON] за адресою реєстрації місця проживання, а саме: у житловому будинку по [ADDRESS] з 2013 року ( а.с. 14 ). Суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловою площею в належному позивачу на праві приватної власності помешканні. Право власності позивача на будинок згідно ст.ст. 316 -319, 321 ЦК України, захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Згідно ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.391 УК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частиною другою статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи, що судом не встановлено вчинення перешкод відповідачу в користуванні будинком, а також, те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації її постійного проживання досить тривалий час без поважних причин (протилежного судом не встановлено), домовленості про збереження права користування житлом між власником та відповідачкою не встановлено, суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання відповідача такою, що втратила право користування будинком. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст.9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст.19 Закону України « Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42). Отже, в даній ситуації визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції. Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47). Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР. Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст.391 ЦК України, ст. 163 ЖК УРСР, тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у її права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Щодо того, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що спірний будинок має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідач тривалий час у спірному будинку не проживає, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що вона проживає в спірному будинку, користується ним та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в будинку. При цьому, її тривала відсутність свідчить про те, що вона має інше місце проживання, відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату нею житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власників такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст.141 ЦПК України. Зважаючи, що позов задоволено, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 840,80 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved