Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. У листопаді 2018 року позивач звертаючись до суду з заявою просить суд, визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою : [ADDRESS]. Свої вимоги аргументує тим, що вона є власником будинку [ADDRESS]. У вказаному будинку зареєстрований її батько [PERSON] та [PERSON], але останній з 2008 року не проживає у вказаному будинку , добровільно знятися з реєстрації не бажає. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою судді Прилуцького міськрайонного суду Коваленка А.В. від 06.11.2018 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду на 08 год. 00 хв. 11грудня 2018 року. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 11 грудня 2018 року розгляд справи відкладено до 08 години 23 січня 2019 року. У зв»язку з перебуванням судді у відрядженні розгляд справи відкладено до 08 год.00 хв. 15 лютого 2019 року. У зв»язку з перебуванням судді на лікарняному розгляд справи відкладено до 14 год.00 хв. 06 березня 2019 року. У зв»язку з перебуванням судді на лікарняному розгляд справи відкладено до 12 год. 00 хв. 13 березня 2019 року. ІІІ. Позиції сторін. В судове засідання позивач не з»явився, але надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, у разі неявки відповідача проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з»явився, про причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача, суд на підставі наявних в справі доказів, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенню ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Позивачу на праві приватної власності у відповідності до договору дарування житлового будинку від 26 лютого 2013 року є власником будинку [ADDRESS](а.с.14). Згідно з довідкою про склад сім»ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб виданою комітетом самоорганізації населення №3 мікрорайону Рокитний від 05.11.2018 року № 024/03-09 № 5414, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO](а.с.22). Відповідно до домової книги по житловому будинку за адресою: [ADDRESS], у вказаному будинку зареєстровані: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO](а.с.18-21) Відповідно до акту про не проживання за місцем реєстрації складеного комітетом самоорганізації населення №3 мікрорайону Рокитний від 24.10.2018 року, [PERSON] , [INFO], не проживає за адресою: [ADDRESS], з 2008 року (а.с.23) V.Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." («Кривіцька та Кривіцький проти України» § 41,42, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року). Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п.2 ст.8 Конвенції. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною першою ст.156 Житлового Кодексу України передбачено, що члени сім»ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім»ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій ст.64 цього кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім»ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п'ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї» членами сім'ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв'язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов'язковими умовами для визнання їх членами сім'ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім'ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім'ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім'ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов'язки осіб, які об'єдналися для спільного проживання. Згідно із частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь- яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є об'єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об'єктом власності. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред'явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. У постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Крім того, вказані правові позиції найшли відображення в Постанові Верховного Суду України від 28.01.2019 року у справі № 521/10548/16-ц, провадження № 61-36095св18. Згідно приписів ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачеві належить на праві приватної власності житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Відповідач у справі не є членом сім»ї позивача, оскільки останні на пов'язані спільним побутом, та не мають взаємних прав та обов'язів, а був зареєстрований у спірному будинку колишнім власником будинку та приходився йому пасинком. Встановивши, що право користування будинком за адресою: [ADDRESS] у [PERSON] є похідним від прав колишнього власника будинку, членом сім'ї якого він був, суд вважає, що після зміни власника відповідач втратив право на користування даним будинком. Крім того [PERSON] не проживає в спірному будинку з 2008 року, і тривала відсутність відповідача в належному позивачеві будинку, об"єктивно свідчить про зміну його місця проживання. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладені вище обставини суд констатує, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві», а відтак - позовні вимоги підлягають задоволенню. VІІ. Розподіл судових витрат. Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по справі, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за правилами ч.1 ст.141 ЦПК України. Враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, судовий збір за позов немайнового характеру підлягає стягненню на користь позивача з відповідача 704 грн. 80 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved