Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

23.10.2020 [PERSON] (далі по тексту позивач) звернулась до суду з позовом до Дарницького районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах захисту дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, в якому просить: - визнати протиправними дії Дарницького РВ ГУ ДМС України в м. Києві у проведенні реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в квартирі [ADDRESS] ; - зобов`язати Дарницьку районну в м. Києві державну адміністрацію скасувати реєстрацію місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.10.2012. На підставі цього рішення [PERSON] , [PERSON] виселено з спірної квартири. Зазначає, що згоди на реєстрацію місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у квартирі [ADDRESS] [PERSON] як власник квартири не надавала, у зв`язку з цим, правових підстав для реєстрації місця проживання у цій квартирі не було. Також зазначає, що Дарницьким РВ ГУ ДМС України в м. Києві всупереч вимог наказу Міністерства внутрішніх справ України від 22.11.2012 №1077 "Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів" не перевірено наявності підстав для реєстрації місця проживання третіх осіб та не отримано її згоди як власника квартири на таку реєстрацію. Ухвалою суду від 06.07.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, з підстав, викладених у позові та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача- [PERSON] , [PERSON] заперечував проти задоволення позову. Крім того, звернувся з заявою про застосування строку позовної давності. Представник відповідача - Дарницької РДА та представник третьої особи поклалися на розсуд суду. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та\~дійшов до такого висновку. З матеріалів справи вбачається, що 28.07.2015 Дарницьким РВ ГУ ДМС України в м. Києві здійснено реєстрацію місця проживання [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] на підставі поданих ними заяв від 21.07.2015. 30.07.2015 Дарницьким РВ ГУ ДМС України в м. Києві здійснено реєстрацію місця проживання [PERSON] (2008р.н.) у квартирі [ADDRESS] за місцем проживання його матері [PERSON] . Підставою для реєстрації місця проживання є договір міни від 25.09.1997; власником квартири зазначено [PERSON] , а також міститься запис останньої про надання згоди на реєстрацію місця проживання заявника. Факт реєстрації місця проживання за вказаною адресою з даних підстав ніким з учасників справи не заперечувався при розгляді справи судом. З матеріалів справи вбачається, що 17.12.2015 позивач звернулась до ГУ ДМС України в м. Києві із заявою, в якій зазначивши, що є власником квартири [ADDRESS] згідно з рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.10.2012, просила надати інформацію, на підставі яких документів без її згоди були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Листом ГУ ДМС України в м. Києві від 25.01.2016 №1-16/Г-1581-15, копія якого наявна у справі повідомлено позивачу про те, що згідно з п. 2.2 Порядку реєстрації місця проживання\~та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України від 22.11.2012 №1077, Дарницьким РВ ГУ ДМС України в м. Києва 28.07.2015 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] на підставі постанови Верховного Суду України від 01.07.2016. Водночас малолітній [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою на підставі п. 4 ст. 29 ЦК України та п. 2.3 вказаного Порядку за місцем проживання одного з батьків. При цьому проведеною перевіркою порушень не виявлено. У справі наявні копія ухвали Апеляційного суду м. Києва від 23.04.2014 у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, про визнання права власності на квартиру та виселення з квартири, згідно з яким суд визнав за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] та виселив відповідачів з цієї квартири. Постановою Верховного Суду України від 01.07.2015 заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.10.2012, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23.04.2014 та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.10.2014 скасовано в частині виселення [PERSON] , [PERSON] без надання іншого постійного жилого приміщення, у задоволенні позову у цій частині відмовлено. У частині, що стосується визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.10.2012 Верховним Судом України залишено без змін. Згідно з копією витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 15.02.2013, державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Бродюк І.Ю. 15.02.2013 внесено до реєстру запис №309378 про право приватної власності (розмір частки 1) [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на об`єкт житлової нерухомості двокімнатну квартиру [ADDRESS] (реєстраційний об`єкт нерухомого майна 19282280000) (спірна квартира). В якості підстави виникнення права власності визначено заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.10.2012. Право власності [PERSON] на спірну квартиру також підтверджується наявною у справі копією інформаційної довідки від 24.12.2015 №50758082 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Між тим, згідно відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва зареєстрованими особами, які проживають у цій квартирі, є: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Спірні правовідносини регулюються Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" і Порядком реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів. Згідно із ст. 6 Закону №1382 та п. 2.2 розділу ІІ Порядку №1077 (у редакції, чинній на час проведення спірної реєстрації) для реєстрації особа або її законний представник подає: - письмову заяву; - документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження або свідоцтво про належність до громадянства України; - квитанцію про сплату державного мита або документ про звільнення від його сплати; - талон зняття з реєстрації (у разі зміни місця проживання в межах України). Талон зняття з реєстрації не подається у разі оформлення реєстрації місця проживання з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання; - документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; - військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку). Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших документів. Згідно з п. 2.3 розділу ІІ Порядку відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вносяться до заяви одного з них. Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про реєстрацію місця проживання особисто. На підтвердження права проживання у спірній квартирі відповідачем подано органу реєстрації дублікат договору міни від 25.09.1997, реєстровий №3-3161, виданий замість втраченого 10.02.2011 і зареєстрований в реєстрі за №7-115. Проте, в зазначений період часу набрало законної сили заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.10.2012 у справі №02/2-5561/12, згідно з яким право власності на спірну квартиру визнано за позивачем, та яке (право) було зареєстровано за позивачем 15.02.2013, про що внесено відповідний запис у Державний реєстр речових прав. При цьому, треті особи були обізнані про цей факт, що не викликає ніяких сумнівів, оскільки вони були учасниками справи №02/2-5561/12 й подавали апеляційну та касаційну скарги на рішення, а у подальшому заяву про перегляд ухвали суду касаційної інстанції за до Верховного Суду України. Таким чином, на час проведення спірної реєстрації дублікат договору міни не підтверджував право [PERSON] , [PERSON] на проживання у спірній квартирі, а тому не міг бути підставою для реєстрації їх місця проживання у ній. Водночас позивач, як одноосібний власник квартири, свої згоди на реєстрація місця проживання третіх осіб не надавала. Суд погоджується з тим, що не будучи обізнаним про існування судових рішень у справі №02/2-5561/12 відповідач не міг передбачити, що дублікат договору міни не може вважатися належним документом, підтверджуючим право на проживання у квартирі. Однак встановлення цих обставин під час розгляду справи дає суду достатні підстави для висновку про те, що оскаржуване рішення не відповідає критерію законності (ст. 6 Закону №1382, п.п. 2.2, 2.3 Порядку №1077). Незаконність спірної реєстрації, що призвело до порушення (обмеження) речових прав позивача на належну їх квартиру, зокрема її використання, дають суду підстави для висновку про протиправність оскаржуваних дій, а тому така вимога підлягає задоволенню. Згідно з п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207 (в чинній редакції) (далі Правила №207) реєстрація/ зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Пунктом 28 Правил №207 передбачено, що реєстрація місця проживання/перебування особи або зняття з реєстрації місця проживання скасовуються в разі їх проведення з порушенням вимог законодавства. При цьому передбачено проведення перевірки підстав реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи, за результатами чого складається висновок та приймається рішення про скасування реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи, а тому вимога про зобов`язання скасувати реєстрацію підлягає задоволенню. Згідно зі ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Аналогічна позиція міститься також в постанові 14.08.2018 Верховного Суду у справі № 922/1425/17. Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу. Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Вбачається, що 17.12.2015 позивач звернулась до ГУ ДМС України в м. Києві із заявою, в якій просила надати інформацію, на підставі яких документів без її згоди були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , тобто була обізнана про порушення її прав з грудня 2015 року. З позовом у даній справі [PERSON] звернулася 23.06.2020 року, тобто з пропуском строків позовної давності. Водночас представником позивача подано клопотання про поновлення строку позовної давності до позовних вимог. В обґрунтування заявленого клопотання представник позивача посилається на те, що у лютому 2016 року звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з даним позовом. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.03.2018 позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Дарницького районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві у проведенні реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.10.2019, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.03.2018 скасовано. Провадження у справі за адміністративним позовом закрито оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Виходячи з того, що позивач, вчасно звернувся до суду з позовом про захист своїх порушених прав, але під час розгляду було визначено, що спірні правовідносини підлягають розгляду цивільного судочинства просив суд визнати поважними причини пропущення позовної давності. У частині 5 статті 267 ЦК України встановлено, що в разі, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Отже, за приписом зазначеної норми позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропущення позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Це також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення позивача з вимогою про захист порушеного права (аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц та від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17). Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. Суд має право надати особі (визнати право на) судовий захист порушеного права за сукупності умов: - особа (позивач) наведе поважні, на її думку, причини пропущення позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали їй звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності, та надасть суду докази, що підтверджують існування цих обставин (стаття 74 ГПК України); - суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановить їх існування та дійде висновку про їх об`єктивний характер, і, відповідно, про існування поважних причин пропущення позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права. Поважними причинами пропуску позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Якщо суд дійде висновку про те, що позовна давність пропущена з поважної причини, то у своєму рішенні наводить відповідні мотиви на підтвердження цих висновків. Оскільки поважність причин пропуску є оціночним поняттям та за відсутності визначеного законом переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, вирішення цього питання відноситься до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір, з урахуванням у кожному конкретному випадку фактичних обставин справи. За таких обставин можна дійти висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі (подібні за змістом висновки наведено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 у справі № 922/1467/19). Як встановлено судом під час розгляду справи позивач у лютому 2016 року звернувся до Окружного адміністративного суду з позовом про захист своїх прав, 01.10.2019 Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду провадження у даній справі закрито. Виходячи з вищенаведеного, аналізуючи викладені положення законодавства щодо строку позовної давності, відповідне порушення прав позивача та можливість останнього звернутися за захистом своїх прав виникли у нього лише після ухвалення постанови Шостого апеляційного адміністративного суду 01.10.2019 року. Наведені обставини підтверджують наявність поважних причин пропуску [PERSON] строку позовної давності для звернення до суду із позовом про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії. Європейським судом з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод \~\~\~\~ (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру"). У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод. У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи. Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16.12.1992). З метою недопущення порушення права особи на доступ до правосуддя, визначеного статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовуючи наведені вище положення ЦК України щодо позовної давності, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини, враховуючи характер спірних правовідносин, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, а також принцип справедливості, добросовісності і розумності, з огляду на фактичні обставини справи суд дійшов висновку про необхідність захисту порушеного права позивача та поновлення строку позовної давності. Відповідно в даному випадку відсутні підстави задоволення заяви представника відповідача Клим В.Я. про застосування строку позовної давності та відповідно для відмови у позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Відповідно до положень ч. 1, 3\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розподіл судових витрат здійснити згідно ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved