Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-07 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. Позивач звертаючись до суду з заявою просить суд, визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та стягнути з нього на користь позивача судовий збір та витрати на правову допомогу 3000 грн. Аргументує свої вимоги тим, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS]. В даному житловому будинку зареєстрований його батько [PERSON], проте з вересня 2016 року і до теперішнього часу, останній не проживає за адресою реєстрації. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом. 20 грудня 2018 року відповідач надав відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги в частині визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням визнає та просить відмовити в задоволенні вимог про стягнення з нього судових витрат, оскільки вважає їх недоведеними та необґрунтованими. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою судді Прилуцького міськрайонного суду Коваленка А.В. від 25.10.2018 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового розгляду в загальному провадженні на 10 год. 00 хв. 03 грудня 2018 року. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03.12.2018 розгляд справи відкладено до 10 год. 08 січня 2019 року. ІІІ. Позиції сторін. В судове засідання позивач та його представник не з»явилися, але надали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують. Відповідач в судове засідання не з»явився, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Позивачу на праві приватної власності у відповідності до договору купівлі-продажу від 07 грудня 2016 року належить житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою: [ADDRESS](а.с.6). Відповідно до домової книги для виписки громадян, що проживають [ADDRESS] [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою з 13.10.2015 року(а.с.8-9). V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" («Кривіцька та Кривіцький проти України» § 41,42, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року). Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п.2 ст.8 Конвенції. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї (в тому числі колишній член сім'ї) власника будинку втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивачеві належить спірний будинок на праві приватної власності. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є об'єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об'єктом власності. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідач по справі є батьком позивача і його вселення до будинку мало місце як члена сім»ї власника будинку. Відповідач на даний час фактично проживає за іншою адресою, а відтак позбавлення його права користування спірним будинком не буде для нього обтяжливим. Згідно приписів ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З обставин, які предметом доказування в даній справі, є тривалість відсутності відповідача в спірному домоволодінні. Згідно наданих в розпорядження суду доказів відповідач не проживає в належному позивачеві будинку. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки вони містять у собі інформацію щодо предмета доказування, пов'язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Разом з тим відповідачем, всупереч процесуального обов'язку, визначеного ч.1 ст.81 ЦПК України жодних доказів ані щодо його фактичного проживання в спірному будинку, ані щодо наявності поважних причин не проживання в даному будинку в розпорядження суду не надано. Суд звертає увагу, що відповідач визнав позовні вимоги в частині визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, і на той факт, що тривалість відсутності відповідача в належному позивачеві будинку, об'єктивно свідчить про зміну його місця проживання, а тому визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника спірного житла - позивача у справі. Вказані обставини свідчать, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві», а відтак - позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. VІІ. Розподіл судових витрат. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України та ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір», у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач визнав позовні вимоги в частині визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме: 352 грн. 40 коп. Відповідно до ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати зокрема на професійну правничу допомогу. Згідно п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Оскільки суду не надано жодних доказів, які свідчать про оплату витрат на правову допомогу в сумі 3000 грн., суд відмовляє в задоволенні вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. На підставі наведеного,

Outcome: partial