Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

Позивач звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вказаним позовом, яким просила суд визнати недійсним кредитний договір №736-023/06Р від 22.12.2006 року, договір іпотеки від 22.12.2006 року, зареєстрований в реєстрі за №160 посвідчений і укладений між нею та ПАТ КБ «Правекс-Банк» з моменту укладення. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що кредитна угода та кредитний договір укладені із порушенням вимог чинного законодавства, а саме, з порушенням положень статей 203, 215 ЦК України та положень Закону України «Про захист прав споживачів». В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, пославшись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві, просять суд позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнала у повному обсязі, надала суду письмові заперечення, просить суд у задоволені позову відмовити, а також застосувати до даних правовідносин строки позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав. Заслухавши пояснення позивача та її представника, пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку про задоволення позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22 грудня 2006 року між [PERSON] та АКБ «Правекс-Банк» в особі директора департаменту міжбанківських відносин [PERSON], було укладено кредитний договір №736-023/06 Р ( а.с. 6-8). Відповідно до умов Кредитного договору [PERSON] надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 41000,00 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Відсотки за користування Кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 12,0 % відсотків на рік. Банк надав Кредит строком до 22 грудня 2028 року. В якості забезпечення виконання зобовязань щодо погашення кредиту між Позивачем та Банком укладено договір іпотеки від 22.12.2006 року, зареєстрований в реєстрі за №1606, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Предметом договору іпотеки є нерухоме майно квартира загальною площею 40,30 кв.м., що знаходиться в місті Біла Церква, Київської області по вулиці [ADDRESS] ( а.с. 10-13). У відповідності до положень ст.ст. 1054,1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту. Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ,ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозвязку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування». У частині 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено, що сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. В ч. 2 п. 16 розяснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5 зазначено, що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21, а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління [PERSON] банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808, де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. У пункті 10.8 кредитного договору зазначено, що шляхом укладання та підписання Позичальником даного договору Позичальник підтверджує факт письмового повідомлення його про умови надання кредиту, а також про всі збори, відсотки, тарифи, комісії та інші елементи вартості кредиту по даному договору згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991року. У відповідності до досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що позивач був ознайомлений лише з тією інформацією, яка була фактично викладеною безпосередньо в змісті самого договору, який був розроблений відповідачем та Додатком №1 до кредитного договору «Тарифи, комісії, інші платежі, які підлягають до сплати Позичальником за цим договором». Суду не надано стороною відповідача доказів про надання позивачу інших документів зокрема, у вигляді інформаційного листа банку чи пам'ятки позичальника, що свідчить про те, що відповідач не вчинив необхідних дій щодо ознайомлення позичальника з усіма умовами кредитування перед укладенням кредитного договору. Із аналізу матеріалів кредитного Договору та Додатку №1, вбачається, що в їх змісті відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: - всупереч вимогам п.д. ч.2 п.2 ст..11 ЗУ «Про захист прав споживачів» не повідомлено Позивача та належно не наведено орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Оскільки, вказані обов'язкові відомості не зазначені в кредитному договорі, і докази про те, що ці відомості були офіційно оприлюднені є відсутніми, то відсутні підстави вважати, що кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України. У відповідності до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В п.14 розяснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.5 ст.11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту в абсолютному та відносному значенні, вказати наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, зазначити переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Дана норма кореспондується із ст. 56 Закону України "Про банки та банківську діяльність" та ст. 11,12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг", що визначають аналогічний обов'язок кредитора. Стаття 19 цього Закону встановлює, що захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг. Суд погоджується з доводами сторони позивача, що [PERSON] України своїми листами № 18-112/219-637 від 19.01.2006 року, №43-311/4217-7165 від 13.07.2007 року, № 40-117/2093/-6134 від 16.06.2007 року та Постановою №98 від 28.03.2007 року "Про схвалення методичних рекомендацій щодо вдосконалення корпоративного управління в банках України" неодноразово попереджав комерційні банки про вимоги Закону України "Про захист прав споживачів" та можливість виникнення комплексу ризиків та непередбачених втрат від невиконання імперативної норми Закону. Також регулятор зазначив, що уразі декларування банком у договорі зі споживачем будь-якої послуги, споживач має право не тільки в деталях знати предмет задекларованої послуги, а також отримати зазначену послугу належної якості, відповідно до умов договору. Представник Відповідача у судовому засіданні посилалася на існування анкети-заяви фізичної особи для отримання іпотечного кредиту. З цієї анкети вбачається, що Позичальник подала заяву на отримання кредиту в сумі 45000,00 дол. США на строк 25 років з відсотковою ставкою 12% річних. В цій анкеті відсутні пропозиції банку про умови кредитування та форму погашення кредиту, розпис вартості кредиту за альтернативними формами погашення кредиту. Представник Відповідача посилалася також на те, що перед укладенням Кредитного договору позичальнику надавалась вся інформація стосовно вартості кредиту і навіть було надано для вибору перелік страхових компаній, але свої твердження представник не довів належними доказами. Відповідно до висновку № 760 експертного економічного дослідження, Позичальник за весь розрахунковий період дії Кредитного договору мала би повернути Банку суму 94798,80 доларів США, в тому числі тіло кредиту в сумі 41000,00 доларів США та відсотки за користування кредиту в сумі 53798,80 доларів США. Платежі за надані супутні послуги за весь розрахунковий період складають в сумі 6041,40 доларів США по курсу НБУ на дату видачі кредиту. В наслідок чого, абсолютне значення подорожчання кредиту становить 100840,20 доларів США та реальна процентна ставка 12,83 %, що на 0,83 % більше, ніж передбачено умовами укладеного між сторонами кредитного договору ( а.с. 41-54). Таким чином даним експертним висновком підтверджується, що відповідач скористався тим, що позивачу об'єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач в порушення вимог ч. 2 ст. 11 та абзацу 16 ч.1 ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні договору, та по суті примусив останнього до сплати платежів на незаконних підставах. Згідно ст.60 ЦПК України, Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, відповідач не надав доказів, які б спростовували доводи позивача в цій частині. Відповідно до 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, ціни або способу розрахунку ціни. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Статтями 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання кредитного договору недійсним у випадку включення до нього умов, які є несправедливими та угод, які здійснені з використанням нечесної підприємницької практики. Несправедливими умовами зокрема є установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і відповідно до ч. 4 зазначеної статті, цей перелік не є вичерпним. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку Позивач посилався, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором Із умов кредитного договору вбачається, п.9.3, у випадку невиконання Позичальником пп..3.1, 6.1.4 даного Договору строк користування грошовими коштами, зазначеними у п.1.2 даного Договору, припиняється достроково, на 4-й день прострочення виконання, при цьому Позичальник сплачує штраф у розмірі 100% від суми, зазначеної в п.1.1. даного Договору. Зазначені умови кредитного договору суперечать положенням ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Також стороною позивача доведено несправедливість умов Банку щодо зобовязання позичальника укладення договору страхування лише із страховою компанією ВАТ «СК Правекс Страхування», що є невигідне для позичальника. Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Відповідно до п.20 розяснень Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. У відповідності до п. 12 розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 12.04.96 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів", у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). В п. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" зазначено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Вищезазначений висновок експертного економічного дослідження підтверджує, що під час укладення кредитного договору [PERSON] приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку. Вищенаведене приховування важливої, обєктивної та необхідної інформації від позичальника перед підписанням договору та невідповідність встановлених між сторонами у договорі умов до фактично встановлених з метою встановлення завищених процентів за користування кредитом та отримання прихованого прибутку, може свідчити про наявність умислу в діях відповідача. При вирішені справи по суті позовних вимог суд не приймає доводи представника відповідача щодо неможливості застосування Закону України "Про захист прав споживачів" до кредитних правовідносин після укладення кредитного договору. Таке твердження спростовується Рішенням Конституційного суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011року. Тим більше, положення частин четвертої - одинадцятої ст. 11 Закону передбачають такі права та обов'язки споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У відповідності до п. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно інформаційного листа ВСУ від 01.02.2013 року «Судова практика з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів» (2009 - 2012 рр.), вбачається, що при вирішенні спорів про захист прав споживачів судам слід враховувати, що тягар доказування обставин, що звільняють від відповідальності за виконання чи неналежне виконання зобов'язання, в тому числі і за спричинену шкоду лежить на продавцеві товару чи послуги. Закон України "Про захист прав споживачів" містить спеціальні норми, що превалюють над загальними. Виходячи із принципу рівності сторін та, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про наявність в діях Відповідача факту обману та недобросовісної підприємницької практики. Умисел в діях Відповідача має місце в замовчуванні та перекрученні реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженої ціни у вигляді значення абсолютного здорожчання кредиту. Доказом приховування істотної інформації, що необхідна споживачу для здійснення ним свідомого вибору, є не проведення Відповідачем визначеної Законом України "Про захист прав споживачів" переддоговірної роботи, що мало безпосередній вплив на прийняття споживачем рішення щодо кредитування на певних умовах та призвело до укладення споживачем кредитного договору за найбільш невигідною для нього, та водночас, за найбільш прибутковою для банку. При вирішені цивільного спору суд не погоджується з доводами представника відповідача про те, що позивач певний час виконувала взяті на себе зобов'язання, а отже цим погодився з усіма умовами, що випливали із укладенням кредитного договору, оскільки, згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", - виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК України). Крім цього, суд вважає безпідставними доводи представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач зазначає, що про можливість існування обману з боку банку при укладенні кредитного договору їй стало відомо лише із судової практики у грудні 2014 року, а про наявність такого обману - при отриманні письмової консультації 15.06.2015 року, наданою адвокатом. Крім того, згідно вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно з ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 1. ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у випадку визнання договору іпотеки недійсним. У відповідності до ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Враховуючи наведене, а також судову практику з розгляду справ даної категорії, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved