Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

13.03.2020р. [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідачка), у якому просить визнати дійсним договір № 501 від 16.06.2001р. купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по [ADDRESS] , посвідчений на Вознесенській універсальній товарно-сировинній біржі, зареєстрований у Первомайському міжміському бюро технічної інвентаризації виконавчого комітету Первомайської міської Ради народних депутатів Миколаївської області 01.11.2011р. № 3915, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] . Позов обґрунтований тим, що вищевказаний договір пройшов державну реєстрацію та був зареєстрований Первомайським міжміським бюро технічної інвентаризації виконавчого комітету Первомайської міської Ради народних депутатів Миколаївської області на праві приватної власності за позивачем за реєстровим № 3915 від 01.11.2001р. Під час укладення договору купівлі-продажу на біржі сторони здійснили та виконали всі суттєві умови вказаного договору. Так, як у письмовому договорі, який був підписаний сторонами, було вказано, що він є дійсним і подальшого нотаріального посвідчення не потребує, тому договір нотаріально не посвідчувався і тому позивач, з огляду на смерть продавця [PERSON] , не може в іншому, окрім судового порядку, визнати вказаний договір дійсним та відновити своє право власності на придбане нерухоме майно, що і було підставою для звернення до суду з вказаним позовом. У позовній заяві позивач також просить судовий збір залишити за ним. Позивач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомив, а також не подав заяву про відкладення судового засідання. Водночас 18.08.2020р. звернувся до суду із заявою, в якій підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу за його відсутності. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлена про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомила, а також не подала до суду відзив на позовну заяву та заяву про відкладення судового засідання. Водночас відповідачка 03.08.2020р. звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності. Третя особа в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлена про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомила, а також не подала до суду відзив на позовну заяву та заяви про відкладення судового засідання чи розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідив матеріали справи, судом встановлено таке. Так, як вбачається з матеріалів справи, 16.06.2001р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір № 501 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: житлового будинку розташованого по [ADDRESS] . Вказаний договір був зареєстрований на Універсальній товарно-сировинній біржі за № 501 від 16.06.2001р. Водночас, згідно реєстраційного посвідчення Комунального підприємства "Первомайське міжміське бюро технічної інвентаризації" від 01.11.2001р. реєстровий № 3915, право власності на вказаний житловий будинок, на підставі договору № 501 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстровано за позивачем [PERSON] . Згідно зі змістом договору купівлі-продажу від 16.06.2001р., будинок належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівлі, виданого 16.08.1983р. на підставі рішення Врадіївської селищної ради депутатів трудящих № 135 від 28.07.1983р. та зареєстрованого Первомайським бюро технічної інвентаризації 16.08.1993р. за № 3915. Об`єкт нерухомості проданий за 1 700,00 грн, які продавець одержав від покупця до підписання цього договору. Після купівлі-продажу вказаного будинку, позивач зареєстрував у ньому свою дружину [PERSON] та доньку [PERSON] , які на даний час там проживають, що підтверджується довідкою Врадіївської селищної ради Миколаївської області № 1207 від 10.03.2020р., будинковою книгою, довідкою про реєстрацію місця проживання [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 08.02.2006р. За даними Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) (витяг № 59725495 від 06.03.2020р.) після смерті [PERSON] до нотаріальної контори звернулась його дружина [PERSON] та державним нотаріусом Врадіївської державної нотаріальної контори 16.03.2006р. відкрито спадкову справу № 39161945 та видано свідоцтво про право на спадщину № [NUMBER] . Таким чином, з вищевикладеного слідує, що сторони виконали всі суттєві умови договору купівлі-продажу: продавець передав покупцю вказаний житловий будинок та правовстановлюючі документи на нього, а позивач, як покупець, сплатив вартість житлового будинку та поселився разом із своєю сім`єю в останньому. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01.01.2004р., цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 49 Закону України "Про власність", чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР 1963 року передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно зі ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. У період укладання спірного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі ст.ст. 224, 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР 1963 року), а відповідно до чт. 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Отже, положення ст. 227 ЦК УРСР 1963 року спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний. Таким чином, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним. Згідно зі ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР 1963 року. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Судом встановлено, що сторони досягнули всіх істотних умов угоди і виконали угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, тобто продавцем отримано узгоджену суму грошових коштів в рахунок оплати вартості нерухомого майна та передано зазначене нерухоме майно покупцеві. Покупець в свою чергу прийняв дане нерухоме майно та до цього часу правомірно ним володіє. На даний час позивач втратив можливість посвідчити правочин нотаріально, оскільки [INFO] продавець [PERSON] помер. Уклавши договір купівлі-продажу нерухомості у 2001 році у відповідності до законодавства, яке діяло на той час і повністю виконавши всі умови договору, сторони не мали претензій щодо виконання суттєвих умов договору. Укладений договір був зареєстрований в Первомайському міжміському бюро технічної інвентаризації, право власності на житловий будинок зареєстроване за позивачем. Тобто, незважаючи на відсутність нотаріального посвідчення, держава, здійснивши реєстрацію договору купівлі-продажу нерухомості, тим самим визнала право на придбаний будинок за покупцем. Проте на даний час позивач позбавлений можливості реалізувати свої права як власника житлового будинку в зв`язку зі смертю продавця [PERSON] . Відтак, вивчивши і проаналізувавши всі матеріали справи у їх сукупності, встановивши зміст правовідносин, що склались між сторонами угоди, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спірного майна, враховуючи відсутність заперечень відповідача, суд вважає позовні вимоги є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України та з урахуванням позиції позивача судові витрати, які складаються з судового збору, покладаються на позивача.

Outcome: approved