Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

У квітні 2019 року представник позивача [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Торецьквугілля» Міністерства вугільної промисловості України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва. В обґрунтування позову зазначено, що з 12 липня 1999 року по 30 серпня 2018 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДП "Торецьквугілля" де працював на підприємствах відповідача на різних посадах з повним робочим днем на підземній роботі. В червні місяці 2018 року позивач проходив лікування у Клініці професійних захворювань Державної установи «Інститут медицини праці НАМН» з діагнозом: пневмоконіоз та хронічна попереково-крижова радикулопатія L5, S1 ліворуч в стадії неповної ремісії з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом, і було визначено, що дані захворювання є професійними. По закінченні лікування відповідною комісією було проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання [PERSON] , по наслідках якого складено Акт по формі П-4 від 20.07.2018 року, в якому визначено, що причинами виникнення професійного захворювання є важкість праці, виконування роботи в умовах впливу шкідливих факторів: пилу фібро генної дії, потужність зовнішньої роботи за участю м`язів нижніх кінцівок і тулуба, знаходження у вимушеній робочій позі, вимушені нахили тулуба. 29 серпня 2018 року за результатами проведеного Обласною профпатологічною медико - соціальною експертною комісією м. Краматорська Донецької області огляду позивачу було встановлено 65% стійкої втрати профісійної працездатності, третя група інвалідності та протипоказана важка фізична праця та робота в підземних умовах у вимушених положеннях тіла, що підтверджується відповідними довідками. [PERSON] вважає, що внаслідок отримання ним професійних захворювань, які призвели до стійкої втрати ним 65 % професійної працездатності йому завдано моральних страждань, які полягають в фізичних болях, фізичних та моральних стражданнях, у постійному фізичному нездужанні та болях в легенях, попереку і суглобах верхніх та нижніх кінцівок, частої втомленості і роздратованості. В зв`язку з чим просить стягнути з ДП "Торецьквугілля" на його користь 241995,00 грн. у відшкодування моральної шкоди завданої йому внаслідок отримання ним ушкодження здоров`я від професійних захворювань та стійкої втрати професійної працездатності. 17 квітня 2019 року зазначений позов Дзержинським міським судом Донецької області був залишений без руху, та 24.04.2019 року представником позивача були усунуті недолікі зазначені в ухвалі Дзержинсткого міського суду Донецької області від 17.04.2019 року. Окрім того, представником позивача були змінені позовні вимоги, позивач просить стягнути з ДП "Торецьквугілля" на його користь 124865,00 грн. у відшкодування моральної шкоди завданої йому внаслідок ушкодження здоров`я отриманого ним від професійних захворювань та стійкої втрати професійної працездатності. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились. Представник позивача надав до суду заяву в якій просить розглянути справу без його участі та без участі позивача, заявлені вимоги підтримують та наполягають на їх задоволені. Представником відповідача подано до суду відзив з якого вбачається, що відповідач вимоги визнає частково. А саме, з урахуванням судової практики не заперечує проти часткового задоволення позовних вимог. Просить задовольнити позов у розмірі 19500,00 грн. У судове засідання представник відповідача не з`явився, подав заяву в якій просить розгляд справи провести за його відсутності. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідив матеріали справи, суд доходить висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі у період з 12 липня 1999 року по 30 серпня 2018 року. 30.08.2018 року позивача було звільнено з ВП «Шахта» Центральна» за станом здоров`я згідно висновку МСЕК ст. 40 КЗПП України і як пенсіонера по інвалідності, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 6-7). Згідно виписки із медичної карти амбулатурного (стаціонарного) хворого №658 ДУ "Інститут медицини праці імені Ю.І . Кундієва НАМН України" позивач перебував на лікувані у стаціонарі в період з 14.06.2018 року по 05.07.2018 року з діагнозом: пневмоконіоз та хронічна попереково-крижова радикулопатія L5, S1 ліворуч в стадії неповної ремісії з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом, - де і було визначено, що дані захворювання є професійними (а.с.8). Зазначений факт також підтверджений медичним висновком Центральної лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 18 червня 2018 року №25/548 (а.с.9). У відповідності до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 19.07.2018 року (а.с. 11-12), таке захворювання у позивача виникло з вини відповідача. Відповідно довідки про результати визначення ступеня втрати профісійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12ААА № 068247 від 29.08.2018 року, Обласним центром медико-соціальної експертизи МСЕК м. Краматорськ, позивачу встановлено первинно за сукупністю 65 % втрати працездатності. Відповідно до довідки Обласної медико-соціальної профпаталогічної комісії, згідно витягу з акту огляду МСЕК позивача визнано людиною з інвалідністю 3-ї групи по профзахворюванню. (а.с.14). Згідно виписки з акта огляду МСЕК від 29.08.2018 року позивач є людиною з інвалідністю третьої групи з причини професійного захворювання, що підтверджується довідкою серії АВ № 0869790 від 29.08.2018 року (а. с. 6). Зазначені обставини сторонами не оспорюються. Спірним по справі є розмір відшкодування моральної шкоди, спричиненої професійним захворюванням. Відповідно до ч. 2 ст. 153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 Кодексу законів про працю України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я здійснюється Фондом соціального страхування України відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Проте із Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» виключена частина 3 статті 34 відповідно до положень Закону України від 23 лютого 2007 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Так, відповідно до ч. 8 ст. 36 чинного Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Суд враховує те, що відповідно до роз`яснень, які містяться в п. п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23вересня 1999року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року №2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року №229-IV), КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Конституційний Суд України в п. 4.1. Рішення від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 зазначив, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань та з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача й інших обставин. Суд враховує вину відповідача у виникненні у позивача професійного захворювання, тяжкість професійного захворювання та відповідні ускладнення для здоров`я позивача, ступінь втрати професійної працездатності, глибину і тривалість моральних і фізичних страждань позивача, необхідність проводити медикаментозне лікування і підтримувати стан здоров`я на оптимально можливому рівні, докладати додаткові зусилля для організації свого життя. При цьому, суд вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди 124865,00 грн., який позивач визначає у позові є завищеним і необґрунтованим. Також, судзазначає, що розмір моральної шкоди 19 500,00 грн., з яким погоджується представник відповідача, посилаючись на аналіз судової практики у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з ушкодженням здоров`я під час виконання трудових обов`язків, на думку суду, на теперішній час 300 грн. за 1% втрати працездатності є занадто заниженим, що обумовлено значним ростом споживчих цін. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок отримання позивачем професійних захворювань та втрати працездатності, моральну шкоду у розмірі 40 000,00 грн. Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору за подання до суду позову про стягнення аліментів. У відповідності до ч. 8 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Положеннями ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки раніше суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, позивачем і відповідачем судові витрати не понесені, ураховуючи положення ст. 141 ЦПК України, судовий збір не стягується зі сторін по справі, оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору, а стягнення судового збору з відповідача у даному випадку не передбачено процесуальним законом.

Outcome: partial