Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

\~ \~ \~ \~У позовній заяві позивач, з урахуванням зменшених позовних вимог, зміни підстави їх заявлення та ухвали суду від 30 березня 2018 року про відмову у прийнятті збільшених позовних вимог, остаточно просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 11 вересня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Семенюк Н.М. за реєстровим номером 671, та застосувати наслідків недійсності цього правочину. \~ \~ \~ \~В обґрунтування заявлених вимог вказала, що за цим договором дарування її та відповідача мати [PERSON] подарувала відповідачу [PERSON] свій житловий будинок, що по [ADDRESS] . Вважає цей договір недійсним з огляду на те, що він укладений за сім днів до смерті матері, яка на той час уже була лежачою, перебувала у важкому фізичному стані внаслідок хвороби та під дією сильних знеболюючих препаратів, мала 81 рік, при цьому з дитинства була глухонімою та неписемною. \~ \~ \~ \~Як на обставини, що передували укладенню цього договору, вказала, що мати всього мала п`ятеро дітей. Діти поодружувались і пороз`їжджались, а мати залишилась проживати одна в будинку, який не бажала переоформляти на когось із дітей. У 2015 році в сімейному колі за участю матері домовились, що разом з нею буде жити онука [PERSON] , яка й доглядатиме за нею і будинком, а в подальшому стане єдиною власницею, оскільки виплатила спадкоємцям першої черги по 10\~000,00 гривень, за виключенням одного брата, який проживає в Росії і відмовився від отримання грошей. У 2015 році [PERSON] разом з малолітньою дитиною переїхала проживати до матері, зробила в будинку ремонт і проживає там по цей час. Влітку 2017 року через погіршення самопочуття мати потрапила в лікарню, де у неї виявили онкологічне захворювання. З лікарні мати додому уже не повернулась, оскільки її до себе забрала відповідач, незважаючи на те, що проти цього заперечували вона та інші діти. Відповідач почала чинити перешкоди у відвідуванні матері, без її відома і присутності двері не відкривали, відвідини здійснювались лише у присутності членів сім`ї відповідача. Коли востаннє 09-10 вересня 2017 року матір бачив її син [PERSON] , то вона була у тяжкому стані, постійно спала, оскільки їй кололи знеболююче та снодійне. Крім цього, в останні дні життя відповідач колола матері наркотичні засоби як знеболюючі. Про укладення спірного договору дізналися після сорока днів після смерті матері, про що повідомила сама відповідач, проте надати його копію відмовилась, лише вказала на необхідність упродовж місяця виселитись племінниці разом з дитиною з будинку. Після отримання на письмове звернення копії договору виявили, що він укладався по дублікатах документів, так як оригінали були у них в будинку. Дублікатів документів мати сама оформити не могла, так як уже була неходяча. Зі змісту договору встановили ряд нотаріальних порушень. Зокрема, підпис сурдоперекладача проставлений у графі "Дарувальник", а не після тексту документу; підпис матері взагалі відсутній; вказано про укладення договору в приміщенні нотаріуса, що є неможливим з огляду на лежачий стан матері; запис про вчинення нотаріальної дії поза приміщенням нотаріальної контори відсутній. За викладених обставин вважає, що через похилий вік, тяжку хворобу, фізіологічні вади, на час укладання спірного договору дарування мати не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тому вказаний договір є недійсним на підставі ч.1 ст.225 ЦК України. Відповідач подала відзив на позовну заяву. У ньому заявлені вимоги не визнала з огляду на невідповідність наведених позивачем обставин дійсності. Вказала, що присутньою на сімейній нараді з приводу батьківського будинку не була. Зі слів племінниці [PERSON] знала лише, що будинок мати перепише останній, а 10\~000,00 гривень це компенсація спадкоємцям. Проти цього не заперечувала, оскільки це право матері на власний розсуд розпоряджатися будинком. На час цих усних перемовин мати декілька місяців проживала у позивача, а [PERSON] у цей час робила ремонт в будинку матері. Через неприязність відносин з позивачем матір бачила вкрай рідко, тому не могла знати про її справжню волю. Проте, як з`ясувалось пізніше, мати ніякого договору на користь [PERSON] не укладала. Після того, як мати почала жити у своєму будинку разом з [PERSON] , часто її провідувала. Мати постійно скаржилась на онуку, вказувала на часті суперечки між ними, тому на вихідні та свята намагалась її забирати до себе додому. Через погіршення стану здоров`я та встановлення діагнозу онкологічного захворювання на початку літа 2017 року остаточно забрала матір до себе з її ж волі, при цьому у свій будинок мати йти не хотіла, оскільки постійно скаржилась на неприязні відносини з онукою [PERSON] . Жодних перешкод у відвідуванні матері нікому не чинила. Матір досить часто відвідували брат і сестра. Син [PERSON] дійсно відвідував матір на початку вересня 2017 року, однак побув лише 30 хвилин, коли матір спала, залишитись на довше не мі,г оскільки поспішав. Психічних захворювань або захворювань, які б обмежували дієздатність, у матері виявлено не було. Наркотичний анальгетик матері був призначений лише 18 вересня 2017 року у день її смерті. До цього мати приймала знеболюючі лікарські препарати, однак з меншою аналгетичною активністю. До моменту смерті, у тому числі на момент укладення спірного договору, мати залишалась у свідомості, при ясному розумі, в повному обсязі розуміла значення своїх дій, свідомо з усіма спілкувалася, ніякого тиску чи примушування під час укладення договору на неї не чинилося. Сам договір укладений з дотриманням встановленого законом порядку, для його вчинення нотаріус виїздив до місця проживання матері як дарувальника. Вважає, що викладені позивачем у позові обставини є надуманими і спеціально спотвореними, щоб видати хворобливий стан матері за безпорадний. Ухвалою суду від 09 січня 2018 року за заявою позивача в порядку забезпечення позову накладено арешт на житловий будинок по [ADDRESS] . Позивач та відповідач в судове засідання не з`явились, свої права та інтереси доручили представляти представникам. Представник позивача позов підтримав. Акцентував на тому, що у момент укладення договору [PERSON] перебувала у тяжкому безпорадному стані, до того ж була неписемною та глухонімою; не могла розуміти професійного перекладача жестової мови при укладенні договору, оскільки спеціальних курсів не проходила; договір могла підписати сама, так як за місяць до смерті особисто підписувала довіреність. Просив задовольнити позов. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] позов підтримали. [PERSON] також вказала, що доглядала за [PERSON] , зробила в будинку ремонт, а нині залишилась без житла. Представник відповідача вказала на безпідставність заявлених вимог, оскільки позивачем не доведено і по справі не встановлено, що мати сторін [PERSON] ,. як на день укладення спірного договору, так і до дня смерті за станом здоров`я не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати. Просила у задоволенні позову відмовити. Аналізом доказів суд встановив такі фактичні обставини. \~ \~ \~ \~Сторони по справі [PERSON] , [PERSON] та треті особи [PERSON] , [PERSON] є рідними сестрами, братом; їх матір`ю є [PERSON] ; третя особа [PERSON] онука [PERSON] . \~ \~ \~ \~ [PERSON] була власником житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав від 29 серпня 2017 року та рішенням Любомльського районного суду від 18 січня 2007 року. Відповідно до довідки Вишнівської сільської ради Любомльського району від 24 жовтня 2017 року у вказаному будинку з 2015 року постійно проживає онука [PERSON] [PERSON] разом зі своїм малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , однак її зареєстрованим місцем проживання є [ADDRESS] . Медичною документацією стверджено, що [PERSON] з 2011 року перебувала на диспансерному обліку у сімейного лікаря з приводу ішемічної хвороби серця; з 13 по 26 червня 2017 року перебувала на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні ТМО Любомльського та Шацького районів, де у неї виявлено об`ємний утвір печінки; 11 липня 2017 року в обласному онкодиспансері їй встановлено діагноз "злоякісний новоутвір печінки", у зв`язку із чим їй було призначене симптоматичне лікування по місцю проживання та за зверненням [PERSON] 18 липня 2017 року поставлена на "Д" облік в КНП "Центр первинної медичної допомоги Любомльської районної ради". 11 вересня 2017 року приватний нотаріус Любомльського районного нотаріального округу Семенюк Н.М. посвідчила договір дарування житлового будинку за реєстровим № 671, за яким [PERSON] подарувала належний їй житловий будинок по [ADDRESS] своїй дочці [PERSON] . У зв`язку з тим, що [PERSON] як дарувальних є глухонімою, за її дорученням текст договору у присутності нотаріуса підписаний перекладачем жестової мови [PERSON] . Із наданої приватним нотаріусом Семенюк Н.М. інформації від 09 лютого 2018 року вбачається, що звернення [PERSON] про виклик нотаріуса додому для подальшого посвідчення договору дарування житлового будинку зареєстрований в книзі викликів нотаріуса для вчинення нотаріальної дії поза приміщенням, яке є робочим місцем нотаріуса, о 12 годині 11 вересня 2017 року за № 3. [INFO] [PERSON] померла у віці 81 рік, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть № 102 від 19 вересня 2017 року причиною смерті [PERSON] були хронічна серцево-судинна недостатність, атеросклероз з ураженням судин серця. На день смерті [PERSON] проживала разом з дочкою [PERSON] , що доводиться довідкою Вишнівської сільської ради від 19 вересня 2017 року. Отже, по справі встановлено і ці обставини не оспорюються сторонами, що [PERSON] з дитинства була глухонімою, до червня 2017 року проживала у власному будинку разом з онукою [PERSON] , а після встановлення їй у липні 2017 року діагнозу онкологічного захворювання була лежачою і перейшла жити до дочки [PERSON] , де й померла і подарувала останній свій будинок. Право позивача на звернення із зазначеним позовом в порядку ст.16 ЦК України доводиться тим, що вона є дочкою померлої [PERSON] , відповідно спадкоємцем за законом першої черги, а відтак має майновий інтерес стосовно належного матері майна, у тому числі того, що є предметом оспорюваного договору дарування. Цей договір позивач оспорює з передбачених ст.225 ЦК України підстав. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно із ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. У частині першій статті 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Пленум Верховного Суду України у п.16 постанови від 06 листопада 2011 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснив, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та інше) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Саме такий правовий висновок по застосуванню ст.225 ЦК України зазначений у постанові Верховного Суду від 16 червня 2020 року по справі № 522/20025/14-ц. Ухвалою суду від 30 березня 2018 року за клопотанням сторони позивача у справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, проведення якої доручалось лікарям експертам Волинської обласної психіатричної лікарні. За результатами проведення такої експертизи експертами надано висновок від 30 жовтня 2018 року № 265 про те, що у [PERSON] на час укладення 11 вересня 2017 року спірного договору дарування житлового будинку ознак будь-якого психічного захворювання чи іншого хворобливого розладу психічного здоров`я не виявлено; вона могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними; з урахуванням віку, стану здоров`я та отримуваного лікування вона могла на час укладення цього договору усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та розуміти наслідки вчинених дій. Цей висновок експертизи є достатньо обґрунтованим, повним та таким, що узгоджується з наявними у матеріалах справи письмовими доказами та показаннями допитаних в судовому засіданні свідків, які є послідовними та між собою більш як достатньо узгодженими. Зокрема, на підставі медичної документації судом встановлено, що після виявлення у [PERSON] онкозахворювання та призначення їй симптоматичного лікування по місцю проживання лікарем рекомендовано використання наркотичних осередників при вираженому больовому синдромі. При болях [PERSON] вводились такі медичні препарати як анальгін, димедрол, кетанов, дексалгін, кейвер; при посиленні больового синдрому налбуфін. 18 вересня 2017 року, тобто у день смерті [PERSON] , у зв`язку із вираженим больовим синдромом, неефективністю ненаркотичних анальгетиків, за зверненням [PERSON] їй був виписаний трамадол, що підтверджується наданою КНП "Центр первинної медичної допомоги Любомльської районної ради" інформацією від 04 квітня 2019 року. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , який доводиться відповідачу [PERSON] чоловіком, показав, що для зняття відчуття болю особисто вводив [PERSON] уколи з анальгіном і димедролом; уколи вводив тоді, коли просила сама теща, у тому числі й вночі; трамадол виписали в останній день її життя, проте ввести його не встигли, так як теща померла. Із [PERSON] спілкувався за допомогою міміки, жестів на побутовому рівні та добре її розумів. Ствердив, що на момент укладення договору дарування та до дня смерті [PERSON] розуміла значення своїх дій. Свідок [PERSON] , яка доводилась померлій [PERSON] рідною сестрою, суду показала, що після того, як сестра стала лежачою, фактично постійно була біля неї в будинку відповідача [PERSON] . Розмовляли між собою жестами та добре один одного розуміли, оскільки у такий спосіб спілкувалися ще з дитинства. У свій будинок сестра не хотіла йти жити, оскільки говорила, що там з нею погано поводяться. Також скаржилася, що ніхто з дітей до неї не приходить, не провідує. На онуку [PERSON] будинок не хотіла переписувати і не хотіла, щоб вона там жила, оскільки також до неї не приходить. Будинок хотіла переписати на дочку [PERSON] , оскільки саме вона разом з чоловіком [PERSON] доглядали за нею, давали уколи, возили в лікарню. Особисто була присутня, коли приїздив нотаріус та сурдоперекладач для укладення договору дарування. Коли запитали на кого хоче переписати хату, то сестра показала на дочку [PERSON] . У сестри вдруге перепитали про її наміри, тоді вона подивилась на неї, а вона каже їй: "не дивись, а показуй", тоді сестра знову показала на дочку [PERSON] . Коли в черговий раз знову запитали, чи переписує будинок дочці [PERSON] , то сестра голосно сказала: "так, так". Почувши ці слова сама заплакала, оскільки так сестра ніколи раніше не говорила. Ствердила, що сестра усе розуміла до дня смерті, з нею розмовляла на жестах до дня смерті, мала хорошу пам`ять, будинок подарувала дочці [PERSON] з власної волі і до цього її ніхто не примушував. Свідок [PERSON] , який доводився померлій [PERSON] рідним братом, суду показав, що коли сестра уже була в дочки [PERSON] провідував її декілька разів. Розмовляли на жестах і добре один одного розуміли. До своєї доми сестра йти жити не хотіла, особисто йому показувала, що будинок буде дочці [PERSON] . Знав, що уклала спірний договір дарування. В останнє бачив сестру і з нею розмовляв за 2-3 дні до її смерті. Свідок [PERSON] суду показала, що є професійним перекладачем жестової мови. 11 вересня 2017 року до неї за послугами сурдоперекладача звернулась [PERSON] з метою укладення договору дарування. Коли разом з нотаріусом та її помічником приїхали до місця проживання [PERSON] , в будинку на дивані лежала [PERSON] з закритими очима. Трішки зачекавши, [PERSON] відкрила очі. Її завданням було перекласти, що скаже [PERSON] . Задавала виключно питання, які говорила нотаріус. На запитання: "Чи дарує свій будинок і речі дочці [PERSON] .?", [PERSON] сказала: "Так, так", і показала на [PERSON] . Здивувалась, що [PERSON] заговорила. Тоді на прохання нотаріуса запитала у [PERSON] про те, чи може вона за неї розписатися, на що остання кивнула головою і сказала "Так". Біля [PERSON] ніяких медичних препаратів не було, погляд у неї був нормальний та жодних підстав вважати, що вона не розуміла своїх дій, не було. Після цього поїхали в нотаріальну контору, нотаріус надрукувала договір та його підписали. В якості свідка приватний нотаріус Семенюк Н.М. показала, що для укладення спірного договору в першу чергу мала з`ясувати волевиявлення [PERSON] як дарувальника. Оскільки остання була глухонімою, для цього була запрошена перекладач жестової мови [PERSON] . По прибуттю на місце [PERSON] дрімала; проснувшись - припіднялась, була адекватною та мала нормальну активність. Перекладач розмовляла жестами та запитала у [PERSON] , чи бажає вона переписати будинок і все майно, на що [PERSON] кивнула головою "так", тоді запитала: "На кого?", [PERSON] показала на [PERSON] і скала: "Так, так". Також уточнили, чи будинок віддає при житті, чи після смерті, на що [PERSON] підтвердила, що при житті. Оскільки [PERSON] не могла писати, через перекладача з`ясувала, чи може за неї у договорі розписатися сама перекладач, що не суперечить пункту 7 глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій. Усі ці події відбувалися 10-15 хвилин. Наведенні показання свідків беззаперечно дають підстави вважати, що [PERSON] до дня смерті перебувала у ясній свідомості та пам`яті, а в сукупності з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи доводять ту обставину, що на час укладення спірного договору дарування вона усвідомлювала значення своїх дій і могла ними керувати. Жодних сумнівів у правдивості показань допитаних свідків, так само як і їх заінтересованості у вирішені справи, судом не встановлено та про це не заявляла й сама сторона позивача. Будь-яких ознак того, що укладений договір дарування не відповідав волевиявленню [PERSON] , дослідженими доказами не встановлено. Про бажання подарувати будинок відповідачу [PERSON] висловлювала ще до укладення договору, про що достовірно в судовому засіданні ствердили її сестра [PERSON] та брат [PERSON] . До того ж сестра [PERSON] була присутня під час з`ясування нотаріусом через перекладача жестової мови волевиявлення [PERSON] подарувати будинок дочці [PERSON] та підтвердила в судовому засіданні таку волю [PERSON] й на момент фактичного укладення договору дарування. Доводи представника позивача про те, що [PERSON] могла й не розуміти професійного перекладача жестової мови через відсутність відповідної підготовки, на увагу суду не заслуговують, оскільки згідно вимог чинного законодавства укладення правочину глухонімою особою відбувається за обов`язкової участі особи, яка володіє технікою спілкування з особою, що має такі вади здоров`я. Жодного сумніву у тому, що [PERSON] не розуміла сурдоперекладача, у суду немає, у тому числі й з огляду на присутність під час цих подій [PERSON] , яка спілкувалася і добре розуміла [PERSON] ще з дитинства. За логікою представника позивача глухоніма особа, яка не має спеціальної фахової підготовки з техніки спілкування жестовою мовою, взагалі позбавлена можливості розпорядитися своїм майном шляхом укладення певного правочину, що є не припустимим, оскільки обмежує реалізацію провомочностей права власності. Свідки зі сторони позивача [PERSON] , [PERSON] підтвердили лише ту обставину, що [PERSON] була глухонімою і спілкувалася за допомогою жестів на побутовому рівні, проте ця обставина сторонами не оспорюється і не заперечується. Свідок [PERSON] також вказала, що після лікування в лікарні [PERSON] виглядала сумною і задумливою, однак суд вважає, що без наведення підтверджуючих конкретних фактів і обставин це є очікуваною поведінкою (настроєм) особи, якій встановлений діагноз онкологічного захворювання. Показання свідка [PERSON] , який 11 серпня 2017 року посвідчував від імені [PERSON] довіреність на ім`я [PERSON] , про те, що цю довіреність [PERSON] підписувала особисто, не спростовують її волевиявлення подарувати свій будинок відповідачу [PERSON] і не доводять тих обстави, які підлягають з`ясуванню в розумінні ст.225 ЦК України. Самі по собі факти щодо похилого віку, фізіологічних вад з дитинства (глухоніма), наявності онкологічного захворювання, на що посилається позивач, не підтверджують абсолютної неспроможності [PERSON] в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Жодного належного та допустимого доказу про те, що [PERSON] не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними під час укладення договору дарування, позивач не надала і під час розгляду справи суд не здобув. Зважаючи на вищевикладене в сукупності з дослідженими письмовими доказами, висновком посмертної судово-психіатричної експертизи, показаннями свідків, судом встановлено достатньо підстав вважати, що волевиявлення [PERSON] на момент укладення спірного договору дарування було вільним і відповідало її внутрішній волі, що є однією із вимог, додержання якої є необхідною для чинності правочину відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України. Таким чином, суд дійшов висновку про недоведеність заявлених [PERSON] позовних вимог, що є підставою для відмови у позові. Щодо інших доводів сторони позивача, зокрема, стосовно допущення нотаріусом порушень при посвідченні оспорюваного договору, суд зазначає про таке. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позовом у процесуальному розумінні є звернення до суду з вимогою про захист прав та інтересів, яких складається із двох елементів: предмета та підстав позову, які визначає виключно позивач. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти (обставини), якими позивач обґрунтовує свою вимогу. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета та підстав спору на власний розсуд, у свою чергу суд, зобов`язаний перевірити доводи заявника та ухвалити рішення лише у межах заявленого ним позову. Про таку процесуальне положення зазначив Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 127/14015/15-ц. З урахування змінених у відповідності до ч.3 ст.49 ЦПК України підстав позову позивач свої позовні вимоги обґрунтовувала виключно тим, що договір дарування є недійсним в силу того, що дарувальник на момент укладення цього договору не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати, тобто з передбачених ст. 225 ЦК України підстав. Тому в силу диспозитивності цивільного процесу, інші підстави недійсності оспорюваного договору та відповідне обґрунтування, суд не розглядає. У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають. У відповідності ч.9 ст.158 ЦПК України застосований судом захід забезпечення позову у вигляді арешту належить скасувати. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed