Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

Орган опіки та піклування м. Черкаси в інтересах малолітньої дитини [PERSON] 26.07.2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що відповідач є матір'ю малолітньої [PERSON], яка народилася [INFO]. Відомості про батька в свідоцтві про народження внесені відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.02.2015 року малолітню відібрано від матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав та стягнуто аліменти на утримання дитини. 03.03.2015 року № 222 рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради малолітню [PERSON] влаштовано до комунального закладу «Черкаській обласний спеціалізований будинок дитини» на повне державне утримання. Відповідно до інформації закладу від 14.04.2016 року № 453 мати [PERSON] тривалий час не цікавиться життям та здоров'ям дитини, тим самим свідомо позбавила малолітню на належне батьківське виховання та утримання. Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 20.04.2016 року № 434 малолітню [PERSON] переведено до КЗ «Смілянський дитячий будинок-інтернат Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації» на повне державне утримання. Позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої [PERSON], [INFO] та покласти на відповідача судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача Молчанович Н.О. підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила задовольнити позов. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явилася, причина неявки суду невідома. Про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами сімейного законодавства. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб". Згідно з рішенням Європейського Суду з прав людини «Савіни проти України» від 18.12.2008р. право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві". Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві". Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8. У вищевказаному рішенні Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Судом встановлено, що [PERSON] є матір'ю малолітньої [PERSON], [INFO], свідоцтво про народження видане 26 квітня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Соснівському району міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.02.2015 року малолітню відібрано від матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав та стягнуто аліменти на утримання дитини. 03.03.2015 року № 222 рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради малолітню [PERSON] влаштовано до комунального закладу «Черкаський обласний спеціалізований будинок дитини» на повне державне утримання. Відповідно до інформації закладу від 14.04.2016 року № 453 мати [PERSON] тривалий час не цікавиться життям та здоров'ям дитини, тим самим свідомо позбавила малолітню на належне батьківське виховання та утримання. Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 20.04.2016 року № 434 малолітню [PERSON] переведено до КЗ «Смілянський дитячий будинок-інтернат Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації» на повне державне утримання. Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах, наданої Соснівським відділом ДВС Черкаської міського управління юстиції від 17.03.2016 року, заборгованість по сплаті аліментів Відповідача становить 9838,76 грн. Актом про невідвідування дитини від 14.04.2016 року № 454 Комунального закладу «Черкаській обласний спеціалізований будинок дитини» підтверджено факт ухилення Відповідача від своїх батьківських обов'язків а саме зазначено, що за час перебування дитини у закладі з 06.03.2015 року мати [PERSON], на зустрічі з дитиною приходила в нетверезому стані, постійно вчиняє сварки з персоналом використовуючи при цьому нецензурну лексику. Неодноразово викликалися наряди міліції для її угамування. Останнього разу приходила до дитини 20.05.2015 року. З того часу дитину не відвідувала, життям та здоров'ям не цікавиться, участі в утриманні та вихованні не приймає, письмових та усних запитів про долю дитини на адресу закладу не надходило. Судом встановлено, що Відповідач [PERSON] не працює, не має засобів для утримання доньки, не забезпечила дитину з особливими потребами, так як малолітня [PERSON] є інвалідом та хворіє на дитячий церебральний параліч, що підтверджується медичним висновком № 186 від 09.09.2013 року, комфортними умовами для проживання, не зверталася до суду із заявами щодо повернення в родину доньки, тим самим свідомо позбавила малолітню права на належне батьківське виховання та утримання. Відібрання дитини без позбавлення батьківських прав є тимчасовим заходом, відповідно до ст.170 СК України, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. В судовому засіданні встановлено, підтверджено матеріалами справи, що мати не виявляла зацікавленості щодо долі дитини, аліменти не сплачувала, не зверталась до служби у справах дітей та до суду з питання повернення їй дитини. Висновком Виконавчого комітету Черкаської міської ради № 282/30-03-03 від 30.06.2016р. визнано доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо її малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Орган опіки і піклування виходив з того, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків по вихованню та утриманню доньки, не звернулась з заявами про доцільність повернення дитини у родину, не бере участь у її вихованні та утриманні. Згідно ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України та ч. 2 п. 16 Пленуму Верховного суду від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав"ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає доведеним факт ухилення матері від виконання своїх обов'язків, оскільки відповідач свідомо не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, хоча має реальну можливість для цього, оскільки не позбавлена працездатності, однак відповідач не працює та не має засобів для забезпечення дитини з причин, які залежать виключно від її волі, не виявляє зацікавленості у долі своєї дитини, так як тривалий час не спілкується з дочкою та не виявляє бажання забрати її у власну родину, не цікавиться життям та здоров'ям дитини. Внаслідок свідомого протягом тривалого часу ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків відповідач діє всупереч інтересам дитини, тим самим позбавляючи її права на належне батьківське виховання та утримання, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення у справі, що передбачено ст.224 ЦПК України. При подачі позову позивач був звільнений від оплати судового збору, тому оплата судових витрати у справі покладається на відповідача відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved