Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до Державного навчального закладу "Вінницький центр професійно-технічної освіти технологій та дизайну" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позов мотивований тим, що наказом ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технологій та дизайну» від 28 грудня 2016 року №236-к позивача було звільнено з роботи з 04 січня 2017 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (у зв`язку із скороченням чисельності штату). Вважаючи такий наказ незаконним, позивач 25 січня 2017 року звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області із позовною заявою про визнання незаконним та скасування наказу та поновлення її на попередньому місці роботи. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 липня 2017 року (справа №127/1617/17) позовні вимоги [PERSON] було задоволено у повному обсязі, визнано незаконним та скасовано наказ ДНЗ "Вінницький центр професійно-технічної освіти технологій та дизайну", поновлено позивача на посаді майстра виробничого навчання та стягнуто на її користь середній заробітолк за час вимушеного прогулу. На виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/1617/17, відповідачем було видано наказ від 28 серпня 2017 року №142-к «Про поновлення на роботі [PERSON] ». Цим наказом скасовано наказ від 28 грудня 2016 року № 236-к «Про звільнення [PERSON] », поновлено позивача на посаді майстра виробничого навчання з 01.04.2017 року та виплачено їй середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі місячного заробітку. Разом з тим, не погодившись із зазначеним рішенням суду, відповідачем було подано апеляційну скаргу. Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 25 жовтня 2017 року, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 липня 2017 року було скасовано, а у задоволенні позовних вимог [PERSON] - відмовлено. На виконання цієї Постанови, ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технологій та дизайну» було видано наказ від 26 жовтня 2017року №208-к «Про скасування наказу №142-к від 28.08.2017 «Про поновлення на роботі [PERSON] », яким по факту, позивача було знову звільнено. Згодом, Постанова апеляційного суду Вінницької області була скасована Постановою Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року, а рішення суду першої інстанції залишено в силі. Наказом ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технологій та дизайну» від 04 листопада 2019 року №152-к «Про поновлення на роботі [PERSON] », наказ про звільнення позивача було скасовано, а також виплачено останній середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 05 січня 2017 року по 06 липня 2017 року у сумі 43 819,98 грн відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/1617/17. Позивач зазначає, що таким чином, фактично її було поновлено на попередній посаді тільки 04 листопада 2019 року, а середній заробіток за час вимушеного прогулу сплачено лише за період з 05 січня 2017 року по 06 липня 2017 року, хоча фактично її було поновлено 04 листопада 2019 року. Тобто неоплаченим є вимушений прогул за період з 27 жовтня 2017 року по 03 листопада 2019 року, що й стало підставою для звернення до суду із данною позовною заявою, в якій позивач просить стягнути з ДНЗ "Вінницький центр професійно-технічної освіти технологій та дизайну" на свою користь заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 27 жовтня 2017 року по 03 листопада 2019 року у сумі 233 881,22 грн. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2021 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач та її представник не з`явились, подали до суду заяву в якій просили розгляд справи проводити у їх відсутність. Позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій просив розгляд справи проводити у його відсутність. Крім того, до суду було подано відзив, в якому зазначається що відповідачем позов визнається в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що згідно копії трудової книжки, [PERSON] , 28.08.1987 р. було прийнято на роботу в СПТУ №15 на посаду майстра виробничого навчання (а.с. 8). 14.04.2010 р. даний заклад після реоргазацій було перейменовано у ДНЗ "Вінницький центр професійно-технічної освіти технологій та дизайну"( а.с. 9). Наказом ДНЗ "Вінницький центр професійно-технічної освіти технологій та дизайну" від 28.12.2016 року №236-к [PERSON] звільнено у зв`язку із скороченням майстрів виробничого навчаня з кваліфікацією "кравець, закрійник" та відмовою від переведення на іншу роботу відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 11). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.07.2017 р. у справі №127/1617/17 за позовом [PERSON] до ДНЗ "Вінницький центр професійно-технічної освіти технологій та дизайну" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, позовні вимоги задоволено у повному обсязі (а.с. 12-15). На виконання рішення суду від 06.07.2017 р. ДНЗ "Вінницький центр професійно-технічної освіти технологій та дизайну" видано наказ від 28.08.2017 р. №142-к про скасування наказу від 28.12.2016 р.№ 236-к та поновлення [PERSON] на посаді майстра виробничого навчання з 04.01.2017 р. (а.с. 16). В подальшому, Наказом ДНЗ "Вінницький центр професійно-технічної освіти технологій та дизайну" від 26.10.2017 р. №208-к скасовано наказ №142-к від 28.08.2017 про поновлення на роботі [PERSON] на підставі рішення Апеляційного суду Вінницької області від 25.10.2017 р., якою скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.07.2017 р. (а.с. 17). Постановою Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.10.2019 р. - рішення Апеляційного суду Вінницької області від 25.10.2017 р. скасовано, залишено в силі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.07.2017 р. (а.с. 18-23). На підставі постанови Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.10.2019 р. ДНЗ "Вінницький центр професійно-технічної освіти технологій та дизайну" винесено наказ від 04.11.2019 р. про поновлення [PERSON] на роботі (а.с. 24). Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. У п.32 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що оскільки згідно зі ст. 235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348). Відповідно до п.10 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100 в редакції від 07 серпня 2015 року, що діяла в період виникнення спірних правовідносин, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Згідно із довідкою ДНЗ «Вінницький центр професійно-технічної освіти технологій та дизайну» від 22 лютого 2021 року №77, в період з 07 липня 2017 року по 03 листопада 2019 року майстрів виробничого навчання 14 розряду посадові оклади збільшувались 4 рази (а.с. 25). Відповідно до Постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду від 04.03.2020 року у справі №0440/6017/18, коефіцієнт корегування заробітної плати повинен розраховвуватися шляхом ділення посадового окладу, встановленого працівникові після підвищення, на посадовий оклад, який був у працівника до підвищення. Сума середнього заробітку позивача, а саме: 356,26 грн., встановлений рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.07.2017 року у справі №127/1617/17, а отже, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Розрахунок невиплаченої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 28.10.2017 року по 31.12.2017 року (45 робочих днів) становить: 18 276, 14 грн.; в період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року (250 робочих днів) становить: 111 687, 51 грн.; в період з 01.01.2019 року по 31.08.2019 року (165 робочих днів) становить: 80 348,71 грн.; в період з 01.09.2019 року по 03.11.2019 року ( 44 робочих дня) становить: 23 568,86 грн. Загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 233 881, 22 грн. Суд погоджується з розрахунками позивача щодо розміру невиплаченої заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки відповідачем вказані розрахунки не спростовані, контррозрахунки останнім не складалися, доказів протилежного не надано. Таким чином вирішуючи спір, суд встановивши фактичні обставини справи та надавши їм правову оцінку дійшов висновку про те, що відбулось неповне відновлення порушених прав позивача в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, те, що позивач звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 2 338, 81 грн.. Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 5000,00 грн. відшкодування витрат на правову допомогу. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 116, 117, 235 КЗпП України,

Outcome: approved