Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником квартири [ADDRESS] . За вказаною адресою, крім позивача, зареєстровані відповідачі в справі. Позивач зазначає, що відповідачі із дітьми в належній йому на праві власності квартирі досить тривалий час не проживають, не сплачують комунальні платежі за користування квартирою, з реєстрації місця проживання не знялися, чим створюють позивачу суттєві незручності та порушують його право власності. За таких обставин позивач просив усунути йому перешкоди в користуванні та розпорядженні належною йому на праві власності квартирою [ADDRESS] , визнавши [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою. Правом подання відзиву на позовну заяву відповідачі не скористалася. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2019 року із занесенням до Протоколу судового засідання (без винесення окремого процесуального документа) до участі в справі залучений Орган опіки та піклування Вінницької міської ради та його зобов`язано надати висновок щодо розв`язання спору між сторонами в справі, враховуючи положення ч. 4,5 ст. 19 СК України. Ухвалами Вінницького міського суду Вінницької області від 20 січня 2020 року та від 11 лютого 2020 року із занесенням до Протоколу судового засідання (без винесення окремого процесуального документа) було задоволено клопотання представника Органу опіки та піклування Вінницької міської ради про витребування з Вінницького міського відділу ДРАЦС та Врадівського районного відділу ДРАЦС копій актових записів про народження дітей. Представник позивача адвокат Слободян Г.В. у судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила його задовольнити, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового засідання повідомлялися в порядку визначеному чинним законодавством, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки суд не повідомили, відзиву на позов не надали, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа із занесенням ухвали до протоколу судового засідання) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечувала проти такого порядку розгляду справи. Представник Органу опіки та піклування Вінницької міської ради Бойко М.П. в судовому засіданні підтримала висновок цього органу про недоцільність визнання дітей такими, що втратили право користування квартирою. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК УРСР в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 19 жовтня 2004 року, посвідченого 19 жовтня 2004 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Свириденко А.Б., зареєстрованого в реєстрі за №4302. Право власності на квартиру за позивачем зареєстроване КП ВООБТІ 20 жовтня 2004 року в реєстровій книзі №45 за реєстровим номером 867. Згідно довідки ТОВ «Житлово-Експлуатаційне Об`єднання» від 26 вересня 2019 року № 5395 у вказаній квартирі зареєстровані: позивач [PERSON] , відповідачі: [PERSON] , 1972 року народження, [PERSON] , 2002 року народження, [PERSON] , 1991 року народження, [PERSON] , 1978 року народження, [PERSON] , 2012 року народження, [PERSON] , 2012 року народження, [PERSON] , 2010 року народження, а також [PERSON] , 1979 року народження. [PERSON] , 1972 року народження, є колишньою дружиною позивача по справі. Шлюб між ними розірваний 17 жовтня 2007 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 01 квітня 2008 року. [PERSON] , [INFO] , є сином позивача та [PERSON] , що підтверджується копією актового запису про народження №497 від 27 лютого 2002 року (а.с.103). [PERSON] на момент розгляду справи досяг повноліття. Факт родинних відносин позивача з [PERSON] судом не встановлено. За поясненнями представника позивача [PERSON] є сином [PERSON] від іншого шлюбу. З 2008 року [PERSON] разом з [PERSON] та [PERSON] у цій квартирі не проживають, в ній не з`являються, особисті речі та речі повсякденного використання відсутні, участі в утриманні житла не беруть, будь-яких перешкод в користуванні квартирою їм ніхто не чинить. Факт їх не проживання підтверджується актом №11547 від 30 вересня 2019, складеним мешканцями будинку [ADDRESS] . [PERSON] , 1978 року народження, є також колишньою дружиною позивача по справі. Шлюб, який укладений ними 23 квітня 2014 року, розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 грудня 2014 року в справі №127/25110/14. [PERSON] , [INFO] , є сином позивача та [PERSON] , що підтверджується копією актового запису про народження №4357 від 30 листопада 2010 року ( а.с.104). [PERSON] , 2012 року народження, та [PERSON] , 2012 року народження, є дітьми [PERSON] (запис про батька цих дітей здійснений відповідно до ч.1 ст.135 СК України). З травня 2014 року [PERSON] разом з дітьми: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у цій квартирі не проживають, в ній не з`являються, особисті речі та речі повсякденного використання відсутні, участі в утриманні житла не беруть, будь-яких перешкод в користуванні квартирою їм ніхто не чинить. Факт їх не проживання підтверджується актом №11548 від 30 вересня 2019 року, складеним мешканцями будинку [ADDRESS] . Суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловою площею в належному позивачу на праві приватної власності помешканні. Право власності позивача на квартиру згідно ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім`ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім`ї, укладеного при вселенні останнього. Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім`ї власника (у тому числі колишнім членом сім`ї власника) права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Враховуючи, що судом не встановлено чинення перешкод відповідачам в користуванні квартирою, а також, те, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації їх постійного проживання більше року без поважних причин (протилежного судом не встановлено), суд дійшов висновку про задоволення позову. При цьому суд дійшов висновку, що задоволення позову не порушують права відповідачів на житло. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42). Отже, в даній ситуації визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідачі не є власниками житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідачів в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції. Отже втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47). Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР. Так, в даній ситуації втручання у право відповідачів здійснюється на підставі ст.391,405 ЦК України, ст.163 ЖК УРСР, тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у їх права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання в право відповідачів здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Щодо того, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що спірна квартира має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідачі тривалий час у спірній квартирі не проживали, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачами не надано доказів, що вони проживають в квартирі, користуються нею та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірному помешканні. При цьому, їх тривала відсутність свідчить про те, що вони мають інше місце проживання. До того ж суд звертає увагу, що за [PERSON] зареєстроване право власності на 1/5 частку квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.02.2020, а тому визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату нею житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». При цьому суд не вбачає порушення права дітей [PERSON] на житло, адже діти, вибувши з матір`ю зі спірної квартири, набули право користування іншим житлом, яке і є їх місцем проживання. При цьому, як вказувалося за [PERSON] зареєстроване право власності на частку квартири. З огляду на вказане, суд не вбачає за можливе брати до уваги висновок Органу опіки та піклування Вінницької міської ради. Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частиною 4 статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з частиною 1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 статті 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується, що відповідачі не проживають в спірній квартирі тривалий час, чинення їм перешкод в користуванні квартирою не встановлено, втрата право на користування жилим приміщенням, не свідчить про втрату ними житла взагалі, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову. Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved