Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача. 05 листопада 2019 року [PERSON] звернувся до суду з указаним вище позовом, у якому просить поновити його на роботі на посаді електромеханіка в Малому підприємстві «Інвар» у формі товариства з обмеженою відповідальністю з 20.09.2019 та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.09.2019 до моменту ухвалення судом рішення, а також стягнути судові витрати за надання правової допомоги адвокатом та судовий збір. Позовні вимоги обґрунтував тим, що відповідно до наказу від 01.03.2018 № 12 МП TOB «Інвар» «Про прийняття на роботу [PERSON] » його було прийнято за основним місцем роботи електромеханіком з ліфтів з 05.03.2018 з випробуванням з терміном два місяці з заробітною платою 4 000 грн. Наказом від 21.08.2019 № 51 «Про надання чергової відпустки» йому було надано щорічну відпустку на 24 календарних днів з 27.08.2019 до 19.09.2019. До роботи стати 20.09.2019. Наказом від 18.09.2019 № 59 «Про звільнення [PERSON] » його, електромеханіка з ліфтів було звільнено з роботи з 20.09.2019 за згодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України. Позивач повідомляв директора підприємства, що його звільнення за згодою сторін є незаконним та він не погоджується з таким формулюванням причин звільнення, а також попросив видати йому вказані вище накази та змінити формулювання звільнення «з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» передбаченого ст. 40 КЗпП України. Він стверджує, що ніякої угоди чи згоди з власником чи директором ТОВ «Інвар» не укладав та не давав згоди на своє звільнення, яке вважає незаконним. В день видачі наказу про його звільнення він перебував у відпустці та навіть не знав, що 20.09.2019 його було звільнено. На даний час його трудова книжка знаходиться у відповідача. Виходячи з наведених обставин позивач просив ухвалити рішення, яким поновити його на посаді електромеханіка в Малому підприємстві "Інвар" у формі товариства з обмеженою відповідальністю з 20.09.2019 та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.09.2019 до моменту ухвалення судового рішення. 16.12.2019 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. На обґрунтування своєї позиції зазначив, що вказані у позовній заяві позивачем обставини про прийняття його на роботу в МП "Інвар" ТОВ на посаду електромеханіка з ліфтів з 05.03.2018; про надання йому щорічної відпустки та перебування у ній 27.08.2019 по 19.09.2019; до роботи стати 20.09.2019; про звільнення його з роботи з 20.09.2019 за згодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП) представником відповідача визнаються. Проте, вважає, що дані обставини та докази, що їх підтверджують є недостатніми та не підтверджують інших доводів позивача, на які він посилається, як на обставини, що спричинили пред`явлення позову. Так, відповідно до наказу від 21.08.2019 №51 "Про надання чергової відпустки [PERSON] ", наказу від 18.09.2019 № 59 "Про звільнення [PERSON] " та за законом - 20.09.2019 є днем звільнення та, одночасно, останнім робочим днем працівника [PERSON] . Отже, позивач у будь-якому разі був зобов`язаний 20.09.2019 вийти на роботу, того ж дня позивач мав можливість ознайомитися з наказом про звільнення, за бажанням - отримати його копію, отримати трудову книжку тощо (якщо про такий наказ йому було відомо). У разі ж якщо про наказ від 18.09.2019 № 59 про звільнення позичу відомо не було, як він стверджує, то він був зобов`язаний продовжити роботу в МП "Інвар" ТОВ на посаді електромеханіка з ліфтів і в подальший період - протягом усіх наступних робочих днів, аж до 08.10.2019, коли [PERSON] нарешті з`явився до офісу відповідача та отримав копію наказу. При цьому звертає на те, що при викладенні у позовній заяві обставин позивач свідомо та умисно уникає наведення будь-яких інших обставин, що мають пряме та істотне значення для справи та стосуються періоду з 20.09.2019 по 07.10.2019 включно. Щодо фактичних обставин справи у своєму відзиві відповідач пояснює, що у період з 20.09.2019 по 08.10.2019, по-перше: 20.09.2019 [PERSON] на роботу не вийшов з невідомих відповідачу причин, про причини відсутності на роботі - працедавця не повідомив, чим допустив дисциплінарний проступок (прогул) та порушив вимоги ст. 139 КЗпП України, приписами якої на працівника покладено обов`язок дотримуватися трудової дисципліни та правил внутрішнього трудового розпорядку. Разом з тим, 23.09.2019 [PERSON] також був відсутнім на робочому місці. У цей час та надалі [PERSON] на роботі не з`являвся. Окрім того, з 20.09.2019 [PERSON] ухилявся від телефонного зв`язку з адміністрацією МП «Інвар» ТОВ, з працівниками «Ладжитлосервіс», на балансі якого знаходяться ліфти ввірені [PERSON] для ремонту та обслуговування. Стосовно фактичних обставин, що пов`язані з виданим МП "Інвар" ТОВ наказом від 18.09.2019 № 59 "Про звільнення [PERSON] ", то відповідач зазначає, що 02 січня 2019 року між МП "Інвар" ТОВ (виконавець) та КП "Ладжитлосервіс" (замовник - балансоутримувач ліфтів, м. Ладижин) укладено договір №43 на виконання робіт по технічному обслуговуванню та ремонту двох ліфтів. Виконання обов`язків з технічного обслуговування та ремонту даних ліфтів виконавцем покладено безпосередньо на свого працівника - електромеханіка з ліфтів [PERSON] , про що було повідомлено замовника. Представник відповідача повідомив, що протягом 2019 року від КП "Ладжитлосервіс" до МП "Інвар" ТОВ неодноразово надходили скарги на незадовільну роботу електромеханіка [PERSON] , що у результаті призвело до розірвання з боку КП "Ладжитлосервіс" зазначеного договору в односторонньому порядку. Тобто, неналежне виконання [PERSON] своїх трудових обов`язків призвело до припинення відповідних господарських відносин, що завдало відповідачу значних збитків у вигляді недоотримання доходу. Окрім того розірвання даного договору на виконання робіт по технічному обслуговуванню та ремонту ліфів спричинило для МП «Інвар» ТОВ складнощі з подальшого забезпечення електромеханіка [PERSON] обсягом роботи відповідно до його професії та кваліфікації, що також спричинено винними діяннями останнього. У зв`язку з викладеним вище 18.09.2019 керівник (директор) МП «Інвар» ТОВ зателефонував особисто [PERSON] та в ході телефонної розмови з ним домовився, що безстроковий трудовий договір, укладений між працедавцем МП «Інвар» ТОВ та працівником [PERSON] буде припинений за угодою сторін з 20.09.2019 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Окрім того, співрозмовники домовились, що 18.09.2019 керівником підприємства буде видано відповідний наказ про звільнення, а 20.09.2019 [PERSON] виходить на роботу та має протягом робочого дня з`явитися до офісного приміщення працедавця (м. Вінниця) для письмового документального оформлення розірвання трудового договору та пов`язаних із цим відповідних процедур. Проти таких дій [PERSON] в ході телефонної розмови не заперечував та був згідний із запропонованою процедурою та підставами припинення трудового договору. Дані обставини можуть бути підтвердженими показами свідків: директора МП "Інвар" ТОВ [PERSON] , та комерційного директора [PERSON] , який був слухачем даної телефонної розмови. А тому, враховуючи невихід [PERSON] на роботу 20.09.2019 та надалі його нез`явлення до офісу працедавця в період з 20.09.2019 по 07.10.2019 та уникнення у цей період будь-якою спілкування в адміністрацією працедавця, а також обставини явки позивача до офісного приміщення колишнього працедавця 08.10.2019 зокрема, що інтерес позивача при цьому становив виключно отримання документів, необхідних йому для пред`явлення в суді даного позову. Відповідач наразі розуміє свою помилку щодо довіри особі позивача, який свідомо даний судовий спір та використав обставини, що склалися, для отримання фактично неправомірної вигоди, яка за своєю юридичною природою полягає у наявності підстав для пред`явлення позовних вимог, у тому числі майнового характеру. Також, позивач у позовній заяві зазначив обставину, що його трудова книжка на даний час знаходиться у відповідача, що відповідає дійсності. Проте, позивач одночасно не наводить причинно-правового зв`язку між знаходженням у відповідача трудової книжки та предметом і підставами позову. Разом із тим, з урахуванням ч. 2 ст. 235 КЗпП України таку обставину за замовчуванням можна сприйняти як одну з підстав для позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що не відповідає фактичним обставинам справи. У зв`язку з цим відповідач звертає увагу, що місцезнаходження трудової книжки у відповідача є виною позивача та спричинено умисною бездіяльністю останньою в період з 20.09.2019 по 07.10.2019 та його відмовою 08.10.2019 отримати свою трудову книжку, що підтверджується наведеними вище обставинами та розпискою позивача від 08.10.2019, копія якої надана ним до суду разом із позовною заявою. Водночас вважає, що позивачем без поважних причин пропущено встановлений законом місячний строк на звернення до суду у справах про звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України у справах про звільнення працівник може звернутися до суду з заявою про вирішення трудового спору в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Зазначає, що початок перебігу місячного строку на звернення позивача до суду у даній справі про звільнення слід розпочинати з 21.09.2019. Тобто перебіг даного тримісячного строку закінчився 20.10.2019. Враховуючи, що позовну заяву подано до суду 05.11.2019, то встановлений законом (ч. 1 ст. 233 КЗпП) строк на звернення до суду з позовною вимогою, яка стосується звільнення - позивачем пропущено без поважних причин. Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то в цій частині позов не підтверджений доказами, а відтак - є недоведеним. Відповідно до норм процесуального права (ст.ст. 76, 77, 80, 81, 83, 84, 95, 175, 177 ЦПК України) позивач при поданні позовної заяви повинен був подати до суду розрахунок ціни позову в підтвердження розміру майнової (грошової) вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та належне і достатнє тому підтвердження відповідними документальними доказами. Натомість порушуючи відповідні процесуальні норми - позивач у позовній заяві ціну позову вказав навмання, її розрахунку та відповідних доказів не надав, проте заявив абсолютно необґрунтоване та безпідставне клопотання про витребування у відповідача довідки про його середній заробіток за серпень та вересень 2019 року, при цьому до МП «Інвар» ТОВ з даного приводу не звертався. Враховуючи це, а також, що розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження та відповідні тому процесуальні наслідки - позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягає у зв`язку з її недоведеністю. Підставою для даної грошової вимоги є ч. 2 ст. 235 КЗпП України, на яку також послався повивач у позовній заяві. Частина 2 цієї статті щодо одночасного прийняття про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу є відсильною та похідною від її диспозиції щодо винесення рішення про поновлення на роботі. Отже, у разі відмови судом у задоволенні позовної вимоги про поновлення на роботі, зокрема у зв`язку із пропуском встановленого законом місячного строку звернення до суду чи з інших причин, то вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягає. Разом з тим, представник відповідача заперечує щодо заявленого позивачем розміру витрат на правничу допомогу, які позивач поніс до подання позову в розмірі 1 000 грн 00 коп. із розрахунку витрати адвокатом 2-х годин робочого часу за ціною однієї години в 500 грн 00 коп., оскільки вважає, складена позовна заява має суттєві недоліки, зокрема, у ній не наведено усіх обставин, що мають відношення до справи, а формулюванням наведених обставин позивач намагається ввести суд в оману щодо своїх діянь, прямо пов`язаних із даним трудовим спором; за змістом позовної заяви можна припустити, що позивач не надав адвокату повної та правдивої інформації по суті спору, що спричинило такий недолік даної заяви. Також, у позовній заяві зазначена ціна позову в розмірі 10 000 грн, яка є надуманою та не підтвердженою жодним доказом, а розмір позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не зазначений, не підтверджений доказами та недоведений, клопотання про витребування доказів вважає безпідставним та необґрунтованим. У позовній заяві є розбіжності щодо ціни однієї години робочого часу адвоката та складання позовної заяви, не зрозуміло яка вартість послуг адвоката, 800 грн за одну годину чи 500 грн за одну годину. Вважає, що подана позивачем квитанція від 04.11.2019, видана йому адвокатом в підтвердження сплати грошових коштів у розмірі 1000 грн є неналежним та недопустимим доказом, який не може бути прийнятий судом, оскільки її форма та зміст не відповідають вимогам, що встановлені Положенням про форму та зміст розрахункових документів, затвердженим наказом Мінфіну України від 21.01.2016 №13. Загалом позовна заява не відповідає вимогам, встановленим ст. 175 ЦПК України, а розмір заявлених позивачем понесених витрат на оплату послуг адвоката зі складання позовної заяви - недоведеним. ІІ. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 06 листопада 2019 року було постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного провадження (а.с.16-17). 15.01.2020 ухвалою суду задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів (а.с.71). Ухвалою суду від 24.03.2020 позовну заяву в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без руху (а.с.84-85). Ухвалою суду від 06.05.2020 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача МП «Інвар» Галуши О.М. про залишення позову без розгляду (а.с.97-99). ІІІ. Пояснення учасників справи. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю та просив його задовольнити з підстав викладених у ньому. Додатково пояснив, що з 05.03.2018 був прийнятий за основним місцем роботи електромеханіком. Згідно з наказом про відпустку він повинен був приступити до роботи 20.09.2019. Однак, коли 20.09.2019 він вийшов на роботу на об`єкт в дев`ятиповерхівку у місті Ладижин, там було зачинено. Він одразу зателефонував директору КП «Ладжитлосервіс», який пояснив, що договір з МП «Інвар» ТОВ розірвано і на об`єкті працює інша організація. Тоді він зателефонував директору МП «Інвар» ТОВ [PERSON] і той пояснив, що договір розірвано, змінилися умови організації виробництва робіт, а тому він звільнив позивача за власним бажанням. [PERSON] заперечив проти звільнення за власним бажанням, і запропонував звільнити його згідно зі ст. 40 КЗпП. Однак, ні наказу про звільнення, ні інших документів позивачу не було направлено. Після чого позивач звернувся у безоплатну правову допомогу де йому допомогли підготувати позов до суду. Вважає, що його звільнення є незаконним. Поряд з чим вказав на те, що договір №43 на виконання робіт по технічному обслуговуванню з ремонту ліфтів від 02 січня 2019 року між КП «Ладжитлосервіс» та МП «Інвар» діяв з 01.01.2019 по 31.12.2019, а тому позивача телефоном повідомив директор КП «Ладжитлосервіс» [PERSON] , що даний договір розірвано, замки на об`єкті змінено і позивач не може приступити до роботи. Копія такого договору була у позивача з моменту прийняття його на роботу.Також зазначив, що до 20.09.2019 телефонної розмови з директором [PERSON] не було. А з 20.09.2019 до 08.10.2019 позивач мав телефонні розмови з директором МП «Інвар» особистого характеру. До МП «Інвар» з`явився лише 08.10.2020, оскільки коштів на відрядження до м. Вінниці у нього не було, де і отримав наказ про звільнення. Ніяких офіційних повідомлень про виклик до директора МП «Інвар» він не отримував. Водночас повідомив, що йому невідомо, що 23.09.2019 директор перебував у місті Ладижин, адже офіційного виклику, повідомлення йому не надходило. Також вказав на те, що офіційної пропозиції укласти договір про звільнення за угодою сторін не було ні в усній, ні в письмовій формі, з підставами звільнення він не погоджується, ніякої заяви про згоду на звільнення він не писав. В судовому засіданні представник відповідача МП «Інвар» Галуша О.М. позовні вимоги не визнав з мотивів зазначених у відзиві, вважає позов необґрунтованим. Додатково пояснив, що дійсно між КП «Ладжитлосервіс» та МП «Інвар» було укладено договір на обслуговування ліфтів. З одного боку балансоутримувач КП «Ладжитлосервіс» довіряв, з іншого боку МП «Інвар» зобов`язувався виконати роботи по обслуговуванню ліфтів.Позивач [PERSON] був прийнятий на роботу в МП «Інвар» на посаду електромеханіка. Протягом 2019 року від мешканців міста Ладижин надходили неодноразові скарги на роботу [PERSON] КП «Ладжитлосервіс» виступив ініціатором розірвання договору з МП «Інвар» через незадовільну роботу електромеханіка [PERSON] 18 вересня 2019 року в ході розмови директора МП «Інвар» [PERSON] та позивача [PERSON] було обговорено питання щодо звільнення позивача, директор пояснив, що КП «Ладжитлосервіс» має намір розірвати з ними договір через незадовільну роботу електромеханіка [PERSON] , а тому постало питання щодо звільнення [PERSON] з роботи, а також запропоновано іншу роботу на тій самій підставі у місті Вінниця, місті Хмільнику на вибір [PERSON] . Однак, [PERSON] погодився на своє звільнення за угодою сторін. Свідком даної телефонної розмови був свідок [PERSON] .Того ж дня було видано наказ директора МП «Інвар» [PERSON] про звільнення [PERSON] за угодою сторін. Поряд з чим вказав на те, що 20.09.2019 у МП «Інвар» зателефонували працівники КП «Ладжитлосервіс» і повідомили, що відбулася зупинка ліфтів, а електромеханіка [PERSON] на роботі немає.23.09.2019 представник МП «Інвар» намагався вручити позивачу наказ про звільнення та трудову книжку, однак позивач на зв`язок не виходив, уникав будь-якого спілкування. Водночас просив відраховувати місячний строк від 20.09.2019, а не від 08.10.2019, адже стверджує, що позивачу було відомо про наказ про звільнення 20.09.2019, а його поява у офісі МП «Інвар» була навмисним затягування часу задля отримання неправомірної вигоди. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він працює на посаді комерційного директора МП «Інвар».Між їх підприємством та КП «Ладжитлосервіс» було укладено договір, на підставі якого, вони обслуговують два ліфти і два під`їзди у житловому будинку. [PERSON] дійсно був прийнятий на роботу в МП «Інвар» на посаду електромеханіка. За період його роботи поступали неодноразові звернення, скарги від мешканців будинку про незадовільне виконання [PERSON] його посадових обов`язків.В результаті чого договір, укладений з КП «Ладжитлосервіс» було розірвано. Поряд з чим зазначив, що 20.09.2019 зайшов до кабінету директора [PERSON] , який розмовляв телефоном із [PERSON] . Проте, чи дійшли сторони згоди на звільнення за угодою сторін не знає, оскільки перебував у кабінеті кілька секунд та всієї розмови не чув. Коли він з директором приїхав до міста Ладижин, щоб ознайомити позивача [PERSON] з наказом про звільнення та віддати йому трудову книжку, [PERSON] уникав зустрічі, на дзвінки не відповідав, вдома його теж не було. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він працює у МП «Інвар» на посаді директора. У 2017 році МП «Інвар» ТОВ прийняли на роботу [PERSON] за сумісництвом, він працював у КП «Ладжитлосервіс» ліфтером. У 2018 році [PERSON] звільнився і вони його прийняли на посаду електромеханіка на постійне місце роботи. На початку роботи зауважень до нього не було, однак згодом почали надходити скарги на його незадовільну роботу. Зокрема, про те, що ліфти не працюють, йому телефонують, але [PERSON] не приїжджає, на телефонні дзвінки не відповідає. Вкінці серпня 2019 року КП «Ладжитлосервіс» повідомив про намір розірвати договір з МП «Інвар». 17.08.2019 прийшов повторний лист, згідно з яким повідомлено, що договір розривається. 18.09.2019 він зателефонував [PERSON] і повідомив, що у нього є два варіанти, або звільнитися, або працювати у Вінниці, або у Хмільнику. [PERSON] відповів, що він не буде працювати у Вінниці, а у Хмільник їздити далеко, тому він відмовляється. Тоді [PERSON] запитав, як йому звільнитися, на що [PERSON] відповів, що за власним бажанням, адже цей договір розірвано через незадовільну роботу [PERSON] . Проте, [PERSON] відмовився звільнятися за власним бажанням і сказав, що звільнитися лише за ініціативою підприємства. У зв`язку з чим [PERSON] йому відповів, що це можливо лише по статті за його незадовільну роботу, після чого [PERSON] погодився на звільнення за згодою сторін. Сторони домовилися, 20.09.2019 у [PERSON] останній робочий день, тому вони приїдуть до нього в місто Ладижин, щоб вирішити всі питання по звільненню. [PERSON] був свідком даної телефонної розмови наприкінці, проте чув пропозицію [PERSON] звільнити [PERSON] за згодою сторін. 23.09.2019 вони приїхали в місто Ладижин, спочатку на об`єкт, до ліфтів, там його не було, потім поїхали в КП «Ладжитлосервіс» де йому повідомили, що [PERSON] не бачили ні 23.09.2019, ні 20.09.2019. Надалі вони шукали його за місцем проживання, на дачі. Врешті, вони поїхали до дружини позивача на роботу, в лікарню, вона зателефонувала [PERSON] , вони про щось розмовляли і вона повідомила, що позивач сьогодні з ними не зустрінеться. Не зустрівшись із [PERSON] вони поїхали і більше з позивачем не спілкувалися до 08.10.2019. Коли, 08.10.2019 він приїхав до міста Вінниця, в офіс МП «Інвар» ТОВ, повідомив, що зі звільненням він не згоден, погрожував, що підприємство матиме проблеми, трудову книжку не забрав і в кінці листопада до підприємства прийшла позовна заява. Поряд з чим зазначив, що 20.09.2019 у [PERSON] був останні робочий день. Чи був він на роботі [PERSON] невідомо, однак ввечері 20.09.2019 йому зателефонували з КП «Ладжитлосервіс» і повідомили, що ліфти не працюють і електромеханіка немає на робочому місці. КП «Ладжитлосервіс» стало відомо про звільнення [PERSON] 23.09.2019. Розрахунок при звільненні з позивачем був проведений 18.09.2019. Він особисто доручив це бухгалтеру одразу після підписання наказу про звільнення. Також зазначив, що 23.09.2019 він розшукував [PERSON] з метою, щоб останній написав письмово заяву про звільнення за згодою сторін, адже усна домовленість була 18.09.2020, а також мав намір віддати позивачу трудову книжку. Тобто, станом на 18.09.2019 письмової заяви [PERSON] про звільнення за угодою сторін не було і на сьогодні немає. [PERSON] відмовився написати письмову заяву про розірвання трудового договору за згодою сторін. Водночас зазначив, що з наказом про звільнення [PERSON] ознайомили 08.10.2019.Графік роботи [PERSON] з 08 год до 17 год щодня, субота-неділя вихідні. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. З копії паспорта громадянина України серія та номер [NUMBER] вбачається, що він виданий [PERSON] , [INFO] (а.с.3-4). З копії пенсійного посвідчення № [NUMBER] серія [NUMBER] вбачається, що воно видане [PERSON] , термін дії: довічно (а.с. 5). З копії Наказу №12 від 01.03.2018, виданого МП «Інвар» ТОВ про прийняття на роботу вбачається, що [PERSON] прийнято на роботу електромеханіком з ліфтів з 05.03.2018 з випробувальним терміном два місяці з заробітною платою 4 000 грн в місяць. З посадовою інструкцією ознайомлений. Підстава: заява [PERSON] (а.с.6). З копії Наказу №51 від 21.08.2019, виданого МП «Інвар» ТОВ про надання чергової відпустки вбачається, що [PERSON] , електромеханіку з ліфтів, було надано щорічну відпустку на 24 календарні дні з 27.08.2019 по 19.09.2019. До роботи стати 20.09.2019. Підстава: заява [PERSON] (а.с.7). З копії Наказу №59 від 18.09.2019, виданого МП «Інвар» ТОВ про звільнення вбачається, що [PERSON] електромеханік з ліфтів звільнений з роботи з 20.09.2019 за згодою сторін згідно ст. 36 п.1 КЗпП України. Підстава: заява [PERSON] З наказом ознайомлений 08.10.2019 (а.с.8). З копії розписки, наданої [PERSON] 08.10.2019 вбачається, що наказ оскаржує як такий, який порушує процедуру звільнення. Трудова книжка залишається на підприємстві до вирішення трудового спору (а.с.9). Разом з тим, судом досліджено копію посадової інструкції №11 електромеханіка з технічного обслуговування та ремонту ліфтів затверджену директором МП «Інвар» ТОВ [PERSON] 04.01.2016 (а.с. 41-45). Досліджено копію договору №43 на виконання робіт по технічному обслуговуванню та ремонту ліфтів від 02 січня 2019 року, з якого вбачається, що цей договір було укладено між КП «Ладжитлосервіс» та МП «Інвар» ТОВ (а.с.46). З копії додаткової угоди №1 вбачається, що договір №43 від 02.01.2019 було розірвано 20.09.2019 (а.с. 47). З копії витягу з Наказу від 15.01.2019 №4 видно, що відповідальною особою за справний стан ліфтів було призначено електромеханіка [PERSON] (а.с.48). Також судом досліджено копії заяв мешканки буд. [ADDRESS] - [PERSON] та мешканки буд. [ADDRESS] - [PERSON] про неналежне ремонтування та обслуговування міжповерхового ліфта у під`їзді № 2 (а.с.49-50) та копію пояснювальної записки, наданої [PERSON] директору КП «Ладжитлосервіс» [PERSON]. про відсутність зв`язку з електромеханіком [PERSON] (а.с.51), а також копію службової записки [PERSON] , який повідомив про те, що 19.04.2019 зламався ліфт, а [PERSON] на дзвінки не відповідає (а.с.61). З копії звернення директора КП «Ладжитлосервіс» [PERSON] до директора МП «Інвар» [PERSON] за вих. №196 від 03.05.2019 вбачається, що дії [PERSON] призвели до порушення МП «Інвар» умов договору, в частині виконання зобов`язань, щодо звільнення пасажирів у разі аварійної зупинки ліфта упродовж однієї години (а.с.52). Також, судом досліджено копію звернення директора МП «Інвар» [PERSON] до [PERSON] №21 від 14.05.2019 про недопустимість безвідповідального ставлення до виконання своїх службових обов`язків та попередження про відповідальність (а.с. 53) та копії звернення директора МП «Інвар» ТОВ [PERSON] до [PERSON] №25 від 28.05.2019 про проведену перевірку, в результаті якої виявлено порушення, які стали наслідком неналежного виконання [PERSON] своїх обов`язків (а.с.54). З копії листа №351 від 27.08.2019 від директора КП «Ладжитлосервіс» [PERSON] до директора МП «Інвар» вбачається, що КП «Ладжитлосервіс» достроково розриває договір № 43 від 02.01.2019 (а.с.55). З копії відповіді на лист №351 від 27.08.2019 від директора КП «Ладжитлосервіс» [PERSON] до директора МП «Інвар» №82 від 02.09.2019 вбачається, що останні повідомив КП «Ладжитлосервіс» про те, що електромеханік з ліфтів [PERSON] знаходиться у черговій відпустці, тому просять угоду про розірвання договору № 43 від 02.01.2019 підписати з 19.09.2019 (а.с.56). З копії відповіді на лист, наданої директором КП «Ладжитлосервіс» [PERSON] №367 від 17.09.2019 вбачається, що підприємство готове підписати додаткову угоду про розірвання договору № 43 від 02.01.2019 з 19.09.2019 (а.с.57). Судом досліджено копію акту складеного та затвердженого директором МП «Інвар» ТОВ [PERSON] та комерційним директором МП «Інвар» ТОВ [PERSON] від 23.09.2019 (а.с. 58-59). Згідно з довідкою, виданою МП «Інвар» від 17.01.2020 № 00003 та 24.03.2020 №11 про те, що [PERSON] працював в Мале підприємство «Інвар» у формі товариства з обмеженою відповідальністю з 05.03.2018 по 20.09.2019 на посаді електромеханік. Нарахований [PERSON] дохід за період з 01.04.2019 по 20.09.2019 складає 25 596 грн 96 коп. (а.с. 74,81) Також, судом досліджено розрахунок середнього заробітку [PERSON] за два місяці №34 від 10.04.2020, згідно з яким розрахунок середнього заробітку [PERSON] за 2 місяці розраховано відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (порядок №100) на основі виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата (абз. 3 п.2 Порядку №100). Під час розрахунку середнього заробітку не враховують виплати, зазначені у п. 4 Порядку №100, а також виплати за час, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток (щорічна і додаткова відпустки та допомога про тимчасову непрацездатність). Стосовно [PERSON] надано наступний розрахунок: 1) [PERSON] звільнений 20.09.2019, отже для розрахунку середнього заробітку за серпень-вересень 2019 року береться нарахування за липень-серпень 2019 (4200+3380=7 580 грн. Кількість робочих днів за липень-серпень 2019 (23+17=40). Середньоденна заробітна плата становить: 7 580:40=189 грн 05 коп. Середній заробіток за серпень 2019 року (21 робочий день): 189,5x21 = 3 979 грн 05 коп. Середній заробіток за вересень 2019 року (15 робочих днів):189,5 х 15 = 2 842 грн 05 коп. Середній заробіток за серпень-вересень 2019 року становить: (3979,5+2842,5) : 2 = 3 411 грн. Всі нарахування заробітної плати вказані без вирахування обов`язкових податків та зборів, а саме ПДФО 18% та ВЗ 1,5% (а.с. 92). V. Норми права, що підлягають застосуванню та висновки суду за результатами розгляду справи. Щодо строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. За змістом ч. 1 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Сторонами не оспорюється, що копію наказу позивач отримав 08.10.2020, позов до суду про поновлення на роботі подано 05.11.2020, тобто за межами встановленого трудовим законодавством строку. Таким чином, позивачем не пропущено визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП строк звернення до суду. Щодо позовної вимоги про незаконність звільнення та поновлення на роботі. Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату;забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України). Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України. Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України). У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП можуть бути укладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення. Тобто, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Існування домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою та волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення є обов`язковою умовою такого звільнення. Як видно з наказу№59 від 18.09.2019, виданого МП «Інвар» ТОВ про звільнення [PERSON] з посади електромеханіка з ліфтів з 20.09.2019 за згодою сторін згідно ст. 36 п.1 КЗпП України підстава звільнення зазначена заява [PERSON] (а.с.8). Проте, в матеріалах цивільної справи відсутня письмова заява [PERSON] про припинення трудового договору за взаємною згодою, в якій міститься прохання [PERSON] звільнити його за угодою сторін і дата звільнення, яка б підтвердила волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення. Відсутність письмової заяви не заперечується і самими сторонами. Твердження представника відповідача про те, що між сторонами даних трудових правовідносин відбулася усна домовленість про припинення трудового договору за згодою сторін не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки суду не надано належних і допустимих доказів того, що пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП були укладені в усній формі між директором Малого підприємства «Інвар» у формі товариства з обмеженою відповідальністю [PERSON] та [PERSON] . Заперечується дана обставина і самим [PERSON] . Суд не бере до уваги показання свідка [PERSON] в частині того, що пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП були укладені 18.09.2019 в усній формі під час телефонної розмови, оскільки дана версія подій не підтверджена жодними іншими доказами у справі, даний свідок заінтересований у результаті розгляду справи. Більш того, його показання є непослідовними і суперечливими, оскільки зазначаючи суду про те, що 18.09.2019 між сторонами відбулася домовленість про припинення трудового договору за згодою сторін і підписавши у цей же день наказ про звільнення [PERSON] , він 23.09.2019 намагався знайти останнього з тією метою, щоб останній написав письмову заяву про припинення трудового договору, що підтверджує позицію позивача про відсутність усної домовленості та волевиявлення сторін про припинення трудового договору за згодою сторін 18.09.2019. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про не доведеність усної домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою, а відтак і відсутність волевиявлення [PERSON] щодо його звільнення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Таким чином, між позивачем та відповідачем не було згоди з основних умов угоди про припинення трудового договору. Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не надано належних і допустимих доказів того, що пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП були укладені в усній формі між директором Малого підприємства «Інвар» у формі товариства з обмеженою відповідальністю [PERSON] та [PERSON] . Щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно з частиною 1 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Враховуючи те, що судом було вирішено поновити [PERSON] на роботі, тому наявні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з розмірів заробітної плати за два місяці, що передували звільненню та кількості робочих днів. Однак, суд не може погодитися із періодом розрахунку середнього заробітку зазначеного позивачем, а саме з часу звільнення, тобто з 20.09.2020 по день ухвалення рішення суду, оскільки 20.09.2020 позивачу було проведено виплату заробітної плати, що підтверджується довідками МП «Інвар» від 17.01.2020 № 00003 та 24.03.2020 №11, тому суд вважає, що період, за який підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.09.2019 (наступний робочий день після звільнення) по день ухвалення рішення, тобто по 09.09.2020. Судом встановлено, що розмір заробітної плати позивача за останні два місяці, які передували звільненню, становила: липень 2019 року 4 200 грн, за серпень 2019 року в розмірі 3 380 грн. З огляду на кількість відпрацьованих робочих днів у липні 2019 року - 23 та у серпні 2019 - 17, середньоденна заробітна плата позивача становить 189 грн 05 коп., виходячи з такого розрахунку: 40 робочих днів : (4 200 грн +3 380 грн) = 189 грн 05 коп. Кількість робочих днів за час вимушеного прогулу з 23.09.2019 по день винесення судового рішення становить 242 днів, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, що складає 45 750 грн 01 коп. (242*189 грн 05 коп.). Щодо витрат на професійну правничу допомогу Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Відповідно до положень статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, у тому числі належать витрати на професійну правничу допомогу. Частинами 1-5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За вимогами статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] , скориставшись своїм правом на правничу допомогу, 04.11.2019 уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом Дудіним Л.В., згідно з яким йому надана правнича допомога та на підтвердження понесення витрат на надання правничої допомоги позивачем надано квитанцію про сплату адвокату коштів в розмірі 1 000 грн. Вказані обставини свідчать, що витрати у вигляді оплати на правничу допомогу в сумі 1 000 грн пов`язані з розглядом справи, а розмір таких витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до ч. 1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, підлягає стягненню з МП «Інвар» ТОВ на користь [PERSON] судовий збір в сумі 768 грн 40 коп. Рішення суду в частині поновлення на посаді підлягає негайному виконанню відповідно до п. 2 ст. 430 ЦПК України.

Outcome: approved