Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

Позивач звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 15.09.2015 року її мати, відповідач в даній справі згідно договору купівлі-продажу придбала квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , а 07.09.2016 року її зареєструвала у вказаній квартирі. З вересня 2015 року до 03.01.2021 року позивач постійно мешкала у вказаній квартирі разом з неповнолітньою донькою [PERSON] та чоловіком [PERSON] . В період часу з 03.01.2021 року по 16.01.2021 року, в час коли позивач лікувалася та перебувала в лікарні, відповідач вивезла з квартирі всі речі позивача та її неповнолітньої доньки, змінила замки у вхідних дверях квартири, тобто своїми діями виселили позивача з неповнолітньою донькою з квартири. За даним фактом 19.01.2021 року позивач зверталася до Рубіжанського ВП ГУНП в Луганській області, однак їй було рекомендовано звернутися до суду. З січня 2021 року по теперішній час позивач вимушена винаймати інше житло, сплачувати оренду житла, при цьому маючи законне право на проживання за місцем реєстрації, а отже відповідач своїми діями завдає позивачу матеріальної та моральної шкоди. У зв`язку з вищевикладеним, враховуючи уточнену позовну заяву, позивач просила суд вселити її, [PERSON] , до квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , за місцем реєстрації; стягнути з [PERSON] на її користь матеріальну шкоду у розмірі 8 250,00 грн. (по 4 000,00 грн. за оренду житла за січень-лютий 2021 року та 250,00 грн. електропостачання) та моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн., а також всі судові витрати, які будуть понесені позивачем при розгляді даної справи. В судове засідання позивач не з`явилася, про місце та час розгляду справи повідомлялася судом належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. В судове засідання 15.06.2021 року відповідачі та їх представники не з`явилися, про місце та час розгляду справи повідомлялися судом належним чином, причину неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи без їх участі до суду не надходило. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено,що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянки України, довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 25.01.2021, виданою Центром надання адміністративних послуг Рубіжанської міської ради Луганської області 25.01.2021 року за № 1639, відомостями Рубіжанської міської ради Луганської області від 09.02.2021 року № 023-010/768 та довідкою про реєстрацію місця проживання особи Центру надання адміністративних послуг Рубіжанської міської ради Луганської області від 18.01.2021 року № 546 (а.с.9,16, 28-29). [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянки України та відомостями Сватівської міської ради Луганської області від 10.03.2021 року № 645/02-04 (а.с.7,70). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 15.09.2015 року серії НАО 214349, продавець [PERSON] передав, а покупець [PERSON] прийняла у власність квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] та сплатила за неї відповідно до договору грошову суму. Окрім того, право власності [PERSON] на вказану квартиру також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.09.2015 року № 43890739 (а.с.4,6,26-27,116). Згідно акту про встановлення фактичного місця проживання від 19.01.2021 року за адресою: [ADDRESS] , фактично проживали з 2015 року до 03.01.2021 року: [PERSON] зі своєю донькою [PERSON] [PERSON] , власниця квартири, за вказаною адресою не мешкала, а 16.01.2021 року виселила доньку та онучку (а.с.30). Згідно повідомлення про початок досудового розслідування від 19.01.2021 року № 1061/111/36-2021 вбачається, що 19.01.2021 року до ЧЧ Рубіжанського ВП ГУНП в Луганській області надійшло повідомлення від [PERSON] про те, що у період часу з 03.01.2021 року до 16.01.2021 року її матір самовільно винесла з квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , спільні з заявницею речі, відомості про кримінальний проступок, передбачені ч. 5 ст. 214 КПК України, відповідно до вимог ч.ч.1,4 ст. 214 КПК України внесені до ЄРДР 19.01.2021 року за № 12021135330000034 (а.с.31). Постановою про закриття кримінального провадження від 30.01.2021 року, кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 12021135330000034 від 19.01.2021 року закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України (а.с.32-33). З талону-повідомлення єдиного обліку № 1601 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 28.02.2021 року, вбачається, що 25.02.2021 року о 09-57 год. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 25.02.2021 року о 09-55 год. за адресою: [ADDRESS] , заявниця повідомила про те, що її мати не пускає її з донькою додому. Заявником є [PERSON] (а.с.34). З договору оренди, написаному від руки на білому аркуші паперу, вбачається, що [PERSON] передано в оренду [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , за оренду квартири орендодавцю необхідно щомісячно сплачувати 4 000,00 грн. (а.с.37). З розписки, написаної власноручно на білому аркуші паперу, вбачається що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 8 000,00 гривень за оренду квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] за січень та лютий місяць 2021 року (а.с.38). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.04.2021 року № 252255538 вбачається, що згідно договору купівлі-продажу від 16.03.2021 року № 178, посвідченого приватним нотаріусом Сватівського районного нотаріального округу Луганської області, квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с.103-106). Частина 1 ст. 29 ЦК України передбачає, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Такого висновку дійшла колегія суддів Верховного Суду Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 січня 2020 року, справа № 754/613/18-ц провадження № 61-1634св19. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу відповідно до якої до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилалася на те, що внаслідок дій відповідача [PERSON] при виселенні, вона та її неповнолітня донька - онука відповідача [PERSON] фактично позбавлені житла, внаслідок чого порушено баланс інтересів сторін, оскільки вона з дочкою фактично стали безхатченками. Отже, суд дослідивши надані докази, вважає доцільним позовні вимоги в частині вселення позивача до квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , задовольнити з огляду на наступне. При вирішенні справи в частині вимог щодо вселення позивача до квартири судом враховано, що [PERSON] має єдине житло, в якому вона зареєстрована та проживає з 2015 року, як було встановлено під час розгляду справи, тобто позивач має тривалий зв`язок із зазначеною квартирою як із житлом. Таким чином, у цій конкретній справі тривалий час проживання [PERSON] у вказаній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Як передбачено п. 1, 2 ч. 2, ч. 3, ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів . Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує вимоги ч. 3 ст. 23 ЦК України. Так, відповідно до наведеної вище норми, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. В пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до норм цивільного процесуального законодавства та роз`яснень, що містяться в п. 5 Постанови, при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди в судовому засіданні має бути з`ясовано, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіянні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. З наведеного вбачається, що обов`язок доказування розподіляється згідно з перерахованими нормами таким чином: позивач доказує наявність шкоди та її розмір, а відповідач - відсутність його вини в заподіянні шкоди. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні даного спору про відшкодування матеріальної шкоди підлягає з`ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, завдана фізичній особі, майну фізичної особи чи майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Отже, розглядаючи спір про відшкодування заподіяної шкоди, суд повинен з`ясувати наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, що включає неправомірність поведінки, вини, наявність матеріальних втрат та їх розміру (збитків), причинного зв`язку між неправомірною поведінкою та заподіяними збитками. Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача. Відтак підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного суду у своїй постанові від 11.09.2018 року по справі № 905/1926/16. Суд, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, на які посилається позивач, дослідивши як кожний окремо доказ, так і в їх сукупності оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, вважає доцільним відмовити у позовних вимогах позивача щодо стягнення матеріальної шкоди, оскільки доводи позивача щодо завдання їй моральної та матеріальної шкоди, є такими що не підтверджені належними і допустимими доказами (договір оренди, написаний від руки на білому аркуші паперу, розписка, написаної власноручно на білому аркуші паперу) в розумінні ст. ст. 76, 77 ЦПК України, та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі п. 3 ч. 2 ст. 141 та п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 454,00 грн. з кожного у зв`язку з їх документальним підтвердженням (а.с.23).

Outcome: partial