Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до приватного підприємства "Автотранском" в особі Автоколони №9, третя особа: Львівське обласне відділення Фонду соціального страхування, у якій просить суд визнати такою, що не відповідає законодавству несплата позивачу приватним підриємством "Автотранском" лікарняних листків напрацездатності від 08.10.2013 р. № 808051, від. 26.10.2012 р. №709664, від 22.11.2012 р. №62036, від. 05.12.2012 р. №812124, від 04.01.2013 р. №812660, від. 26.01.2013 р. №812654, від. 19.06.2013 р. №981137; стягнути з приватного підриємства "Автотранском" на користь позивача допомогу з тимчасової втрати працездатності за періоди з 08.10.2012 р. по 25.02.2013 р. та з 19.06.2013 р. по 01.07.2013 р. у розмірі 628,55 грн. за рахунок коштів приватного підриємства "Автотранском"; стягнути з приватного підриємства "Автотранском" на користь позивача допомогу з тимчасової втрати працездатності за періоди з 08.10.2012 р. по 25.02.2013 р. та з 19.06.2013 р. по 01.07.2013 р. в сумі 12822,42 грн. за рахунок внесків до Львівського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати праездатності; стягнути з приватного підриємства "Автотранском" на користь позивача моральну шкоду у розмірі 4 400 грн. В обгрунтування позову зазначив, що у період з 03.09.2012 року по 22.07.2013 року позивач працював на посаді водія автотранспортних засобів в Автоколоні №9. 07.10.2012 року позивач йшов до свого будинку по узбіччю вулиці Томської в м. Харкові. Близько 23 год 30 хвил. на нього допустив наїзд [PERSON], внаслідок чого позивач отримав ушкодження, які були кваліфіковані як середня ступінь тяжкості. З цього приводу було проведено до судове розслідування та судове провадження. 11.10.2013 року Червонозаводським районним судом м. Харкова ухвалено вирок, яким доведено вину [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 Кримінального кодексу України. З 08 жовтня 2012 року по 25 лютого 2013 року, з 19 червня 2013 року по 01 липня 2013 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні в Харківській міській клінічній лікарні. 26 лютого 2013 року [PERSON] присвоєно ІІІ групу інвалідності. Під час проведення відповідних аналізів в день наїзду в крові позивача було виявлено алкоголь. Позивачем були надані листки непрацездатності відповідачу для оплати, але відмовлено у виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності. Після цього позивач звертався до прокуратури Львівської області, яка в свою чергу скерувала за належністю звернення [PERSON] до територіальної держаної інспекції з питань праці у Львівській області, але остання, посилаючись на виконавчу дирекцію Львівського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності надала пояснення, посилаючись на ч.1 ст. 36 Закону № 2240, що допомога по тимчасовій втраті непрацездатності не надається у разі тимчасової непрацездатності у зв'язку із захворюванням або травмою, що сталися внаслідок алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння або дій, пов'язаних з таким сп'янінням. Позивач вважає такі дії протиправними, посилаючись на судову практику та численні листи/роз'яснення, коли в листку непрацездатності є позначка, що застрахована особа на момент отримання травми була у стані алкогольного сп'яніння, комісія із соціального страхування підприємства повинна з'ясувати обставини травмування і встановити причинний зв'язок травми з вживанням алкоголю. Позивач посилається на те, що відповідна комісія із соціального страхування не надала йому жодного документу, яким би встановила причинний зв'язок між нанесенням позивачу громадянином [PERSON] травм і вживанням позивачем алкоголю. Позивач вважає такі дії протиправними та вважає, що невиплата йому коштів за час тимчасової втрати працездатності є порушенням його прав та просить стягнути з «Автотранском» на його користь допомогу з тимчасової втрати працездатності за періоди з 08.10.2012 по 25.02.2013 року та з 19.06.2013 по 01.07.2013 року у розмірі 628,55 грн за рахунок коштів приватного підприємства «Автотранском» та моральну шкоду у розмірі 4 400 грн. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки до судового засідання суд не повідомив. Представник третьої особи, в судове засідання не з'явився, надав до пояснення по справі, в яких просив справу розглядати без участі представника. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, вислухавши позивача, свідків встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. В період з 03.09.2012 року по 22.07.2013 року позивач, [PERSON], працював в ПП «Автотранском» на посаді водія автотранспортних засобів в Автоколоні №9, що підтверджується копією трудової книги позивача. В період роботи позивача на ПП «Автотранском», стався нещасний випадок, в результаті якого позивач отримав тілесні ушкодження, що призвело до тривалого розладу здоров'я позивача. 11.10.2013 року Червонозаводським районним судом м. Харкова ухвалено вирок, яким доведено вину [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 Кримінального кодексу України та призначено покарання у виді обмеження волі на 1 рік. Цивільний позов [PERSON] до [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 11558, 62 грн. Вищевказаним вироком встановлено, що 07 жовтня 2012 року біля 23:30 години [PERSON], керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 2101» р.н. [NUMBER], рухався заднім ходом по вул. Томській в м. Харкові, зі сторони вул. Железнякова у напрямку вул. Озерної. Рухаючись по вказаній вулиці, в районі будинку № 21 [PERSON] на швидкості 30 км/год., грубо порушив вимоги п.п. 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України та допустив наїзд на пішохода [PERSON], який рухався по обочині проїжджої частини в напрямку вул. Озерної м. Харкова, тобто в попутному з ним напрямку. Внаслідок ДТП [PERSON] згідно висновку судово-медичної експертизи № 2295-А/12 від 14.11.2012 отримав закриту черепно-мозкову травму: забій головного мозку з наявністю вогнища контузії правої лобової частки, субдурального крововилива; синець і садно на обличчі; перелом кісток носа; закритий вивих правої плечової кістки, перелом великого горбка; садно правої поперекової області, які у своїй сукупності відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров'я. Відповідно до листків непрацездатності № 808051 (а.с. 15), № 709664, (а.с. 15), №621036 (а.с. 16), № 812124 (а.с. 16), № 812660 (а.с. 17), № 812654 (а.с.17), №981137 (а.с. 18), встановлено, що [PERSON] перебував в Харкіській клінічній лікарні №11 на стаціонарному лікуванні в періоди з 08.10.2012 року до 25.10.2012 року, з 22.11.2012 року по 04.12.2012 року, з 19.06.2013 року по 01.07.2013 року, на амбулаторному лікуванні з 26.10.2012 року п 21.11.2012 року, з 05.12.2012 року по 25.02.2013 року. Згідно з листком непрацездатності № 812654, виданим 26 січня 2013 року, 26.02.2013 року [PERSON] встановлено 3 групу інвалідності. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось самим позивачем, що під час ДТП, яка мала місце 07.10.2012 року, він знаходився в стані алкогольного сп'яніння. Також позивач пояснив, що 07.10.2012 року був вихідний на роботі, йшов по краю дороги вулиці Томської, прямував з дому до свого приятеля. Біля 23:30 год. на нього біля огорожі допустив наїзд гр. [PERSON], який з місця ДТП зник. Після цього його було доставлено в Харківську міську клінічну лікарню №11. Позивач звернувся до відповідача з приводу виплати допомоги з непрацездатності, але останній в усній телефонній розмові йому відмовив, посилаючись на ч. 1 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням». Позивач також, листом від 16.10.2013 року (а.с.11) звернувся до відповідача письмово. На підтвердження такого звернення, позивач надав копії повідомлень про вручення та копії квитанцій, однак з останніх не вбачається, яка саме кореспонденція була відправлена на адресу відповідача. Письмова відмова відповідача на звернення до нього позивача, в матеріалах справи, відсутня та позивачем до суду не надано. Позивач також у судовому засіданні не заперечував факт виплати йому відповідачем заробітної плати, однак, доказів того, що у цю суму не була включена допомога по тимчасовій непрацездатності суду не надав. Самі по собі пояснення позивача щодо невиплати йому допомоги по тимчасовій непрацездатності допустимими та належними доказами в розумінні ст.ст. 57-61 ЦПК України, не підтверджені. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом не встановлено порушення прав позивача. Допитаний в якості свідка, [PERSON], пояснив, що 07.10.2012 року він з сім'єю стояли біля двору на вул. Томській. Поряд знаходився водій автомобіля ВАЗ 2101, який пив пиво. Водій розігнавшись, поїхав заднім ходом та скоїв наїзд на [PERSON], який прямував не по проїжджій частині, а по узбіччю дороги під огорожею. Водій збив [PERSON] Позивач впав на багажник автомобіля, а потім на землю. Водій автомобіля, який збив позивача, був у стані алкогольного сп'яніння. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 6 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» (далі Закон України №2240), загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, підлягають: особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності та господарювання або у фізичних осіб, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах. Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України №2240, кошти загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, спрямовуються на: виплату застрахованим особам допомоги по тимчасовій непрацездатності, вагітності та пологах, на поховання. Пункт 1 частини 1 статті 35 Закону України №2240 передбачає, що допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з таких страхових випадків: тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві. Відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України №2240, допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності), незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно до п. 5 ч. 1 ст. 36 Закону України №2240 Допомога по тимчасовій непрацездатності не надається: у разі тимчасової непрацездатності у зв'язку із захворюванням або травмою, що сталися внаслідок алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння або дій, пов'язаних з таким сп'янінням. Відповідно до ст. 37 Закону України №2240, допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується застрахованим особам залежно від страхового стажу в таких розмірах: 60 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, які мають страховий стаж до п'яти років; 80 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, які мають страховий стаж від п'яти до восьми років; 100 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, які мають страховий стаж понад вісім років. Згідно зі ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 58 Цивільного процесуального кодексу України встановлено визначення належності доказів, а саме, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України встановлено визначення допустимості доказів, а саме, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України сторони повинні довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Окрім того, суд зазначає, що позивачем визначено коло осіб у справі та Львівське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності визначено у справі як третю особу. Таким чином, суд не може постановити рішення про відшкодування коштів по виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності за рахунок третьої особи. Судом роз'яснювалось право позивача на уточнення позовних вимог, однак, останній таким правом не скористався. Отже на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача допомоги з тимчасової непрацездатності, задоволенню не підлягають. Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 4400 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою вказаної правової норми передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, й відшкодування моральної (немайнової шкоди). Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, передбачено законодавцем у ст. 23 ЦК України. Згідно зазначеної норми права моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Як роз'яснено в п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. За таких обставин, враховуючи наведене вище, суд вважає, що сума моральна шкода не підлягає стягненню з відповідача. Позивачем не наведено доказів на підтвердження фактів заподіяння йому моральної шкоди. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Вимога про визнання такою, що не відповідає законодавству несплата позивачу приватним підриємством "Автотранском" лікарняних листків напрацездатності, не передбачено діючим законодавством в якості способу захисту прав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed