Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агенство «УНН» про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що протягом листопада-грудня 2018 року на сайті інформаційного агентства «УНН» було опублікова статті, у яких містилась негативна інформації про позивача. Вказана інформація була доведена до відома невизначеного кола осіб, є образливою і принижує честь позивача та його родини. Зокрема, [INFO] року було розміщено інформацію в статті під назвою « [INFO]» за авторством [PERSON] наступного змісту: «[INFO]». «Народний депутат від РПЛ [PERSON] через підконтрольну йому фірму зд партійний офіс ".Радикальній партії [PERSON] " за державні гроші». «Ця адреса відома також як місце розташування офісу корпорації "S. Group Принаймні, саме там до сих пір зареєстровано ТОВ «Смачна країна», керівник якого [PERSON] є помічником [PERSON]. А сам нардеп очолює Дніпропетровський обласні центр «Радикольної партії Ляшка». «за даними громадського руху, фірми, які надають в оренду "Радикальній партії" офії в Києві, пов`язані з сім`єю народного депутата [PERSON]. Так, "Наутілус-Інвест 2006 за даними досудового розслідування прокуратури, входить до групи компаній "S. Group", яко володіє сім`я [PERSON] ». На думку позивача, вказані висловлювання, які були розміщені у статті від «05» листопада 2018 року, не відповідають дійсності, є неправдивими та принижують честь, гідність та ділову репутацію, оскільки безпосередньо [PERSON] не має та не може мати будь-якої відношення до бізнесової діяльності з огляду на норми Закону України «Про статус народного депутата України»: він не володіє корпоративними правами суб`єктів господарювання, і очолює суб`єкти господарювання, не має жодного впливу на будь-які суб`єкт господарювання, в тому числі через здійснення контролю над ними. Згідно чинному законодавству України контроль над юридичною особою означає, щ суб`єкт контролю має вирішальний вплив на господарську діяльність юридичної особи, п може досягатися володінням всіма чи більшою частиною активів такої особи, правої формувати керівний склад, входити до складу керівного органу, в тому числі з правої вирішального голосу. Згідно відомостям із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань в ТОВ «Наутілус-Інвест 2006» чи ТОВ «Омарах серед його власників чи бенефіціарів не вказаний ні сам [PERSON] , ні члені його родини. Також ні [PERSON] , ні члени його родини не займають керівні посади в цьому підприємстві, що знову ж таки підтверджується відомостями з реєстру. Крім того, [INFO] року на сайті відповідача була розміщена ще одна стаття під назвою «[INFO]». «Отметим, что ООО «Самоцвет» входит в состав снековой компании S.Group, что контролируется семьей депутата от РПЛ [PERSON] ". «Основатель компании - [PERSON] - параллельно является одним из учредителей ООО «Городской сад», которое также связано с семейным бизнесом нардепа [PERSON]». Поширена інформація, яка була розміщена у статті від [INFO], не відповідає дійсності, оскільки батьку народного депутата [PERSON] дійсно належить підприємство, яке займається виготовленням та продажем снекової продукції, а саме товариство з обмеженою відповідальністю «Снек Експорт». Інших суб`єктів господарювання, які б належали родині народного депутата, немає. Безпосередньо [PERSON] не має та не може мати будь-якого відношення до бізнесової діяльності з огляду на норми Закону України «Про статус народного депутата України»: він не володіє суб`єктами господарювання, не очолює суб`єкти господарювання, не має жодного впливу на будь-які суб`єкти господарювання, в тому числі через здійснення контролю над ними. Також, 13.12.2018 року на сайті відповідача була розміщена ще одна стаття під назвою «Сімейну компанію радикала [PERSON] впіймали на офшорних операціях», у якій розміщена інформація, що не відповідає дійсності, а саме: «Сімейну компанію радикала [PERSON] впіймали на офшорних операціях». «ТОВ «Фаетон Транс», згідно з ухвалою Печерсъкого райсуду, входить до склі снекової корпорації S.Group, що контролюється родиною депутата від РПЛ [PERSON] . «Раніше УНН повідомляв, що операції з офшорними юрисдикціями проводять 71 «Чиста планета», ТОВ «Снек Експорт» та ТОВ «Агросахінвест-2002». Компанії такс контролюються родиною [PERSON] ». Інформація, яка була розміщена у статті від 13 грудня 2018 року, не відповідає дійсності, є неправдивою та принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , зважаючи на те, що інформація про причетність народного депутата та його родини до ТОВ «Фает Транс», ТОВ «Агросахінвест-2002», ТОВ «Чиста планета», а також наявності сімей] корпорації S.Group, до якої начебто входить ТОВ «Фаетон Транс», не підтверджуєті доказами та є недостовірною, оскільки позивач не володіє-суб`єктами господарювання, не очолює суб`єкти господарювання, не має жодного впливу на будь-які суб`єкти господарювання, тому числі через здійснення контролю за ними. Також, [INFO] року на сайті відповідача була розміщена ще одна стаття під назвою «[INFO]» за авторством [PERSON]. По тексту зазначено, що «Вступаючи на третє вище, радикал [PERSON] ледве здав англійську і ще гірше профтестування. Дані протоколу засідання Приймальної комісії за 2017 рік свідчить про те, що [PERSON] насилу став студентом вишу. У перекладі на зрозумілу для більшості систему оцінювання, знання [PERSON] при вступі до ВНЗ оцінили приблизно на « Трієчку . При цьому, низький рівень знання англійської мови не заважає політику регулярно відвідувати США, і звітувати перед українськими виборцями про проведення про проведення з американськими сенаторами різних нібито важливих розмов про Україну. Також, відзначимо, що [PERSON] вважають найбільшим популістом фінкомітету ВРУ». Вказана інформація є фактичним твердженням, оскільки висловлена в категоричній формі. Зазначені у статті про «нібито» проведення важливих розмов з американськими сенаторами можливо зрозуміти як введення в оману виборців щодо проведення насправді не важливих розмов. Інші твердження про погані знання з англійської мови позивачем і їх оцінку зроблені в образливій формі і мають на меті приниження гідності позивача. Протягом листопад 2018 року-січня 2019 року представники в інтересах позивача звертались до відповідача із вимогами про спростування недостовірних відомостей у вказаних статтях, але такі вимоги відповідачем виконано не було. Вказані вислови є по суті поширенням негативної інформації, яка стала доступна для широкого кола користувачів, а тому таке її розповсюдження завдало шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача не лише на національному, а й на міжнародному рівні. У цих статтях не наводиться жоден фактичний доказ обставинам, про які йдеться мова, відсутнє посилання на авторитерне джерело інформації для подальшої перевірки чи посилання на анонімні дописи в мережі Інтернет. При цьому, усі висловлювання у статтях мають стверджувальний характер та містять однозначні твердження, що стосуються саме позивача та не можуть бути розцінені судом як оціночні судження. Відтак, позивач просить визнати недостовірною і такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, яка була поширена у спірних статтях (надалі по тексту - спірна інформація) щодо нього, зобов`язати відповідачів її спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення на сайті резолютивної частини судового рішення у цій справі. Відповідач ТОВ «Інформаційне агентство «УНН» в особі представника проти позову заперечував та у поданому до суду відзиві на позов зазначив, що мережа інтернет містить величезний обсяз інформації про зв`язок групи компаній С.Групп із депутатом [PERSON] , що сумніватись в її достовірності вже безглуздо. Зокрема, ряд товариств входить вказаної групи компаній С.Груп, головою ради директорів є [PERSON] Інформацію про кримінальні переслідування з боку Генпрокуратури вказаної групи компаній С.Груп було отримано з ухвал слідчих суддів про ухилення останніми від сплати податків та накладення арештів на кошти на їх рахунках. Відтак, зв`язок позивачам із групою компаній С. Груп є загальновідомим із відкритих джерел. Щодо оцінки знання позивачем англійської мови та здачі іспитів, то вказане підтверджується протоколом приймальної комісії ВНЗ. Відтак, позивачем не доведено недостовірність оприлюдненої інформації, а наявні докази вказують на її достовірність. Посилання позивача на мовні обороти та вислови у публікаціях не вказують на їх образливість чи приниження честі і гідності, а вони відповідають поняттю оціночних суджень. Такі обороти в цілому не є брутальними, принизливими чи не пристойними. Наголосили, що за рішеннями ЄСПЛ журналістська свобода охоплює можливі звернення до рівня перебільшення чи навіть провокації. Позивачем не було доведено порушення його особистих немайнових прав внаслідок поширення спірної інформації, що виключає задоволення позовних вимог в повному обсязі. За таких обставин відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У відповіді на відзив від 18.04.2019 року представник позивача навів свої доводи на спростування доводів відповідача, а саме зазначив, що в підтвердження правдивості своїх тверджень відповідач не вправі посилатись на інформацію з інших Веб-сайтів, оскільки останні не є веб-сайтами державних органів влади чи інших офіційних органів. Надані в статтях відповідачем висловлення є твердженнями, а не оціночними судженнями, оскільки у них стверджувально вказується на певні обставини щодо позивача. У запереченнях від 10.05.2019 року відповідач зазначив, що інформація у визначених статтях щодо позивача оприлюднена в мережі Інтернет вже тривалий час і є загальнопоширеною. Вказану інформацію відповідач не створював і не копіював. Зв`язок позивача із групою компаній С. Груп позивачем фактично не заперечується. Жодні слова щодо позивача не юридичними термінами і не носять стверджувальний характер. Зазначені у ухвалах слідчих суддів обставини зв`язку позивача із групами компаній, щодо яких проводиться досудове розслідування, є доведеними та встановленими судом під час розгляду таких клопотань. У вказаних статтях не міститься інформація про про звинувачення самого позивача у вчиненні злочинів чи членами його родини, окрім загальнодоступних відомостей про існування кримінальних проваджень, у яких нікому підозру не пред`явлено. Відтак, сам позов має на меті не захист від поширення неправдивої інформації, а встановлення факту відсутності будь-якого стосунку позивача до певних юридичних осіб, зокрема таких як група компаній С. Груп . Інші наведені у позові обставини є оціночними судженнями і не підлягають спростуванню. Доказів порушення немайнових прав позивачів спірними статтями в мережі Інтернет не доведено. Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Осаулова А.А. від 07 березня 2019 року у цій справі було призначено підготовче судове засідання за участю сторін. В судовому засіданні 20.05.2019 року у цій справі було залучено відзив, відповідь на відзив та заперечення. Ухвалою від 20 травня 2019 року закрито підготовче провадження у цій цивільній справі і призначено судовий розгляд по суті на 08.08.2019 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі та просив в його задоволенні відмовити. Суд, заслухавши присутніх представників учасників, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Під поняттям «ділова репутація», як особистого немайнового блага, слід розуміти усталену оцінку фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні чи негативні суспільно значимі діяння (поведінку), як правило в певній сфері (професійній, підприємницькій, службовій, тощо), що відома оточуючим, і в силу цього відображена в суспільній свідомості, як думка про особу з точки зору моралі даного суспільства чи соціальній групи. Згідно з положень частин 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За умовами до частин 1-2 ст.299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За змістом частини 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування. Відповідно до п.15 постанови пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Щодо факту поширення інформації, то під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що у мережі Інтернет відповідачем було поширено «спірну інформацію» у відповідних статтях за змістом, що наведений у позовній заяві. Вказані обставини не заперечувались сторонами у судовому засіданні, а тому у відповідності до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України факт доказування її поширення не підлягає. Крім того, обставини її поширення на сайті відповідача підтверджується експертним висновком за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у Мережі Інтернет від 07.02.2019 року із відповідним змістом визначених статтей (а.с.36-44). 14.12.2018 року та 19.12.2018 року на адресу відповідача був направлений лист-вимогам про спростування недостовірної інформації, яка дискредитує народного депутата [PERSON] . Між тим, спростування такої інформації в досудовому порядку врегулювання спору досягнути не вдалось. Розглядаючи питання про недостовірність інформації у спірних статтях слід зазначити наступне. Так, спірна інформація 1 - щодо здачі [PERSON] Радикальній партії свого офісу за державні кошти; інформація 2 - «одна из компаний семьи [PERSON] «по уши» в уголовных судебных делах; інформація 3 -«сімейну компанію радикала [PERSON] впіймали на офшорних операціях і входження однієї компанії до складу іншої і їх контроль родиною [PERSON]; інформація 4 - «вступаючи на третє вище, радикал [PERSON] ледве здав англійську і ще гірше профтестування» дійсно частково стосується позивача, зважаючи на згадування його прізвища у тексті статтей. Між тим, на думку суду, вказані висловлювання не є стверджувальними, а наведені у них обставини суд вважає оціночним судженням, оскільки вони не містять конкретних даних щодо оцінки дій позивача в контексті вчинення конкретних правопорушень або злочинних дій ним, як не було конкретно вказано на порушення ним закону. В той же час, зазначення про існування кримінальних переслідувань однієї із компаній сім`ї [PERSON] є настільки широким поняттям, яке ототожнює в собі сукупність обставин, що осягнути і прийти до висновку про неправдивість інформації і її спрямування відносно самого позивача не видається за можливе. Зокрема, як зазначив представник позивача у позові, то батькові позивача дійсно належить одна із компаній, а до інших компаній ТОВ «Самоцвет» та ТОВ «Городской сад» він відношення немає. Між тим, зі змісту не можливо зробити висновок про яку компанію йде мова у форматі існування щодо неї кримінальних переслідувань, як не доведено позивачем обставини усіх його родинних відносин і існування у членів його родини інших компаній або займання керівних посад такими членами його родини у відповідних підприємств. Більше того, за існуючих у даний час умов проведення досудового розслідування за будь-якою заяву про вчинення злочину слідчий (прокурор) зобов`язані внести дані по заяві до Єдиного реєстру досудового розслідування і розпочати таке розслідування (ст..214 КПК України), а тому будь-яке підприємство за фактом вчинення відповідного правопорушення може бути вказано по тексту такого правопорушення, але це не вказує про доведеність його вини, його власників (засновників) чи керівників у його вчиненні. Зазначені ж обставини стосуються і інформації 3 про те, що сімейну компанію [PERSON] впіймали на офшорних операціях. Крім того, на підтвердження своїх висловів у спірній статті 4 щодо того, що позивач при вступі до ВНЗ ледве знав англійську і профтестування, насилу став студентом і його знання оцінюється на «трієчку», відповідач надав суду висновки протоколу екзаменаційної комісії (а.с.131-145). З цих документів вбачається про оцінювання знань позивача з певних предметів і галузевих дисциплін. В той же час, зробити висновок про погані знання відповідних предметів позивачем при його вступі до ВНЗ не вбачається за можливе, оскільки визначені бали не вказують як і не спростовують оцінювання його знань на «трієчку» чи іншу нижчу оцінку. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Як встановлено у спірній статті 2, то автором викладено оціночні судження інших осіб, які, не підлягають спростуванню або доведенню їх правдивості. З огляду на викладене, посилання відповідачем у спірній статті 2 про таку інформацію як таку, що ґрунтується на даних інших сайтів взагалі звільняє відповідача від відповідальності за її розповсюдження як такої, що не відповідає дійсності. У пункті 19 Постанови Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria). Згідно з роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 5 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Кваліфікація поданої в тексті негативної інформації як фактологічної (ствердної) або суб`єктивно-оцінної (суб`єктивна думка, припущення, оцінне судження) має значення для з`ясування підстав юридизації спірного тексту, наявність або відсутність його елементів у площині правового регулювання. Відсутність у висловлюваннях маркерів суб`єктивної модальності, оцінних слів, конструкцій та інших показників, що виражають невпевненість, сумніви автора щодо вірогідності висловлюваного (гіперболи, алегорії, сатира, риторичні питання), а також спеціальних вставних конструкцій та прислівників, що виражають оцінність, невпевненість, підкреслюють вірогідність повідомлюваного, і вказують на те, що висловлюване є суб`єктивною думкою та поглядом автора на подію, його суб`єктивною оцінкою того, що відбувається, а отже відбивають його особисту точку зору та ставлення до описуваної події і не можуть бути перевірені на предмет відповідності дійсним фактам. Відтак, оціночні судження з використанням матеріалів інших джерел, що становить суспільний резонанс та набули статусу загальновідомого, а відтак вказані висловлювання спростуванню не підлягають. Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорту чи в будь-якій іншій галузі). Оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких політичних лідерів. Крім того, незалежність засобів масової інформації і журналістів закріплено в нормах спеціального законодавства. Зокрема, ст.5 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» закріплює гарантії свободи діяльності телерадіоорганізацій. Цензура інформаційної діяльності телерадіоорганізації забороняється. Телерадіоорганізація є незалежною у визначенні змісту програм та передач. В свою чергу, прецедентна практика Європейського суду засвідчує, що передбачені у статті 10 права мають особливе значення для преси (до якої принцип автономного тлумачення конвенційних понять відносить будь-які засоби масової інформації), і як неодноразово підкреслювалося, надійний захист її свободи слугує інтересам суспільства. Зокрема, суд прийняв точку зору, що обмін відомостями і ідеями в демократичному суспільстві оптимально реалізується через захист свободи преси. Тим не менш, Суд постійно наголошує, що першість свободи преси в рамках статті 10 Конвенції обґрунтовано не якимись особливими або окремими правами журналістів, а роллю засобів масової інформації в якості «вартового суспільних інтересів». Більше того, у справі ТоргерТоргерсон проти Ісландії (ThorgeirThorgeirsonv. Iceland) Суд зазначив, що це не тільки завдання преси - поширювати подібну інформацію та ідеї - суспільство також має право отримувати їх. Інакше чи здатна була б преса відігравати цю життєво важливу роль «вартового пса демократії». Разом з тим, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначив, що суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Певні форми узгодження права на захист честі, гідності і ділової репутації зі свободою вираження поглядів передбачені у Законі України «Про інформацію». Ст. 2 зазначеного закону проголошує основні принципи інформаційних відносин, до яких відносяться гарантованість права на інформацію, відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. У контексті цього, слід зазначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Тома проти Люксембургу» заява N 38432/97 від 29 березня 2001 року суд зазначив, що для обмеження поширення інформації, що вже була оприлюднена та широко обговорюється, повинні існувати переконливі підстави; покарання журналіста за те, що він допомагав поширювати твердження, зроблені іншою особою, .. серйозно перешкоджатиме участі преси у обговоренні проблем, які становлять громадський інтерес, і його не слід передбачати, хіба що за наявності особливо переконливих підстав для того, що це зробити (п.58 рішення). Свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Європейської Конвенції з прав людини застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе демократичне суспільство. Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (рішення від 23.09.1994 у справі Jersild v. Denmark, рішення у справі Janowski v. Poland, рішення від 25.11.1999 у справі Nilsen & Johnsen v. Norway, рішення від 29.02.2000 у справі Fuentes Bobo v. Spain, рішення від 10.08.2006 у справі Ляшко проти України). Так, відповідно до рішення у справі Хандісайд проти Сполученого Королівства («HandysidevUnitedKingdom») свобода вираження являється однією із найважливіших основ демократичного суспільства, однією з базових умов для його прогресу і розвитку кожної людини. За виключенням тих випадків, які підпадають під дію частини 2 Статті 10, вона застосовна не лише відносно інформації або ідей, які сприймаються позитивно або не розглядаються як образливі або сприймаються нейтрально, але і стосовно тих, які являються образливими, шокуючими або такими, що хвилюють державу або якісь сегмент населення. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких неможливим є демократичне суспільство. Як питання загального принципу, "необхідність" будь-якого обмеження свободи вираження поглядів має бути переконливо встановлено. Звичайно, передусім національні органи влади мають оцінювати, чи є "нагальна соціальна потреба" обмеження. У справах стосовно преси національна можливість відхилення від виконання вимог Конвенції окреслюється інтересами демократичного суспільства у забезпеченні й підтриманні вільної преси. Аналогічно ці інтереси матимуть основну вагу при визначенні, чи це обмеження було пропорційним переслідуваній законній меті, відповідно до пункту 2 статті 10 рішення "Тома проти Люксембургу" (Thoma v. Luxembourg), N 38432/97, від 29 березня 2001 року, п. 48). Як встановлено судом, то дослідження змісту відповідних спірних статтей засвідчує, що поширена інформація дещо стосується позивача. У зв`язку із викладеним, в даній справі суду належить також встановити: - поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; - а в разі поширення саме недостовірної інформації, то яким чином вона порушує особисті немайнові права позивача, тобто або завдає шкоди відповідним його особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Дослідивши надані сторонами докази, заслухавши представників учасників, суд не вбачає підстав для визнання усієї інформації недостовірною або ж такою, що порушує особисті немайнові права або блага позивача, з огляду на таке. Зокрема, щодо спірної інформації 1, то стороною позивача не було спростовано зазначені у вказаній статті обставини передачі офісу Радикальній партії чи його належність чи належність позивачу. Позивачем також не було доведено, що зазначені у всіх спірних сюжетах відомості є образливими та принижують честь і гідність позивача як народного депутата, або ж вплинуло на його репутацію чи її приниження (падіння) перед виборцями, зниження статусу чи падіння його репутації. В той же час, мовні обороти висновки у публікаціях по тексту із прізвищем позивача не вказують та не носять характер образи, приниження його честі і гідності або ж є брутальними чи непристойними. В даному випадку, позивачем не доведено порушення внаслідок поширення спірної інформації їх особистих немайнових прав. В даному випадку права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення позивачів до суду, відповідачами не було порушено. Відтак, позивачем у відповідності до п.п.а,б п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1 не доведено усього юридичного складу правопорушення оспорюваними висловлюваннями по відношенню до позивачів, вони не порушують їх особисті немайнові права як законослухняних громадян, а завдання шкоди їх відповідним особистим немайновим благам чи перешкод у повному здійсненні своїх особистих немайнових прав не доведено, а відтак вони спростуванню в розумінні вимог ст..ст.277, 278 ЦК України не підлягають. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За умовами п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1, згідно з положеннями ст..277 ЦК і ст.ст.12, 81 ЦПК України позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. На думку суду, позивачем в судовому засіданні не доведено, що уся поширена відповідачами у викладеному ними тексті у позові у наведеному контексті в цілому порушує особисті немайнові права позивача або завдала шкоди його особистим немайновим благам або вказує на недовіру виборців чи змінило в бік погіршення відношення до нього колег по партії чи народних депутатів, а оціночні судження спростуванню не підлягають. Більше того, за умовами ч.1 ст..13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі поданих доказів, а по змісту резолютивної частини позову, позивач просить суд визнати недостовірною та спростувати не конкретні вислови, що порушують на його думку, особисті немайнові права позивача, а усі чотири статті цілком із всіх їх змістом, тобто в обсязі, що вочевидь не стосується особи-позивача, а відтак такі позовні вимоги не є конкретизовані в частини висловів до спростування задоволенню не підлягають. Відтак, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов`язання відповідачів опублікувати спростування вказаної вище інформації щодо позивачів, оскільки підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання інформації неправомірною суд не вбачає. Крім того, у відповідності до вимог п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1 відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. На основі з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: dismissed