Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Зіньківського районного суду Полтавської області з позовом до Кирило-Ганнівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. З позовної заяви вбачається, що [INFO] померла [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається із земельної ділянки площею 4,96га, розташованої на території Кирило-Ганнівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області і належала померлій на підставі державного акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ПЛ № 000560, виданого їй 10 травня 2001 року Кирило-Ганнівською сільською радою Зіньківського району Полтавської області. За життя [PERSON] склала заповіт, в якому все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося заповіла позивачу, [PERSON]. До шестимісячного строку [PERSON] не мав змоги звернутися до нотаріальної контори за консультацією, оскільки перебував на заробітках за кордоном і вважав, що наявність заповіту є достатньою підставою для оформлення спадщини. Позивач вважає, що фактично він прийняв спадщину, оскільки має при собі державний акт. Позивач вважає, що причина, через яку він пропустив встановлений законом строк для подання заяви є поважною і бажає здійснити своє право на спадкування спадкового майна своєї бабусі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача, Кирило-Ганнівської сільської ради, в судове засідання не з'явився, але від нього надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши та проаналізувавши наявні матеріали справи, приходить до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В судовому засіданні було встановлено, що згідно повідомлення Зіньківської державної нотаріальної контори Полтавської області від 29.01.2015 року за № 182, після померлої [INFO] [PERSON] заведена спадкова справа, претензії від кредиторів не надходили (а.с. 19). Також у матеріалах спадкової справи маються відмови від спадщини у вигляді земельної частки (паю), розташованої на території Кирило-Ганнівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області від [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] (а.с.21,22). З матеріалів справи вбачається, що на день смерті [INFO] [PERSON] була зареєстрований та проживала в [ADDRESS] одна (а.с.7). Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (спадкодавця), ч.2 ст. 1220 ЦК України. Шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] закінчився [INFO]. Окрім того, позивачем не надано доказів того, що він дійсно перебував за кордоном на заробітках, до спливу шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини з чого випливає, що він мав реальну можливість вчасно звернутися до нотаріальної контори. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року в п.1 вказано, що у разі відкриття спадщини до 1.01.2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. В п.24 вищевказаного ПВСУ №7 вказано, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Відповідно до п.2 Листа вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування "поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є тривала хвороба, перебування спадкоємця тривалий час за межами України, відбування покарання в місцях позбавлення волі, перебування на строковій військовій службі в Збройних Силах України тощо. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови." При вирішенні даного спору по суті, суд виходить з вимог ч.3 ст.2 ЦПК України / ред..2004 року/, згідно якої провадження по цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, а також те, що [PERSON]. не вказав причину, яка є в переліку поважних причин пропуску строку передбачених законодавством, а також те, що позивачем не надано доказів, поважності причини пропуску строку, передбачених чинним законодавством, суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні позову [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed