Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

Харківська міська рада (далі за текстом ХМР), в особі свого представника, звернулися до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про повернення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки комунальної власності по [ADDRESS] у сумі 6 264 644,41 грн.. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначалося, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 20.03.2018 року № 117686666, [PERSON] є власником нежитлових приміщень: 1-го поверху № 1-5, загальною площею 316,5 кв.м. в Літ. «В-1,В1-1», нежитлові приміщення 1-го поверху № 2, антресолі № 3, загальною площею 150,1 кв.м. в Літ. «Г-1» по [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу від 12.10.2016 р №1307; підвалу № 1-:-21; першого поверху № Ia, 11-:-22, 23-:-33; другого поверху № 1-:-38; третього поверху № 1-:-10, загальною площею 1509,9 кв.м. в літ «А-2-3» по [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу від 27.09.2016 № 1207; 1-го поверху № 1, 70-:-80, загальною площею 8303,2 кв.м. в Літ. «Б-1-3» по [ADDRESS], на підставі договору купівлі -продажу від 27.09.2016 № 1207. Відповідно до вищевказаної інформації, листа Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області від 10.05.2017 № 19-20-0.23,08-224/116-17 та листа Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 25.05.2017 № 3285/0/225-17 речові права [PERSON] на земельну ділянку по [ADDRESS] не зареєстровані. [PERSON] з 12.10.2016 та по теперішній час використовує земельну ділянку площею 3,8988 га по [ADDRESS] без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України. Враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав, земельна ділянка площею 3,8988 га по [ADDRESS] перебуває у власності територіальної громади міста Харкова. Відповідач свого обов'язку щодо сплати за користування земельною ділянкою не здійснює, у зв'язку з чим, має перед позивачем заборгованість в розмірі 6 264 644,41 грн. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив повернути безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки комунальної власності по [ADDRESS]. Ухвалою судді від 10.04.2018 року провадження у справі відкрито та призначено її до розгляду в судове засідання. 11.04.2018 року задоволено заяву представника Харківської міської ради про забезпечення позову та заборонено вчиняти будь-які дії щодо відчуження нежитлових приміщень 1-го поверху №1-5, загальною площею 316,5 кв.м. в літ. "В-1, В'-1", нежитлових приміщень 1-го поверху № 2, антресолей № 3, загальною площею 150,1 кв.м. в літ. "Г-1"; нежитлових приміщень підвалу №1-:-21; першого поверху №Іа, 11-:10, загальною площею 1509,9 кв.м. в літ. "А-2-3"; нежитлових приміщень 1-го поверху №1, 70-:-80, загальною площею 8303,2 кв.м. в літ. "Б-1-3" по [ADDRESS], які належать на праві власності [PERSON]. У судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги, просивши про їх задоволення, посилаючись на обставини викладені вище, а також зазначаючи, що використання землі в Україні є платним, об'єктом плати за землю є земельна ділянка, плата справляється відповідно до закону. Відповідно до розрахунків, визначена частка земельної ділянки, яка використовується [PERSON], розмір якої складає 17 836,6 кв.м, від загальної площі земельної ділянки, а саме від 38 988 кв.м. Відповідно до рішення 25 сесії ХМР 6 скликання № 1209/13 від 03.07.2013 року «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Харкова станом на 01.10.2013», базова вартість одного квадратного метра земель м. Харкова встановлена у сумі 291,18 грн., яка щорічно підлягає індексації в порядку, встановленому законодавством України. Представник позивача вказує, що об'єкти нерухомого майна, які належать [PERSON] та [PERSON] знаходяться на земельній ділянці площею 39 543 кв.м, але згідно публічної кадастрової карти з мережи інтернет відомості про земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] відсутні. ХМР обґрунтовує розмір земельної ділянки, яку використовують [PERSON], [PERSON] геодезичною зйомкою. В матеріалах справи містить акт обстеження визначення меж площі та конфігурації земельної ділянки площею 3,8988 га по [ADDRESS]. Вказаний акт складений за участі інженера-геодезиста та інженера-землевпорядника. До вказаного акту долучені ситуаційна схема земельної ділянки для встановлення її місцезнаходження у просторі та геодезична зйомка земельної ділянки, якою встановлені межі, площа та конфігурація. Координати точок знімальної основи визначались супутниковим методом з прив'язкою до сертифікованої мережі, тобто є докази на підставі яких встановлений розмір земельної ділянки. Крім того, предметом позову є стягнення не земельного податку, а грошових коштів, які зберіг відповідач не сплачуючи за використання земельної ділянки комунальної власності в розмірі орендної плати, а тому вказані правовідносини не регулюються нормами податкового права щодо нарахування та сплати саме податку на землю, а регулюються нормами цивільного права щодо безпідставно збереженого майна із застосуванням норм податкового права щодо розрахунку розміру такого майна в розмірі орендної плати. Відповідач не є ані власником, ані постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб'єктом плати за землю у формі земельного податку, тому єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата. Враховуючи те, що відповідач не сплачуючи грошові кошти за використання земельної ділянки комунальної власності зберіг їх у себе, Харківською міською радою, для обґрунтування позову, на підставі норм земельного та податкового законодавства розрахована сума цих коштів у розмірі орендної плати. Оскільки ХМР просить стягнути безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати, а не податок за землю, норми податкового права щодо підстав нарахування, сплати, звільнення від сплати саме податку не можуть бути застосовані до предмету позову. Представники відповідача [PERSON] в судових засіданнях заперечували проти позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, крім того було надано письмові заперечення із додатками, які залучені до матеріалів справи. Представники відповідача зауважили, що [PERSON] жодного дня не користувався ані придбаними приміщеннями, ані земельною ділянкою та не отримував доходу від цих приміщень. Враховуючи важкий фінансовий стан Харківського заводу металевих конструкцій, одразу між відповідачем та Харківським заводом металевих конструкцій були укладені договори позички, відповідно до яких відповідач передав свої приміщення у користування заводу металевих конструкцій із вказівкою, що Харківський завод металевих конструкцій несе всі витрати пов'язані із користуванням майном, у тому числі по відшкодуванню податків. Також представники відповідача зазначили, що відповідач є власником лише деяких приміщень у різних будівлях розташованих за адресою [ADDRESS], а тому відповідно до чинного законодавства відсутній законодавчій механізм по оформленню земельної діялянки під приміщенням, з огляду на що договір оренди із Харківською міською радою не може бути укладеним. Земельна ділянка у 1951 році була виділена заводу металевих конструкцій, який користується даної землею по сьогоднішній день та сплачує щомісяця податок на землю. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, а також інші письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та докази на їх підтвердження; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України або договором. У ч. 1 ст. 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України. Проте, у відповідності із принципом диспозитивності, визначеним ст. 13 ЦПК України, підстави та предмет позову визначає виключно позивач. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Позов про визнання права як способу захисту цивільних прав, визначений статтею 16 ЦК України, подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. На підтвердження своєї позиції, представниками відповідача надано наступні докази: -копії платіжних доручень за жовтень 2016 р. - квітень 2018 р.; -копії податкових декларацій з плати за землю із зорзархунками за 2016 рік - 2018 рік; -копія витягу із договору позички № 14 від 28.09.2016 р.; -копія витягу із договору позички № 17/п від 13.10.2016 р.; -дані державного земельного кадастру; -акт узгодження меж фактичного користування земельною ділянкою для проведення грошової оцінки за 2001 рік; -акт узгодження меж фактичного користування земельною ділянкою для проведення грошової оцінки за 2007 рік; -схема розташування земельної ділянки; -технічний звіт по земельній ділянці; -копія листа [PERSON] від 28.09.2016 р.; -копія листа ХЗМК вих. № 30/09 від 29.09.2016 р.. Як вбачається з Рішення № 1357 виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих від 28.11.1951 року Харківському заводу металевих конструкцій було відведено у постійне користування земельну ділянку у розмірі 4 га. Дане рішення не скасовувалось та не змінювалось. Конституційний Суд України в рішенні від 16.04.2009 року №7рп/2009, зазначив, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. У 2001 та 2007 роках були складені Акти узгодження меж фактичного користування земельною ділянкою. Земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] по її межам огороджена парканом, який належить заводу металевих конструкцій. На всій території земельної ділянки знаходяться різні об'єкти, які належать та використовуються виключно заводом, в тому числі: забетонована площадка розміром приблизно 1 га, залізничні колії, автомобільні дороги, паркан, лінії електропередач, водопровідна та каналізаційна мережі та інші комунікації, допоміжні споруди, об'єкт цивільної оборони та інше. Заступником начальника Харківського міського управління земельних ресурсів Харківському заводу металевих конструкцій були надані дані Державного земельного кадастру для подання в Державну податкову інспекцію Фрунзенського району для нарахування земельного податку. Таким чином, за Харківським заводом металевих конструкцій обліковується сформована земельна ділянка, яка має чітко визначені межі та якій присвоєно кадастровий номер. Після придбання частини нежитлових приміщень, відповідач звертався до заводу металевих конструкцій з проханням розпочати процедуру виділення частини земельної ділянки в користування відповідачу, але Харківський завод металевих конструкцій відмовив з посиланням на те, що уся земельна ділянка площею 3,9543 га, що розташована по проспекту Московському 251 у м. Харкові використовується заводом, а відповідач є лише власником деяких нежитлових приміщень у різних будівлях. З наданих платіжних доручень за жовтень 2016 року - квітень 2018 року вбачається, що Харківський завод металевих конструкцій щомісяця, сплачує податок на землю за користування земельною ділянкою площею 3,9543 га, що розташована по [ADDRESS]. Дані платежі здійснюються на підставі Податкових декларацій з плати за землю за 2016 - 2018 роки, які прийняті Державною фіскальною службою. Посилання позивача на межі земельної ділянки, які встановлені Департаментом територіального контролю Харківської міської ради шляхом здійснення 20.03.2018 року обстеження земельної ділянки, є фактично межами земельної ділянки яку використовує завод металевих конструкцій та за користування якою сплачується земельний податок. Згідно ч. 1 ст. 120 Земельного Кодексу України (далі - ЗКУ) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. Частиною 6 ст. 120 ЗКУ визначено, що істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. Згідно ст. 79-1 ЗКУ, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Частина 4. ст. 79-1 ЗКУ передбачає, що земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї (ч. 9 ст. 79-1 ЗКУ). Платниками податку відповідно до норм ст. 269 Податкового кодексу України є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Згідно пункту 14.1.73 статті 73 Податкового кодексу України, землекористувачі - юридичні та фізичні особи, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації відповідного права (власності, постійного користування або права оренди земель державної та комунальної власності) на неї. Платниками земельного податку з урахуванням положень пп. 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 Кодексу слід вважати власників земельних ділянок приватної власності або постійних користувачів земельних ділянок державної та комунальної власності. Об'єктом оподаткування платою за землю є площа земельної ділянки, що перебуває у приватній власності, постійному або строковому користуванні земельних ділянок державної та комунальної власності. Згідно ст. 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Відповідно до чинного законодавства України, форма та порядок сплати за землю регулюється Податковим кодексом України. Згідно до п. 14.1.147 ст. 147 Податкового кодексу України плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Відповідно до п. 14.1.72 ст. 72 Податкового кодексу України, земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону: адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини 1 статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося у не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною статті 11 ЦК України. Частина 2 статті 1212 ЦКУкраїни звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦКУкраїни може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини 1 статті 1212 ЦК України у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Така правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, які відповідно до вимог ЦПК України є обов'язковими для судів. Згідно з пунктами 34, 35 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» до виключної компетенції міської ради належить вирішення на пленарних засіданнях питань регулювання земельних відносин; затвердження ставок земельного податку відповідно до Податкового кодексу України. Відповідно до пункту 289.1 статті 289 ПК України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Положеннями пункту 2 частини першої статті 13, частини першої статті 15 Закону України «Про оцінку земель» визначено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотною умовою договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення, перегляду та відповідальності за її несплату. Згідно статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. З матеріалів справи вбачається, що Рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки під приміщеннями відповідача у власність чи користування не виносилось. Правовий механізм переходу прав на землю, пов'язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у статті 120 Земельного кодексу України. Виходячи зі змісту зазначеної статті, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі. Як вбачається із положень статті 120 Земельного кодексу України, виникнення права власності на об'єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки. Згідно ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Визначено, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2 ст. 120 ЗКУ). Дана норма кореспондується із приписами ст. 377 Цивільного кодексу України, відповідно до якої до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» п. 2.2.3. визначено, що реєстрація права власності на будівлю і споруду автоматично не тягне переходу права користування земельною ділянкою під нею, оскільки в наведених вище нормах цивільного та земельного законодавства йдеться про перехід права власності на землю при переході права власності на об'єкт нерухомості на підставі договору відчуження. Отже, правочини, що тягнуть перехід права власності на об'єкт нерухомості, водночас є лише підставою для переходу права на землю; оформлення такого права здійснюється у встановленому законом порядку. Згідно з частиною другою статті 13 Конституції України кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Відносини, пов'язані з набуттям та реалізацією громадянами прав на земельні ділянки та з цивільним оборотом земельних ділянок ґрунтуються на засадах рівності сторін. Вищий Господарський суд України у своїй Постанові № 6 від 17.05.2011 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» зазначив, що підстави набуття прав на землю визначені розділом IV ЗК України. У п. 2.13. даної Постанови зазначено, що статтею 120 ЗК України (в редакції від 25.10.2001) було передбачено перехід права користування земельною ділянкою до нового власника житлового будинку (будівлі, споруди), розташованого на цій земельній ділянці, на підставі договору оренди. З 20.06.2007 набрав чинності Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України» від 27.04.2007 № 997-V, яким було змінено редакцію частин першої та другої статті 120 ЗК України. Зокрема, стаття 120 ЗК України (в редакції від 27.04.2007) не містила положення про договір оренди як про єдину підставу права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться житловий будинок, будівля, споруда. Отже, з дати набрання чинності названим Законом передбачене статтею 120 ЗК України право власника нерухомого майна користуватися земельною ділянкою, на якій знаходиться це майно, може ґрунтуватися й на інших підставах, ніж договір оренди земельної ділянки. Вищий Господарський суд України вказує, що з виникненням права власності на будівлю чи споруду у особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. Тому відсутність у такої особи переоформлених на її ім'я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. З урахуванням викладеного в таких випадках положення статті 212 ЗК України застосуванню не підлягають. У п. 3.8. ВГСУ вказував, що вирішуючи спори за позовами органів державної влади або місцевого самоврядування про стягнення з особи, яка набула у власність житловий будинок, будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, збитків у вигляді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки), господарські суди повинні брати до уваги положення статті 22 ЦК України та частини другої статті 224 ГК України. Для застосування такого заходу відповідальності слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини). У розгляді таких справ необхідно докладно з'ясовувати причини неоформлення чи несвоєчасного оформлення відповідного землекористування та обставини, пов'язані із вжиттям господарюючими суб'єктами усіх залежних від них заходів щодо одержання документів, які посвідчують право землекористування. Якщо у розгляді справи буде з'ясовано обставини, зазначені в абзаці третьому підпункту 3.4 пункту 3 цієї постанови, і що суб'єкт господарювання вживав необхідних заходів до оформлення свого права землекористування, то відсутність у нього переоформлених на його ім'я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може розцінюватися як правопорушення. Отже, підставою для здійснення розрахунку розміру шкоди, заподіяної державі або територіальній громаді внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, є зазначені документи в їх сукупності, оскільки саме вони можуть підтвердити сам факт самовільного зайняття земельної ділянки, розмір зайнятої ділянки та період часу, протягом якого вона використовується без належних правових підстав. Верховний Суд України у Постанові від 17 грудня 2015 року у провадженні № 5-205 кс (15) 15 вказав, що в українській юридичній науці принцип правової визначеності розкривається через такі концепції, як непорушність і нескасовуваність набутих законних прав (vested rights); незворотність закону й неможливість застосування закону до особи, яка не могла знати про його існування (non-retroactivity); законні очікування (legitimate expectations) - право особи у своїх діях розраховувати на сталість існуючого законодавства. Як зазначено в Доповіді щодо верховенства права Європейської Комісії за демократію через право (Венеціанської комісії), правова визначеність вимагає, щоб правові норми були чіткими й точними, спрямованими на те, щоб забезпечити постійну прогнозованість ситуацій та правовідносин, що виникають; держава зобов'язана застосовувати закони прогнозованим і послідовним чином; прогнозованість означає, що закон, за можливості, має бути оголошений заздалегідь та бути передбачуваним щодо його наслідків. Відповідно до правової позиції Верховного суду України по справі № 5-205кс15 від 17.12.2015 р., відповідальність особи можлива лише при наявності в законі або іншому нормативно - правовому акті визначення правопорушення, за яке настає юридична відповідальність такої особи. Пунктом 4 ч. 1 ст. 611 ЦК Українивстановлена відповідальність за порушення зобов'язання, в тому числі у вигляді відшкодування збитків. Законодавче визначення поняття «збитків» передбачене у п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України. У відповідності з цим визначенням під збитками слід розуміти втрати, які понесла особа. Таким чином, недоотримання плати за землю слід кваліфікувати як понесені збитки, оскільки вони є втратами уповноваженої особи - територіальної громади. Разом з тим, із положень ст. 611 ЦК України, випливає, що збитки - це один із видів цивільно - правової відповідальності. Однак підставою для притягнення особи до юридичної відповідальності є наявність в його діях складу правопорушення. Склад правопорушення включає у себе в якості його елементів об'єктивну сторону (неправомірне діяння, його наслідки та причинно - наслідковий зв'язок між ними). За загальним правилом другим елементом складу правопорушення є його суб'єктивна сторона, яка включає, в тому числі, вину суб'єкта відповідальності. У відповідності до ст. 611 ЦК Україниособа, яка порушила свої зобов'язання, несе відповідальність при умові наявності вини. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язань. Суть поняття «залежних від особи заходів» слід розуміти у контексті наявності у особи реальної можливості виконати вимоги закону всіма способами, які особа може контролювати. З аналізу вище вказаних норм законодавства вбачається, що в жодній законодавчій нормі не йдеться про власника частини приміщень у будівлі яким є Відповідач. Діючим законодавством України визначено, що лише власник будівлі в цілому має право на оформлення такого права у встановленому законом порядку. Виникнення права власності на частину приміщень в об'єкті нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності на земельну ділянку. Правочини, що тягнуть перехід права власності на об'єкти нерухомості водночас є лише підставою для переходу права на землю. Однак механізм такого оформлення для власника частини приміщень законодавством не визначено. Таким чином, в діях Відповідача відсутня неправомірна поведінка (бездіяльність) і вина, та як наслідок відсутня об'єктивна та суб'єктивна сторона правопорушення, отже відсутній склад правопорушення. Такий висновок є узгодженим із принципом обмеженого примусу, який закріплений у ч. 1 ст. 19 Конституції України, відповідно до якого «ніхто не може бути примушений робити те, що непередбачено законодавством». В галузі цивільних відносин, цей принцип як нормативний припис передбачений ч. 2 ст. 14 ЦКУ, відповідно до якого «особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї». Відповідно до виниклих правовідносин, при відсутності законодавчо закріпленого порядку виконання зобов'язання по переоформленню земельної ділянки, від суб'єкта землекористування неможна вимагати виконання вказаного обов'язку свавільним, тобто не визначеним законом способом. В іншому випадку така вимога буде суперечити основному правопорядку і буде означати свавілля. Крім того, позивачем в даному провадженні не доведено належними та допустимими доказами розмір збитків (шкоду), заявлених до стягнення. Згідно ст. 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 р. № 284, відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. При цьому неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян. Згідно з п. 2 вказаного Порядку, розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. До складу комісій включаються представники Київської, Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, виконавчих комітетів міських (міст обласного значення) рад (голови комісій), власники землі або землекористувачі (орендарі), яким заподіяні збитки, представники підприємств, установ, організацій та громадяни, які будуть їх відшкодовувати, представники територіальних органів Держгеокадастру, Держекоінспекції, фінансових органів, органів у справах містобудування і архітектури та виконавчих комітетів сільських, селищних, міських (міст районного значення) рад, на території яких знаходяться земельні ділянки. Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії. Позивачем, на підтвердження своїх позовних вимог, надано Акт обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] від 20.03.2018 року, складений та підписаний головним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради; інженером-геодезистом; інженером-землевпорядником. В цьому Акті позивач стверджує, що відповідач з 12.10.2016 року по теперішній час, використовує земельну ділянку площею 3,8988 га по [ADDRESS] без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав. Однак, в порушення вимог Порядку було складено розрахунок збитків саме позивачем, а не комісією в складі представників районної державної адміністрації, власника земельної ділянки, представника відповідача, представників територіальних органів Держгеокадастру, Держекоінспекції, фінансових органів, органів у справах містобудування і архітектури та виконавчих комітетів сільських, селищних, міських (міст районного значення) рад, на території яких знаходяться земельні ділянки - як передбачено п. 2 Порядку. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову з застосуванням до спірних правовідносин статей 1212 - 1214 Цивільного кодексу України. Частиною 9 ст. 158 ЦПК України передбачено, що у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному рішенні зазначає про скасування заходів заюбезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням (ч. 10 ст. 158 ЦПК України). Питання про стягнення судових витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed