Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

Відповідно до ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В Зіньківський районний суд Полтавської області із позовною заявою звернулося Публічне акціонерне товариство "Приват Банк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за за кредитним договором б/н від 22.09.2011 року, в сумі 28646,37 грн., судовий збір в сумі 1600 грн. 00 копійок. В судове засідання представник позивача не зявився, направивши на адресу суду повідомлення, в якому просив розглянути справу за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не змінивши їх. Зачитавши заяву позивача, заслухавши відповідача та дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до п.9 ст.110 ЦПК України, позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, предявляються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття ( роботи). Відповідно до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В судовому засіданні було встановлено, в позовній заяві вказано, що відповідно до укладеного договору № б/н від 22.09.2011 року [PERSON] (далі - Відповідач) отримала кредит у розмірі 5000.00 гри. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Із заявленим позовом відповідач не погоджується, оскільки відповідно до укладеного договору № б/п від 22.09.2011 року вона, отримала кредит у розмірі 5000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк надав розрахунок, що станом на 31.10.2016 року вона має заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 28646,37 гривень за кредитним договором № б/п від 22.09.2011 року, яка складається з наступного: 2061,91 гривень, - заборгованість за кредитом; 21394,16 гривень - заборгованість по процентам за користуванням кредитом; 3350,00 гривень - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень - штраф (фіксована частина), 1340,30 гривень - штраф (процентна складова) з яким вона не погоджується, оскільки нею кредит повернуто та сплачено проценти. Відповідач вказує, що нею виконані умови ч, 3 ст. 1054 Цивільного кодексу України на яку посилається банк. Крім цього кредитним договором було погоджено, що строк повернення кредиту в повному обсязі відповідає строку дії картки, порядок погашення заборгованості відбувається щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості. Відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спдивом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, як на це вказує банк. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постановах від 1 жовтня 2014 року № 6-134 цс 14, від 22 жовтня 2014 року № 6-127 цс14, від 7 жовтня 2014 року № 6-1295цс15. Крім цього банк не надав копію картки, в наслідок чого неможливо встановити строк дії картки, отже не можливо встановити і строк дії договору та порядок нарахування процентів після закінчення його дії. Відповідач, [PERSON] надала в судове засідання копію кредитної картки, яка зазначена у заяві про отримання кредиту 4149437711078079, строк дії якої 06/15. Номер даної картки вказано у банківських операціях, розрахунки яких надано відповідачем. Останній розрахунок зроблений відповідачем, [PERSON] по даній картці зроблено 26.12.2013 року. Після даної дати, відповідач не здійснювала ніяких операцій по кредитній картці. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено дого\-вором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи вищезазначені положення закону та у випадку невстановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процен\-тів на рівні облікової ставки Національного банку України. Окрім того, підлягають застосуванню положення ст. 625 ЦК із поєднан\-ням зі ст. 1048 ЦК, у разі прострочення виконання боржником грошового зобовязання. Вказаний вище висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 р. № 6-1412цс16. Відповідач заперечував проти нарахованої позивачем пені, оскільки вона не передбачена умовами та правилами надання банком послуг, які додані до позовної заяви. Разом з тим, в позовній заяві не міститься поси\-лання на пункт договору, що передбачає нарахування пені. Крім того, [PERSON] заперечувала щодо нарахування розміру комісії. Відповідно до розяснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 р. № 14, у мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних сво\-бод. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК). Згідно зі ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним алежним чином. Згідно зі ст. 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільно\-го законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до зви\-чаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустой\-ки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК). Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з пору\-шенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконан\-ня зобовязання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК для окремих видів вимог законом може встанов\-люватись спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порів\-няно із загальною позовною давністю. Так, відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Статтею 261 ЦК установлено, що перебіг загальної і спеціальної позов\-ної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свід\-чать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можли\-вості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернен\-ня частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК (ч. 2 ст. 1050 ЦК). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 6 листопада 2013 р. у справі № 6-116цс13, перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частина\-ми (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої час\-тини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, перед\-бачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст. 1048 ЦК), що під\-лягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і грома\-дянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановлено\-му законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспо\-рюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 3 ЦПК. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК). За змістом ст. 10 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 60 ЦПК кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випад\-ків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Оскільки умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобовязання позичальника із повернення боргу щоміся\-ця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальни\-ком цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настан\-ня строку погашення кожного чергового платежу. Пунктом 1.1.3.2.2. розділу 1.1.3.2 кредитного договору передбачено право банку вимагати дострокового погашення заборгованості за кредитом, належних відсотків і передбачених цим договором штрафних санкцій. «Дострокове погашення заборгованості за креди\-том». У п. 1.1.3.2.2. кредитного договору передбачено, що шляхом підписання цього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку порушення держателем вимог діючого законодавства банк має право призупинити здійснювати розрахунки по картці або визнати картку недійсною до часу виправлення порушень а також вимагати дострокове виконання прострочених зобовязань в цілому на протязі 7 днів. Про при\-пинення строку користування кредитом банк письмово повідомляє пози\-чальника. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості останній пла\-тіж за кредитним договором позичальник здійснив 08.11.2013 року. Бе згоди відповідача, [PERSON] - 09.12.2013 року та 10.12.2013 року банк автоматично здійснив службову операцію по погашенню кредиту на суму 314.07 грн. та 281.78 грн., а 26.12.2013 р. здійснив операцію на суму 0.35 грн.. Після 08.11.2013 року жодних платежів за кредитним договором відповідачем не сплачено протягом усьо\-го часу аж до моменту звернення до суду із цим позовом позивачем. На спростування доводів представника позивача про те, що строк вико\-нання зобовязань за кредитним договором не змінювався, оскільки банком не направлялося позичальнику письмове повідомлення про це. Установивши, що банк не направляв позичальнику письмового повідом\-лення про припинення строку користування кредитом, як того вимагає п. 1.1.3.2.2 кредитного договору, суд обґрунтовано вважає, що змінився строк виконання основного зобовязання та банк мав право з грудня 2013 р. та протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду із позовом, однак позовну заяву подав до суду лише у січні 2017 р., отже з позовною заявою до відповідачки про стягнення заборгованості за кредит\-ним договором банк звернувся до суду після спливу строку позовної дав\-ності, на застосуванні якої наполягав відповідач. За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у стат\-тях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК, визначено обовязковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, пра\-вильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтова\-не рішення в справі неможливо. Вказаний висновок узгоджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 30 вересня 2015 р. № 6-1825цс15. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено повністю, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно\~ст.58 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. А тому зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позовні вимоги Публічне акціонерне товариство "Приват Банк" не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed