Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

13 лютого 2019 року [PERSON] (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до ТОВ "Газтрон-Україна" (надалі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача 50 014 грн компенсації за невикористану відпустку, середній заробіток у розмірі 48 911 грн 53 коп за весь час затримки розрахунку при звільненні та 5 000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що його було звільнено з посади менеджера відповідача на підставі ст. 38 КЗпП України з 31 липня 2018 року , після звільнення йому сплачено лише заробітну плату за липень 2018 року - в січні 2019 року, проте компенсацію за невикористані відпустки за весь 8-річний період роботи на підприємстві не сплачено. 18 січня 2019 року він звернувся до відповдіача з заявою про проведення остаточного розрахунку, проте до теперішнього часу розрахунок не проведено, що є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки на підставі ст. 117 КЗпП України . Несвоєчасним розрахунком йому також завдано моральної шкоди, оскільки поставило його у скрутне матеріальне становище, унеможливило нормальне існування його та членів його сім'ї, що мало наслідком виникнення тяжкого психологічного стану, необхідність пошуку додаткових джерел до існування. 13 березня 2019 року надано відзив на позовну заяву відповідача ТОВ "Газтрон - Україна", в якому відповідач просить зменшити вимоги щодо стягнення з відповідача сум за невикористану відпустку позивача до 29 761,86 грн після утримання податків і обов'язкових платежів, навівши детальний розрахунок цих сум за 125 днів невикористаної відпустки за період з 2010 по 2018 роки , виходячи з 295,77 грн середньоденної заробітної плати. Щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, то вимоги в цій частині позову не визнали, посилаючись, по-перше, на необгрунтованість заявленої суми. По-друге зазначили, що на час звільнення між Товариством та працівником існував спір , про що був обізнаний позивач . До того ж підставою для раптового звільнення з посади за власним бажанням та виникнення спору стосовно виплати компенсапції за невикористану відпустку став виявлена в ході службового розслідування участь [PERSON] у злочинній схемі щодо несанкціонованого зливу скрапленого природнього газу. Також просили відмовити у стягненні морального відшкодуванняяк такого/, що взагалі не підтверджено жодними доказами. В судове засідання позивач надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив про задволення позову в повному обсязі. Перевіривши матеріали справи та доводи заяв сторін по суті справи , суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно запису в трудовій книжці позивача, він за Наказом № 16\\к від 06.08.2010 року прийнятий на посаду начальника сервісної служби ТОВ "Газтрон-Україна". Наказом ТОВ "Газтрон- Україна" № 32-к від 31 липня 2018 року про припинення трудового договору з позивачем було розірвано трудовий договір, укладений на невизначений строк, з ініціативи працівника за заявою від 30.07.2018 року на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України - за угодою сторін. 18 січня 2019 року відповідачем отримано лист від [PERSON] щодо невиплати йому компенсації за невикористану відпустку при звільненні. Згідно даних бухгалтерського обліку ТОВ "Газтрон-Україна", що підтверджується наданими відповідачем копіями наказів про відпустку [PERSON], позивачеві за період роботи з 06.08.2010 року по 31.07.2018 року було нараховано 192 день відпустки, з яких працівником використано 67 дні відпустки. Таким чином, на день звільнення позивачем не використано 125 днів відпустки.Згідно довідки відповідача , середньоденна заробітна плата позивача становить 295,77 грн ( що відповідає вимогам Постанови КМУ від 08.02.1995 р. № 100), нарахування компенсацій відпустки становить 36 971,25 грн без врахування обов'язкових податків та зборів. Таким чином, суд приходить до висновку, що дійсно позивачеві при звільненні не виплачена сума компенсації за невикористану відпустку у розмірі 29 761,86 грн та має місце затримка на 164 робочих дні (з 31.07.2018 року по 26 березня 2019 року)з дня звільнення по день розгляду справи судом . Як встановлено в судовому засіданні, позивач був звільнений за наказом 31 липня 2018 року на підставі власноручно підписаної заяви за власним бажанням і в цій день був на роботі, що не оспорюється сторонами. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому при звільненні від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Ст. 117 цього Кодексу визначає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст. 116, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до правової позицій ВСУ , висловленій у справі №6-788цс16 , відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу\~розрахунку\~з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку\~за\~весь час\~затримки\~по день фактичного\~розрахунку. За\~наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування\~за\~час\~затримки\~визначає орган, який виносить рішення по суті спору. При цьому щодо наявності спору між сторонами щодо належних при звільненні сум - то доказів такого суду не надано, навпаки при звільненні у розрахунковому листі позивача, виданому підприємтсвом, зазначена сума компенсації , належної до виплати, і з урахуванням вирахування належних податків та зборів, фактично ця сума не оспрююється позивачем. Щодо пояснень відповідача про підстави звільнення позивача за власним бажанням - то таке не має правового значення для правильного вирішення спору. Отже, вимоги статей 47, 116 ЦПК України щодо виплати всіх належних позивачу від підприємства сум, відповідач ТОВ «Газтрон-Україна» не виконав і своєчасно з позивачем не розрахувався. Отже, факт несвоєчасної виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку в сумі 29 761,86 грн підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем. Відтак, цей факт є підставою для стягнення з відповідача на підставі ст.117 КЗпП середнього заробітку за час затримки виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку за період з 31.07.2018 року по 26.03.2019 року включно. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці»\~за\~правилами, передбаченими Порядком. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати\~за\~останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені\~за\~середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати\~за\~фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів\~за\~цей період. З огляду на викладене\~при\~обчисленні розміру середнього заробітку\~за\~весь час\~затримки\~по день фактичного\~розрахунку\~слід використовувати формулу,\~за\~якою обрахуванню підлягає період\~затримки за\~робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.99 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі,\~ наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи\~ по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Отже, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. При визначенні середньої заробітної плати, суд виходити з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями) та погоджується з визначеною сторонами сумою у 295,77 грн за нарухуванням та 238,09 грн до виплати - відповідно. Таким чином, сума середнього заробітку за весь час затримки по день вирішення справи судом становить 39047,55 грн ( 164 роб.дн х238,09 грн) . Визначаючи період стягнення середнього заробітку суд вважає за необхідно стягнути з відповідача ці виплати за весь час затримки розрахунку ( а саме по день вирішення справи), хоча в самому позові були заявлені вимоги відпочатку за період до дня звернення до суду з цим позовом , застосувавши таку правову аксіому як «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права» (Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae). Так, аналіз практики Верховного Суду показує, що, окрім принципів цивільного права - справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». В даних правовідносинах сторін суд наголошує, що застосовуваний спосіб захисту трудових прав та інтересів позивача саме у такий спосіб найбільше відповідатиме критерію ефективності відновлення порушеного права. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то суд доходить висновку, що ці вимоги підлягають відшкодуванню в розмірі 500 грн., враховуючи ступінь душевних переживань, які зазнав позивач через несвоєчасну виплату йому належних сум. Доказів того, що така невиплата поставила позивача у скрутне матеріальне становище та примусила його докладати додаткових зусиль при організації свого життя - суду не надано. До того ж позивача не було звільнено з ініціативи роботодавця, а звільняючись за власним бажанням позивач на власний розсуд вирішив, що буде забезпечувати свій заробіток іншим шляхом. Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню наступні суми: 29 761,86 грн компенсації за невикоритану відпустку за 125 днів після утримання податків та обов'язкових платежів, погашення якої відповідач на час розгляду справи не провів; 39047,55 грн - середній заробіток за час затримки виплати відповідачем компенсації за невикористану відпустку за 164 робочих днів; враховуючи що на день розгляду справи відповідачем так і не проведено остаточний розрахунок при звільненні з позивачем; 500,00 грн. - моральна шкода. При цьому суд не може взяти до уваги заперечення відповідача щодо безпідставності позовних вимог про стягнення середнього заробітеку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки його заперечення зводяться до підстав звільнення позивача за власним бажанням та наявності службового розслідування, а не щодо розміру належних звільненому працівникому сум у розумінні ст. 117 КЗпП України Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1762 грн.

Outcome: partial