Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

В серпні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ „Просто-страхування", в якому просила стягнути з відповідача на свою користь 4434 грн. 57 коп. матеріальної шкоди, пов'язану із витратами на лікування, 5000 грн. моральної шкоди та 2192 грн. 40 коп. витрат, понесених на оплату правової допомоги. В обґрунтування своїх вимог позивач вказувала, що 16.04.2014 року з вини водія [PERSON] сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої вона, як пасажир автомобіля, отримала тілесні ушкодження, у зв'язку з чим з 16.04.2014 року по 29.04.2014 року знаходилась на стаціонарному лікуванні у Прилуцькій центральній міській лікарні та з 07.05.2014 року по 15.05.2014 року - у Чернігівському обласному протитуберкульозному диспансері. Відповідальність водія [PERSON] на час ДТП була застрахована у відповідача, проте останній в добровільному порядку відмовляється виплатити страхове відшкодування. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 29 вересня 2014 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з ПАТ „Просто-страхування" на користь [PERSON] 4434 грн. 57 коп. матеріальної шкоди, 3000 грн. моральної шкоди та 2192 грн. 40 коп. витрат на правову допомогу, а всього 9626 грн. 97 коп. Стягнуто з ПАТ „Просто-страхування" на користь держави 243 грн. 60 коп. судового збору. В апеляційній скарзі ПАТ „Просто-страхування", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати дане рішення суду та відмовити позивачу у задоволенні його вимог. Апелянт зазначає, що в даному випадку відсутні підстави для здійснення виплати страхового відшкодування, оскільки завдана позивачу шкода була повністю відшкодована винною у ДТП особою, що встановлено судом у кримінальному провадженні, порушеному відносно останнього, та підтверджується відповідними заявами позивача, поданими слідчому, і таке відшкодування здійснено без погодження із страховою компанією. Апелянт не погоджується із сумою матеріальної шкоди, зазначаючи, що фіскальні чеки, надані позивачем, видані після лікування останньої і не мають відношення до справи, та розміром морального відшкодування, який повинен становити 5 відсотків від страхової виплати, тобто від фактичних витрат на лікування. Також апелянт посилається на безпідставність стягнення з нього витрат на правову допомогу, обгрунтовуючи це тим, що позивач не зверталась до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування в досудовому порядку, тому права позивача страховиком не порушені. Представник апелянта ПАТ „Просто-страхування" в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог до страхової компанії, при цьому посилався на доводи викладені в поданій апеляційній скарзі. Представник позивача та третя особа без самостійних вимог заперечували стосовно доводів апеляційної скарги, просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, оскільки воно відповідає нормам матеріального та процесуального права. Позивач в судове засідання апеляційної інстанції не з'вявилась, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена, неявка її в судове засідання не перешкоджає розглядові справі відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Проте повністю таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає. Так норми ч.1 ст.1166, ч.1 ст.1167 ЦК України визначають підстави відшкодування майнової та моральної щкоди. Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та шкоди завданої внаслідок взаємодії цих джерел, визначений нормами ст.1187, 1188 ЦК України. Згідно зі ст..3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди заподіяної життю, здоров'ю та (або) майну потерпілих унаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Із матеріалів справи вбачається: що 16 квітня 2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ВАЗ 2101, державний номер [NUMBER], яким керував [PERSON], та автобуса ПАЗ 32054, державний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON] Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди позивач [PERSON], яка перебувала в салоні автомобіля ВАЗ 2101 як пасажир, отримала тілесні ушкодження. Відповідно до медичної карти № 3493 стаціонарного хворого [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в КЛПЗ „Прилуцька центральна міська лікарня" у травматичному відділенні з 16 квітня 2014 року по 29 квітня 2014 року з діагнозом - ЗЧМТ, струс головного мозку, перелом ІІ-V ребер справа, підшкірні емфіземи, різані рани обличчя, забій органів грудної клітини. Згідно епікризу з історії хвороби №809 стаціонарного хворого Чернігівського обласного протитуберкульозного диспансеру в період з 07 травня 2014 року по 15 травня 2014 року [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в торакальному відділенні з діагнозом - поєднана краєно-торакальна травма, ЗТГК, множинні переломи ребер справа, правобічний парціальний пневмоторакс. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 06 червня 2014 року вина [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 286 КК України була доведена, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку з примиренням винного з потерпілим та закрито кримінальне провадження. Згідно полісу №АІ/6111829 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів цивільно-правова відповідальність [PERSON] у період з 26 лютого 2014 року по 25 лютого 2015 року, тобто у період, коли сталась дорожньо-транспортна пригода, була застрахована у ПАТ „Просто-страхування" (а.с. 4). Як визначено у ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до страхової суми відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Відповідно до п.п.33.1.4, п.33.1 ст.33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов»язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП, встановленого зразка. Водій [PERSON] своєчасно виконав обов'язок передбачений ст.33 Закону, 17.04.2014 року повідомив відповідача про настання страхового випадку, про що свідчить надана ним копія повідомлення, яка зареєстрована 18.04.2014 року за №231. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Витрати, пов'язані з лікуванням потерпілого в іноземній державі, відшкодовуються, якщо лікування було узгоджено з особою, яка має здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров'я. Судом встановлено, що в період з 16 квітня 2014 року по 29 квітня 2014 року [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в КЛПЗ „Прилуцька центральна міська лікарня" у травматичному відділенні, а в період з 07 травня 2014 року по 15 травня 2014 року - на стаціонарному лікуванні в торакальному відділенні Чернігівського обласного протитуберкульозного диспансеру з приводу отриманих в ДТП пошкоджень. В обґрунтування понесених витрат на лікування [PERSON] надала товарні та касові чеки на суму 4434 грн. 57 коп. (а.с. 22-24, 28-32). На запити апеляційного суду лікувальними установами - КЛПЗ „Прилуцька центральна міська лікарня" та КЛПЗ „Чернігівський обласний протитуберкульозний диспансер" були надані дані про лікарські призначення хворій [PERSON] під час її лікування в цих закладах. З врахуванням відповідей лікувальних установ та документального підтвердження фактичних витрат, апеляційним судом встановлено, що за час лікування [PERSON] в КЛПЗ „Прилуцька центральна міська лікарня" нею було витрачено на необхідні призначення лікарів - 1710 грн. 75 коп., за час лікування в КЛПЗ „Чернігівський обласний протитуберкульозний диспансер" - 1600 грн. 55 коп., а всього - 3311 грн. 30 коп. Зазначена сума підтверджується товарним чеком № 15 від 17 квітня 2014 року, товарним чеком № 28 від 22 квітня 2014 року, товарним чеком № 30 від 24 квітня 2014 року фіскальним чеком від 07 травня 2014 року, фіскальним чеком від 12 травня 2014 року (а.с.22-24,28-29). Апеляційним судом не приймаються до уваги надані позивачем фіскальний чек від 30 травня 2014 року на суму 254 грн. 66 коп., фіскальний чек від 31 травня 2014 року на суму 146 грн. 59 коп., фіскальний чек від 16 червня 2014 року на суму 47 грн. 80 коп., оскільки необхідність здійснення таких витрат не підтверджена відповідними закладами охорони здоров'я. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з ПАТ „Просто-страхування" суми страхового відшкодування в розмірі є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково в сумі 3311 грн. 30 коп. Що стосується вимог [PERSON] про відшкодування завданої їй моральної шкоди, то апеляційний суд, переглядаючи справу в частині цих вимог, враховує наступне. Відповідно до ст. 26-1 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком відшкодовується потерпілому -фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків від страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю. Згідно ст. 9 Закону України „Про страхування" страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Страхова виплата ПАТ „Просто-страхування" становить 3310 грн. 30 коп., отже розмір моральної шкоди, яку повинен виплатити відповідач - 165 грн. 56 коп. ( 3311,30 : 100 х 5%). Доводи апеляційної скарги щодо того, що понесені позивачем витрати на правову допомогу повинні бути стягнуті з винної особи [PERSON], не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони грунтуються на невірному розумінні апелянтом вимог процесуального закону. Відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Апеляційний суд також приходить до висновку про невірне вирішення судом першої інстанції питання розподілу судових витрат, зокрема стягнення судового збору. Згідно ч.3 ст.6 Закону України „Про судовий збір" за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Отже, суд першої інстанції, виходячи із заявлених позовних вимог, повинен був стягнути з відповідача в дохід держави 243 грн. 60 коп. за розгляд вимог щодо стягнення матеріальної шкоди та 243 грн. 60 коп. за розгляд вимог про відшкодування моральної шкоди. Крім того, висновок суду, викладений в резолютивній частина рішення суду щодо задоволення позову в повному обсязі не відповідає встановленим по справі обставинам та суперечить його мотивувальній частині про часткове задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги про те, що даному випадку відсутні підстави для здійснення виплати страхового відшкодування, оскільки завдана позивачу шкода була повністю відшкодована винною у ДТП особою, тобто [PERSON], не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату. Підсумовуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність зміни оскаржуваного рішення суду.

Outcome: partial