Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

04.01.2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача та просила визнати Договір № 500188 від 26.01.2013 року з додатком №1 до нього недійсним, а також стягнути з відповідача кошти в розмірі 46738,73 грн. та моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн. В обґрунтування поданого позову позивач посилалася на те, що 26.01.2013 року між ТОВ «Авто Просто» та [PERSON] було укладено Договір № 500188 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі. Зазначає, що 02.02.2013 року позивачем на рахунок відповідача було внесено кошти в розмірі 4633,20 грн., як винагорода за послуги пов'язані з включенням договору до системи «Авто Так» та формування груп, 12.02.2013 року позивачем на рахунок відповідача було внесено кошти в розмірі 40000,00 грн., як аванс у рахунок вартості обраного автомобіля та 12.03.2016 року позивачем на рахунок відповідача було внесено кошти в розмірі 2105,53 грн., як щомісячний платіж. Позивач вважає, що умови Договору не відповідають положенням ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, відповідач створив дисбаланс між правами і обов'язками сторін, а також відповідач здійснює нечесну підприємницьку практику, яка виявляється у створенні ним пірамідальної схеми, коли його обов'язки полягають лише в організації умов для придбання автомобілів учасниками системи та здійсненні адміністративних процедур, а споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів такої системи, а не за рахунок продажу або споживання продукції, тому ці обставини є підставою для визнання Договору недійсним. Також вважає, що укладання спірного договору було здійснено з порушенням вимог ст.220 ЦК України , оскільки даний договір нотаріально не посвідчений. Крім того, позивач посилається на те, що її права, як споживача та власника коштів були порушені з боку відповідача, а тому просила стягнути з відповідача моральну шкоду, яку остання оцінює в 50000,00 грн. Враховуючи вищевикладене, позивач просила позов задовольнити. В судове засідання позивач не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд до відома не поставив. Направив до суду свої письмові заперечення з яких вбачається, що проти позову відповідач заперечує, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Також, посилався на те, що позивач була ознайомлена з умовами Договору та мала повну і достовірну інформацію про послуги відповідача та порядок їх надання, що підтверджується підписом позивача на Договорі. Також зазначає, що підписавши Договір позивач мала 14 днів на додаткове детальне ознайомлення з його умовами, а також прийняття остаточного рішення про участь чи відмову від участі в системі АвтоТак, причому у разі відмови позивачу було б повернуто всі сплачені нею кошти. Таким чином, відповідач вважає, що позивачем не надано жодного доказу про порушення відповідачем прав, наданих їй Законом України «Про захист прав споживачів». Крім того, звертав увагу на відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та позицію Верховного суду України викладену у постанові від 11.09.2013, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. Враховуючи вищевикладене, представник відповідача у своїх запереченнях просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Третя особа - Головне управління у справах захисту прав споживачів у м. Києві в судове засідання свого представника не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд до відома не поставила. Третя особа - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг в судове засідання свого представника не направила, до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності їхнього представника. Також надали письмові пояснення в яких зазначили про те, що у порядку передбаченому законом, відповідачу видано безстрокову ліцензію з адміністрування фінансових активів для придбання товарів і групах. Вважає, що діяльність відповідача узгоджується з ЗУ « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а тому просить прийняти обґрунтоване та законне рішення по даній справі. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 26.01.2013 року між ТОВ «Авто Просто» та [PERSON] укладено Договір № 500188 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі, предметом якого є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об'єднаних періодичних платежів учасників групи через систему АвтоТак (а.с.6-20). Відповідно до додатку №1, який є невід'ємною частиною Договору, ціна автомобіля, дійсна на день укладення Договору становить 128700,00 грн., учасник системи сплачує: винагороду за послуги, пов'язані з включенням Договору до системи АвтоТак та формування групи в розмірі 4633,20 грн.; періодичний платіж у розмірі 1,1905 %; щомісячну винагороду у розмірі 0,415 % + ПДВ; винагороду за послуги, пов'язані з передачею автомобіля учаснику у розмірі 3,00 % + ПДВ. На виконання умов Договору позивач за період з 02.02.2013 року по 12.03.2013 року сплатила 4633,20 грн., як винагороду за послуги пов'язані з включенням договору до системи «Авто Так» та формування груп, 40000,00 грн., як аванс в рахунок вартості обраного автомобіля та 2105,53 грн., як щомісячний платіж (а.с.22-24). У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Нормами статей 203, 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Встановлено, що позивач з пропозиціями про внесення змін до умов Договору не зверталася, що свідчить про її згоду з усіма умовами спірного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Слід звернути увагу на те, що кожен аркуш спірного договору підписано сторонами, що свідчить про досягнення між сторонами усіх істотних умов, що в ньому викладені. Крім того, в п.19.3. Договору визначено, що учасник підтверджує, що ТОВ «АВТО ПРОСТО» надало інформацію про суть фінансової послуги, що пропонується за цим Договором, із зазначенням вартості цієї послуги для учасника групи, повідомило про порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги за Договором, про правові наслідки та порядок здійснення розрахунків внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги, повідомило про механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги, повідомлено реквізити (адреса, номер телефону) Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, а також реквізити (адреса, номер телефону) органів з питань захисту прав споживачів. Тобто, вказані обставини також свідчать про те, що позивач погодилася з усіма умовами, підписавши спірний договір, а тому посилання позивача на те, що вона була введена в оману щодо істотних умов договору, не до кінця усвідомила його зміст, а умови договору створюють дисбаланс між правами і обов'язками сторін, суд вважає безпідставним. Крім того, додатковою гарантією повного усвідомлення кожним учасником своїх прав та обов'язків за договором виступає п. 12.1.6 ст. 12 Розділу II Договору, відповідно до якого, якщо учасник виявить бажання односторонньо відмовитись від Договору про адміністрування протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з дати підписання Договору, Договір вважається розірванім, і учасник звільняється від будь-яких зобов'язань за ним. Такому учаснику повертається вся сума коштів, сплачених за Договором про адміністрування. Тобто, підписавши Договір, позивач мала 14 днів на додаткове детальне ознайомлення з його умовами, а також прийняття остаточного рішення про участь чи відмову від участі в системі АвтоТак. За таких обставин, суд не знаходить підстав вважати, що права позивача, як споживача є порушеними чи укладанням спірного договору порушують умови чинного законодавства. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України "Про захист прав споживачів" закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. При цьому в зазначеному Законі нормативне визначення поняття "пірамідальної схеми" не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб'єкта підприємництва до "пірамідальної схеми". Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" дає підстави для висновку, що поняття "пірамідальна схема" у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Таким чином, для кваліфікації "пірамідальної схеми" необхідна наявність усіх зазначених ознак. Відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як "пірамідальної", тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів. У той самий час предметом Договору сторін, укладеного в рамках функціонування системи придбання автомобілів у групах «АвтоТак», є надання учаснику програми адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру, з метою придбання ним автомобіля. З аналізу ст. 2 Договору вбачається, що ТОВ «АВТО ПРОСТО» зобов'язується надати учаснику права на отримання автомобіля за умови виконання ним усіх зобов'язань, передбачених Договором. За таких обставин доводи позивача про те, що діяльність ТОВ «АВТО ПРОСТО» за Договором укладеним між сторонами є функціонуванням "пірамідальної схеми", суперечать змісту п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" у зв'язку з відсутністю головних ознак "пірамідальної схеми" - безтоварність та сплати компенсації одним учасником за рахунок інших, оскільки за схемою придбання товарів у групах придбавають товар усі учасники за рахунок об'єднання внесків кожного з них. Різниця між споживачами - учасниками схеми є тільки в часі одержання автомобіля кожним із них, за умови виконання своїх зобов'язань. Крім того, для віднесення схеми до пірамідальної необхідно врахувати й інші норми чинного законодавства України, що регулюють спірні правовідносини, оскільки діяльність ТОВ «АВТО ПРОСТО» з адміністрування фінансових коштів підпадає під поняття "фінансова послуга". Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" під поняттям "фінансова послуга" розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Законом України від 2 червня 2011 року № 3462-ІV "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг" (введено в дію з 9 січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" та доповнено п. 111, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Як вбачається з наведеного, законодавець розрізняє ознаки, що застосовуються до поняття "пірамідальна схема" та "придбання товарів у групах". Якщо перше є порушенням законодавства, то друге, за умови отримання відповідного дозволу та дотримання всіх встановлених вимог, є легітимною підприємницькою діяльністю. Такий висновок ґрунтується на головній ознаці відсутності "пірамідальної схеми" згідно з п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" - це товарність схеми, тобто передбачення надання споживачу товару в обмін на внесені ним кошти. Отже, якщо укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), то до такого правочину не може бути застосовано визначення «пірамідальної схеми». Крім того, не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що оспорюваний Договір порушує права позивача, оскільки містить несправедливі умови, зокрема, у п.2.1. та п.2.2. Договору, у зв'язку із чим цей Договір згідно з ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є недійсним із застосуванням наслідків його недійсності, з огляду на наступне. Відповідно ч.ч. 1 та 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з цим суду не надано доказів, на підтвердження того, що умови Договору №500188 від 26.01.2013 року порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Крім того, кваліфікація умов договору як несправедливих відповідно до положень ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" не є підставою для застосування до спірних правовідносин ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить інші самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного суду України у справі № 6-40 цс 13, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 ЦПК України. Також, відповідно до статей 229 - 230 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, є оспорюваним. Згідно роз'яснень, викладених у постанові Пленум Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Вбачається, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що на момент укладання Договору вона дійсно помилялася щодо його природи, прав та обов'язків сторін. Також позивачем не доведено наявності умислу в діях відповідача щодо введення її в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Аналізуючи матеріали справи та враховуючи природу укладання спірного договору, суд вважає , що доводи позивача щодо порушення вимог ст. 220 ЦК України також є недоведеними та безпідставними. З огляду на викладене, оцінюючи матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача не доведені, а тому приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Виходячи з того, що ЗУ «Про судовий збір» в редакції чинній на час звернення позивача до суду, позивач не звільнена від сплати судового збору за подання позову в порядку ЗУ «Про захист прав споживачів", враховуючи те, що у задоволенні позову позивачу відмовлено, з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487, 20 грн., як з вимог немайнового характеру та 967, 38 грн., як з вимог майнового характеру.

Outcome: approved