Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

Відповідно до положення статті 55 Закону України «Про Національний банк України», головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова\~\~ стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів. Національний банк здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обовязків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обовязків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України). Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Статтями 1048, 1049\~ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно із ч.ч. 1-3\~ст. 6 ЦК України\~ сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення чч. 1, 2 і 3 цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Відповідно до статті 627 ЦК України\~\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору обмежується вимогами законодавства України по захисту прав споживачів. Частиною 1\~ст. 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №\~168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). 10.05.2007 року між сторонами був укладений кредитний Договір КТТ2GK00000017. Відповідно до умов п.7.1 кредитного Договору позивач отримав кредит в розмірі 17 200,00 доларів США на купівлю нерухомості та 3\~440,00 доларів США на сплату страхових платежів терміном до 10.05.2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10.05.2027 року, комісії в розмірі 0,20% щомісяця від суми виданого кредиту. Позивач повинен був надавати банку кошти в розмірі 202,90 доларів США. Згідно п.6.5. кредитного Договору детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п. п. 6.2, 7.1 Договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки. У пункті 6.2. надається інформація щодо додаткової винагороди у разі невиконання позичальником умов договору. У пункті 7.1. кредитного договору перелічені суттєві умови кредитування, а саме: сума виданого кредиту, сума страхових платежів за весь період кредитування, розмір відсоткової ставки, розмір підвищеної відсоткової ставки у разі порушення зобов`язань за договором, розмір комісії, що нараховується щомісяця, розмір щомісячного платежу 202,90 доларів. Договір не містить переліку та розміру інших витрат позичальника, таких як витрати на юридичне оформлення кредитного договору, договору іпотеки, договору поруки, на послуги реєстраторів, нотаріусів, оцінку майна та інш.. Умовами кредитного договору не передбачений графік погашення кредиту. Відсутня таблиця сукупної вартості кредиту. Згідно Анкети-заяви, підписаної позивачем 20.11.2006, позичальник брав у ПриватБанку 25228 доларів США кредиту під 0,84 відсотків щомісяця, сплату комісії в розмірі 0,14 відсотків, таким чином загальна доходність, яку показував позичальнику банк складала 12,67 відсотків. У анкеті заяві є припис про те, що позичальник отримав інформацію про умови кредитування в ПриватБанку, а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість послуги за оформлення договору, термін, на який може бути виданий кредит, варіанти повернення кредиту, його обслуговуванням, поверненням, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, перевагами та недоліки пропонованих схем кредитування. Є підпис [PERSON] під вказаним приписом. Проте, суд звертає увагу на те, що разом з переліченими видами витрат, які повинен нести позичальник, дані про витрати не підкріплені числовими даними в грошовому виразі, що говорить про надання неповної інформації позивачу про сукупну вартість кредиту. Просте перелічення витрат не дає споживачу уяви та повної інформації про вартість(ціну) договору. Доводи відповідача про достатність інформації, наданої позичальнику до договору в Анкеті-заяві, суд до уваги не приймає, так як відповідно до ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» детальний розпис сукупної вартості кредиту повинен міститися саме в договорі. Посилання представника відповідача на ту обставину, що позивач був в повній мірі ознайомлений з усіма умовами кредитування суд також до уваги не приймає, оскільки підписом позивача було підтверджено ознайомлення лише з тією інформацією, котру надав йому відповідач, а вона, як встановлено в ході судового розгляду справи, була неповною та недостатньою для здійснення свідомого вибору. Крім того, дата складання анкети, сума кредиту не відповідають даті укладення договору та умовам договору, вона складена через 6 місяців після підписання кредитного договору та договору застави. Отже, надана відповідачем анкета-заява не має відношення до кредитного договору КТТ2GK00000017. Будь-яких інших належних доказів на підтвердження факту надання повної інформації про сукупну вартість кредиту в числовому виразі та процентному значенні [PERSON] суду не надано. Відповідно до ст.1054, 1056-1 ЦК України, ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на час укладення договору N 3161-IV, суттєвими умовами споживчого кредиту є розмір кредиту та розмір відсотків, які споживач повинен сплатити кредитодавцю за користування кредитом. Позивач, звертаючись до суду з вимогою про визнання кредитного договору недійсним, посилався на те, що під час укладення кредитного договору банк включив до щомісячної плати за кредит якісь платежі, встановлені на незаконних засадах, на які він своєї згоди не давав, про які він не знав, підписуючи кредитний договір з узгодженою відсотковою ставкою 0,84 % відсотків щомісяця та 0,20 відсотків щомісяця комісії. З висновку судово-економічної експертизи №640/17-22 проведеної Тернопільським відділенням КНДІСЕ суд вбачає, що розмір щомісячного внеску, визначений у\~ розрахунку ануїтетних платежів, викладених у п.7.1. кредитного договору не відповідає базовим умовам договору та Стандартам надання, рефінансування та обслуговування іпотечних житлових кредитів. Реальна відсоткова ставка, яка виходить з розміру щомісячного платежу, встановленого банком в п.7.1 договору в розмірі 202,90 доларів США, складає 14,5 %, проте в кредитному договорі прописана відсоткова ставка 13,11 доларів США (відсотків та комісії). Експертом розраховано, що [PERSON] сплатив банку 20\~559,80 доларів США за період з 10.05.2007 року по 18.05.2017 року. Враховуючи висновки економічної експертизи, пояснення позивача та позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, суд приходить до висновку, що фактичні умови кредитування були приховані від позивача, та, підписуючи договір, [PERSON] не усвідомлював, що розмір його фінансової відповідальності є більшим, ніж у викладених умовах, розмір щомісячного платежу тощо, так як на думку суду перевірити правильність нарахування ануїтетного платежу під час укладення кредитного договору без володіння відповідними знаннями, неможливо, бо для відповідних розрахунків необхідно застосувати спеціальні формули, які є тільки у розпорядженні банку. Крім того, суд вважає ануїтет все ж таки складним математичним розрахунком, для якого потрібен час та відповідні знання, а, відповідальність за правильність числових даних насамперед покладається на розробника договору, тому суд критично ставиться до думки відповідача про те, що позивач мав можливість під час підписання додаткової угоди перевірити, чи правильно використані числові дані. Зі змісту кредитного договору № КТТ2GK00000017 від 10.05.2007 року суд вбачає, що в ньому відсутні встановлені законодавством обовязкові умови, які необхідні для його укладення інформація про сукупну вартість кредиту в процентному значенні та грошовому виразі. Судом також встановлено, що під час підписання кредитного договору [PERSON] була надана недостовірна інформація щодо розміру його відповідальності за повернення кредиту, а саме, вартості сплати за користування кредитом. Таким чином, під час підписання кредитного договору позивача було введено в оману щодо суттєвих умов кредитного договору. Відповідач вказаною в п.7.1. кредитного договору відсотковою ставкою 10,08 % річних спонукав позивача укласти кредитний договір на невигідних для нього умовах, так як відсоткова ставка, яку ПриватБанк пропонував, виглядала виграшно у порівнянні з розміром відсоткових ставок, які пропонували інші банки. \~За правилами ч. 2\~ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів"\~(чинної на час виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів"\~передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Судом було встановлено, що [PERSON] не мав можливості ознайомитися з розміром реальної відсоткової ставки та сукупною вартістю кредиту, так як вказана інформація була прихована в кредитному договорі. За змістом\~ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів"\~нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Суд вважає, що для здійснення свідомого вибору споживачем банківської установи для отримання кредиту на вигідних для нього умовах, необхідна повна і достовірна інформація щодо ціни кредитного договору, розміру реальної відсоткової ставки, яка є сплатою споживачем за користування банківськими грошима, та сукупної вартості кредиту, з чого споживач може побачити, скільки всього грошей він сплатить протягом дії договору понад узятого банківського кредиту. Отже, суд, встановивши в п.7.1. кредитного договору сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту в розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця, доходить висновку про те, що, так як відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, нарахування комісії від суми наданого кредиту є незаконним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. (п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року) Факт приховування важливої інформації перед підписанням договору та невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовами до фактично встановлених з метою отримання прихованого прибутку, в даному випадку і є умислом в діях відповідача. Згідно ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, згідно наявних матеріалів, оформлення Банком інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (у вигляді кредитного договору та анкети-заяви), під час укладення кредитного договору 10.05.2007 року виконано без дотриманням Закону України "Про захист прав споживачів", а укладення договору [PERSON] відбувалося під впливом обману з боку банківської установи. Тобто, знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що під час укладення договору, банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту. Твердження представника відповідача, про те, що при укладенні кредитного договору позичальнику були відомі всі умови договору і не існувало інших умов, які б примусили позивачів прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах, і з боку банку були чітко дотримані норми ст. ст.\~11,\~18 ЗУ «Про захист прав споживачів», а позивач мав право не сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах, є необґрунтованими та спростовуються встановленими по справі обставинами, а саме, що в договорі та анкеті-заяві відсутня інформація або попередження про невідповідність розміру щомісячного платежу базовим умовам договору. Таким чином, на момент укладення кредитного договору № КТТ2GK00000017 від 10.05.2007 року в порушення\~Закону України «Про захист прав споживачів»\~позивачу не була надана повна і об'єктивна інформація щодо сукупної вартості кредиту та реальної відсоткової ставки, що призвело до укладення споживачем кредитного договору на невигідних для нього умовах,\~\~в пункті 7.1 кредитного договору «Особливі умови» також відображено суперечливу і неточну (в бік зменшення реальних витрат) інформацію про розмір процентів, тому можливо дійти висновку, що формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, яка не відповідала дійсності, при виконанні спірного правочину\~\~виникають не передбачені втрати боржника, а тому, з урахуванням висновку судово-економічної експертизи № 640/17-22, вбачається наявність в діях відповідача умислу, який полягає в замовчувані реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженої ціни у вигляді значення відсоткової ставки, нижчої від реальної процентної ставки. Фактично споживача введено в оману, коли під час пропонування продукції надано у нечіткий, незрозумілий, двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Умови кредитного договору суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Одночасно з кредитним договором в забезпечення виконання зобовязань по поверненню кредиту відповідно до п.2.2.7 кредитного договору був укладений Договір іпотеки КТТ2GK00000017. У заставу банку була передана трикімнатна квартира № 24 загальною площею 64,5 кв.м, розташована в житловому будинку за адресою: м. Краматорськ, бульвар Краматорський, буд.7. Відповідно до п.33.2 іпотекою забезпечувалося виконання зобовязань іпотекодавця за кредитним договором від 10.05.2007 року № КТТ2GK00000017 по поверненню кредиту, наданого у вигляді невідновлюваної лінії в 20\~640,00 доларів США на строк з 10 травня 2007 року по 06 травня 2027 року включно. Згідно Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст.3 закону \~ іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.\~Взаємні права\~і обовязки\~іпотекодавця та\~іпотекодержателя виникають\~з моменту\~державної реєстрації\~іпотеки відповідно\~до закону.\~Іпотека має\~похідний характер\~від основного\~зобовязання і\~є дійсною\~до припинення\~основного зобовязання\~або до\~закінчення строку\~дії іпотечного\~договору. Згідно ст.4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.\~ Згідно ст.17 закону іпотека припиняється\~у разі: припинення\~основного зобовязання\~або закінчення\~строку дії\~іпотечного договору; реалізації\~предмета іпотеки\~відповідно до\~цього Закону; набуття\~іпотекодержателем права\~власності на\~предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Таким чином, договір іпотеки № КТТ2GK00000017 від 10.05.2007 є похідним від кредитного договору № КТТ2GK00000017 від 10.05.2007. Встановивши наявність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, суд вважає необхідним визнати недійсним з моменту вчинення оспорюваного кредитного договору і договір іпотеки як наслідок, оскільки цей договір є похідним від головного. Згідно п.9) ст.34 Закону України «Про нотаріат» (3425-XI) нотаріуси накладають заборону щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), що підлягає державній реєстрації. Згідно Наказу Міністерства юстиції України № 454/5 від 30.03.2015 «Про внесення змін до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» п. 5.1. глави 15 розділу ІІ Порядку нотаріус знімає заборону відчуження нерухомого майна за рішенням суду. Як визначено статті 17 Закону № 898-IV іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Крім того, пунктом 5 частини першої статті 19 Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація прав також проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Статтею 15 Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень проводиться згідно встановленого порядку. Підпунктами 5.1, 5.3, 5.4 глави 15 розділу ІІ Порядку № 296/5, передбачено, що нотаріус, який накладав заборону, знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, зокрема, про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки). Отже, виходячи з наведених норм діючого законодавства, можливо зробити висновок, що право на звернення до нотаріуса із заявою про державну реєстрацію припинення обтяження, іпотеки нерухомого майна має як кредитор, так і боржник. Відповідно до пункту 71 означеного Порядку державна реєстрація припинення обтяження нерухомого майна іпотекою проводиться нотаріусом одночасно із зняттям ним заборони, накладеної під час посвідчення договору іпотеки. Наведені норми діючого законодавства даються підстави для висновку, що правом на звернення до державного реєстратора - нотаріуса з відповідною заявою про припинення обтяження нерухомого майна іпотекою наділений як кредитор (обтяжувач), так і боржник. Таким чином, рішення суду про визнання договору недійсним є підставою для зняття заборони щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), що підлягає державній реєстрації. Боржник має право звернутися з відповідною заявою до нотаріуса, а тому підстав для задоволення позовних вимог в частині зняття заборони немає. Згідно статті 216 ЦК України недійсний правочин\~не створює\~юридичних наслідків,\~крім тих,\~що пов'язані\~з його\~недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. [PERSON] брав у ПриватБанку 17200 доларів США на купівлю нерухомості та 3440 доларів США на страхування предмету застави та особисте страхування, що складає 172 долари США на рік. Термін страхування складає 11 років, що відповідає витратам на страхування в розмірі 1892 долари США з 2007 року по 2018 рік. Згідно розрахунку судової економічної експертизи позивачем відповідачу було сплачено 20559,80 доларів США. З цієї суми необхідно вирахувати не тільки 17200 доларів США кредиту, отриманого [PERSON] на купівлю квартири, а й 1892 долари США, отримані [PERSON] на страхування. Таким чином, суд вважає, що відповідач повинен повернути позивачу 1 467,80 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 3 грудня 2018 року складає 41 421,31 грн. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. (ч.6 ст.141 ЦПК України) Приписами ч.3 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Оскільки, відповідно до ст.5 ЗУ «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, то судовий збір підлягає стягнення на користь Держави з АТ КБ «Приватбанк» у сумі 1 409 грн. 60 коп. (з яких 704,80 грн. за вимогами майнового характеру та 704,80 коп. за вимогами немайнового характеру). Позивач витратив 10\~000,00 грн. на послуги адвоката за представництво у суді, тому відповідно до ст.137 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача дані витрати, підтверджені договором про надання правової допомоги, розрахунковими документами та розрахунком послуг адвоката. За проведе ння судової економічної експерти позивач сплатив 4 952,00 грн., що відповідно до ст.139 ЦПК України дає підстави суду стягнути ці витрати з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial