Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

05.12.2017 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовної заяви позивачем [PERSON] зазначено, що вона, а також [PERSON]. та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.12.1998, яке видане згідно розпорядження Дочірнього підприємства "Будинок" [NUMBER] від 10.12.1998. Відповідач є її (позивачки) колишнім чоловіком. 19.09.1998 шлюб між ними було розірвано. Відповідач зареєстрований у вищевказаній квартирі з 2003 року, у зв'язку з чим має право мешкати в квартирі та користуватися нею, однак понад сім років відповідач без поважної причини не проживає в квартирі. Ніяких домовленостей з відповідачем щодо користування квартирою не було встановлено, тому вважала, що відповідач втратив право користування квартирою. Основною причиною звернення до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, є та обставина, що через реєстрацію відповідача в квартирі неможливо оформити субсидію на комунальні послуги, оскільки підтвердити доходи відповідача неможливо. В зв'язку з тим, що відповідач зареєстрований в квартирі, вона як власник квартири позбавлена можливості на власний розсуд розпоряджатися та користуватися належним їй на праві власності майном, що в свою чергу порушує її права та законні інтереси. 14.12.2017 провадження у справі відкрито та призначено судовий розгляд. 24.01.2018 розгляду справи відкладено, в зв'язку з першою неявкою відповідача. Під час судового розгляду позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у заяві. Наполягала на тому, що відповідач [PERSON] припинив бути членом сім'ї позивача, без поважних причин не проживає у спірній квартирі понад строки, протягом яких за ним могло зберігатися житлове приміщення, не здійснює витрат на оплату комунальних послуг. Будь-яких угод між позивачем та відповідачем щодо збереження за останнім права користування житловим приміщенням не укладалося. Просила задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] про причини повторної неявки не повідомив, відзиву на позовну заяву не подавав, будь-яких заяв не подавав. Треті особи [PERSON]., [PERSON] подали заяви про розгляд справи за їх відсутністю, не заперечували проти задоволення позовних вимог. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Пунктом 9 розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-ІІІ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (чинній з 15.12.2017 року), передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Враховуючи, що призначення справи до судового розгляду здійснено за правилами ЦПК України в редакції, яка була чинною до 14.12.2017 року, а також з урахуванням значення справи для сторін, судовий розгляд справи по суті проведено у порядку загального позовного провадження. Суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідача, який повідомлявся про час і місце розгляду справи у порядку, визначеному ЦПК України, і від якого не надійшла заява про судовий розгляд за його відсутністю, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, проти чого не заперечувала позивач. Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування, а також докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Спірним є право користування відповідача [PERSON] житловим приміщенням у виді квартири [ADDRESS] співвласником якого є [PERSON], [PERSON]. та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 15.12.1998 Дочірнім підприємством "Будинок" на підставі розпорядження від 10.12.1998 [NUMBER]. (а. с. 6, 40). Факт зміни прізвища співвласника квартири [PERSON] підтверджується даними свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] (а. с. 27). [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі до 18 вересня 1998 року, що підтверджується відомостями свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] Відповідач [PERSON] з 12.05.2011 по теперішній час зареєстрований в [ADDRESS], що підтверджується відомостями картки прописки та інформацією, наданою 19.12.2017 Комсомольською селищною радою Зміївського району Харківської області. (а. с. 11, 19, 45). Даними актів про факт не проживання особи, складених 12.09.2016, 10.05.2017 та 15.10.2017 головним бухгалтером ОСББ "Будинок 104" [PERSON], в присутності свідків [PERSON], [PERSON], підтверджується, що [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS], але не проживає в зазначеному житловому приміщенні без поважних причин з червня 2011 року. (а. с. 8-10, 42-44). Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У відповідністю зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом вказаних норм, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Позивачем надані докази того, що відповідач [PERSON] зареєстрований в належному їй та третім особам житловому приміщенні, понад рік у спірному житловому приміщенні не проживає без поважних причин, відсутні будь-які відомості щодо існування домовленості між власниками житла та відповідачем щодо збереження за ним права користування цим житловим приміщенням. Відповідачем не надано доказів на спростування доводів позовної заяви. За таких обставин, позовна заява [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Оскільки позивач у позовній заяві відмовився від відшкодування за рахунок відповідача судових витрат, понесених нею по сплаті судового збору, сума понесених витрат з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України не стягується.

Outcome: approved