Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на нежитлову будівлю за №45-п по вул. Галицька в м. Монастириська Тернопільської області, яка складається з одноповерхової нежитлової будівлі загальною площею 859,7 кв.м. під літерою «А». В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що є власником викуплених у пайовиків ТОВ «Прогрес» майнових паїв на сумарну номінальну вартість розміром 280 000 грн., що підтверджується свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ТР-ХІ № 003402. Дане свідоцтво було видане йому на підставі рішення виконавчого комітету Монастириської міської ради № 55 від 03.07.2015 року «Про видачу нового майнового свідоцтва в результаті набуття у власність майнових паїв [PERSON]В.». Таке рішення було прийняте на підставі його заяви про видачу нового свідоцтва на сумарну номінальну вартість викуплених майнових паїв ТОВ «Прогрес». Позивач в позовній заяві також зазначає, що у липні 2015 року звернувся до Реєстраційної служби Монастириського районного управління юстиції з проханням провести реєстрацію права власності на вищевказану нежитлову будівлю, однак йому повідомили про неможливість провести таку реєстрацію по причині втрати чинності наказу Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року № 62 "Про порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств" на момент вчинення позивачем дій по купівлі майнових поїв у пайовиків ТОВ «Прогрес». Позивач вважає, що правова прогалина, що виникла через відсутність нормативно-правового акта який регулював порядок набуття права власності на майно виділене в натурі, на підставі майнового сертифікату, є фактично невизнанням його права власності на таке майно, оскільки титульні документи, які підтверджують право власності позивача на спірне майно, видані на підставі нормативного акту, що втратив чинність. За таких обставин позивач позбавлений можливості зареєструвати право власності на спірне нежитлове приміщення й отримати документальне визнання державою його права на спірне майно. Тому просить захистити його порушені права відповідно до ст. 392 ЦК України, визнавши за ним право власності на нежитлову будівлю за адресою: вул. Галицька, 45-п, м. Монастириська Тернопільської області, яка складається з одноповерхової нежитлової будівлі загальною площею 859,7 кв.м. під літерою «А». В судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав, з мотивів, викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач - представник Монастириської міської ради в судове засідання не зявився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у відсутності їхнього представника, позовні вимоги визнають повністю. Представник третьої особи в судовому засіданні зазначив, що реєстраційна служба позов не заперечує, оскільки не перебуває у правовідносинах із позивачем щодо здійснення останнім права власності на спірне майно та не оспорює його. Окрім цього пояснив, що при наявних документах, які підтверджують право власності на спірне майно позивача реєстраційна служба провести державну реєстрацію цього майно не може через втрату чинності наказу Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року № 62 "Про порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств". Вважає, що єдиним рішенням, яке захистить право позивача, буде визнання права власності на спірне майно в судовому порядку, після чого можна буде провести його державну реєстрацію. Заслухавши в судовому засіданні учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. Як убачається із виписки з протоколу зборів уповноважених членів власників майнових паїв ТОВ «Прогрес» від 31.03.2015 року, уповноваженими членами власників майнових паїв цього товариства вирішено передати у власність нежитлове приміщення за адресою м. Монастириська вул.. Галицька №45-п позивачу [PERSON], за 100% вартості від оціночної її вартості на суму 280 000 грн. Іншим пунктом цього протоколу, зобовязано позивача [PERSON] виплатити суму за майновий пай, власникам майнових паїв (а.с.9). Згідно акту прийому-передачі майна від 20.06.2015 року комісією з врегулювання майнових відносин ТОВ «Прогрес», передано позивачу [PERSON] нежитлове приміщення деревообробного цеху за адресою м. Монастириська вул.. Галицька №45-п (а.с. 8). Факт придбання вищезазначеного майна позивачем учасниками процесу в даній справі не оспорюється. Окрім цього як вбачається із рішення виконавчого комітету Монастириської міської ради від 03 липня 2015 року № 55 «Про видачу нового майнового свідоцтва в результаті набуття у власність майнових паїв [PERSON]В.» виконавчим комітетом вирішено видати позивачу [PERSON] нове свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) на вартість викуплених майнових паїв власників майнових паїв ТОВ «Прогрес» (а.с. 7). Зважаючи на вищевказане рішення та враховуючи придбання позивачем спірного майна Монастириською міською радою видано позивачу свідоцтво серії ТР-ХІ № 0033402 про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) з відображенням у ньому Селянським господарством ТОВ «Прогрес» напису про виділення вказаного об'єкта нерухомого майна в натурі позивачу [PERSON], що засвідчено печаткою цього товариства (а.с. 6). З технічного паспорту виданого 28 липня 2015 року Монастириським БТІ вбачається, що бюром проведено інвентаризацію нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: м. Монастириська, вул. Галицька 45-п загальною площею 859,7 кв.м., яке належить позивачу [PERSON] (а.с. 10-13) Даючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з такого. Питання щодо виділення в натурі частки в майні колективного сільськогосподарського підприємства врегульовано Законом України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», Указом Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 03.12.1999р., Указом Президента України «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки» від 29.01.2001р. та прийнятими на його виконання: постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2001р. «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки», якою затверджено «Методику уточнення складу і вартості пайових фондів майна членів колективних сільськогосподарських підприємств, у тому числі реорганізованих», «Порядок визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального посвідчення», «Типове положення про комісію з організації вирішення майнових питань, що виникають в процесі реформування аграрного сектора економіки» та наказами Міністерства аграрної політики України від 14.03.2001р. №62 (втратив чинність згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 11 квітня 2013 року №253), якими затверджено «Порядок розподілу та використання майна реорганізованих сільськогосподарських підприємств» та № 63 від 14.03.2001р. (втратив чинність згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 11 квітня 2013 року №253), яким затверджено «Порядок оформлення правонаступництва за зобов'язаннями реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств». Згідно з частиною третьою статті 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» у разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грошами або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі. Пунктом 8 Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року №62 (втратив чинність станом на дату купівлі позивачем майнових паїв), було встановлено, що кожен із співвласників має право скористатися своїм майновим паєм в один із таких способів: -об'єднати свій майновий пай з паями інших співвласників; -отримати майно у натурі у спільну часткову власність та передати його до статутного (пайового) фонду новостворюваної юридичної особи, у тому числі до обслуговуючого кооперативу; -отримати майно у натурі у спільну часткову власність, укласти договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном та передати його в оренду; -отримати свій майновий пай у натурі індивідуально чи разом із членами своєї сім'ї і використати його на свій розсуд; -відчужити пай будь-яким способом в установленому законом порядку. Пунктом 15 наказу Міністерства аграрної політики України від 14.03.2001 року № 62 "Про затвердження Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств" (Наказ втратив чинність згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 11.04.2013р. №253), при виділенні майна в натурі конкретному власнику підприємство-правонаступник (користувач) одночасно з підписанням акта приймання-передавання майна робить відмітку про виділення майна в натурі у Свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (далі - Свідоцтво), що засвідчується підписом керівника підприємства та печаткою. Для отримання нового свідоцтва у разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі цивільно-правових угод до сільської, селищної або міської ради подаються посвідчені в установленому порядку копія відповідної цивільно-правової угоди або копія свідоцтва про право на спадщину, попереднє свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства. Після отримання зазначених документів сільська, селищна або міська рада вносить відповідні зміни до списку осіб, які мають право на майновий пай підприємства, та анулює попереднє свідоцтво, про що робиться запис у книзі обліку свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства. Таким чином, свідоцтво про право власності на викуплений майновий пай з відміткою про виділення майна в натурі та акт приймання-передачі майна є підставою для визнання права власності на таке майно. Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені випадки оформлення права власності на нерухоме майно з видачею відповідного свідоцтва. Державна реєстраційна служба України у листі від 06 червня 2014 року № 9299/05-15-14 «Про роз'яснення щодо порядку оформлення прав власності на майно, виділене в натурі власникам майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств» зазначає, що свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) підтверджує право особи на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства. Утім державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться на підставі документів, що посвідчують виникнення чи перехід речових прав на конкретний об'єкт нерухомості, одним з яких є свідоцтво про право власності на нерухоме майно (пункт 36 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868). Порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств був врегульований наказом Міністерства аграрної політики від 14 березня 2001 року № 62 «Про затвердження Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України від 04 квітня 2001 року за № 306/5496 (далі - Наказ), який втратив чинність 24 травня 2013 року на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства від 11 квітня 2013 року № 253 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів», зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 25 квітня 2013 року за № 673/23205. Вказаним Порядком передбачалося, що виділення майнових паїв у натурі окремим особам, які виявили бажання отримати свої майнові паї в індивідуальну власність, проводилося підприємством-користувачем майна із переліку майна, виділеного на ці цілі. При виділенні майна в натурі конкретному власнику підприємство-правонаступник (користувач) одночасно з підписанням акта приймання-передавання майна робило відмітку про виділення майна в натурі у свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, що засвідчувалося підписом керівника підприємства та печаткою. Вказане свідоцтво з відміткою про виділення майна в натурі індивідуально, акт приймання-передавання майна були підставою для оформлення прав власності на зазначене майно в установленому порядку. Як зазначила Державна реєстраційна служба України у вищевказаному листі, що враховуючи те, що Наказ втратив чинність та на даний час відсутній інший спеціальний нормативно-правовий акт, направлений на врегулювання порядку виділення членам реорганізованого сільськогосподарського підприємства майна, свідоцтво з відміткою про виділення майна в натурі та акт приймання-передавання майна є підставою для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності. Матеріали цивільної справи та пояснення представника третьої особи вказують на те, що позивач [PERSON] позбавлений можливості через компетентні органи провести реєстрацію права власності на набуте майно на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай серія ТР-ХІ № 003402, тобто позбавлений можливості зареєструвати вказане право та отримати правовстановлюючі документи, оскільки представники реєстраційної служби не можуть брати до уваги документи, на підтвердження купівлі майнових прав, що складені після втрати чинності Порядком розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств. Таким чином, суд погоджується із висновком позивача, про невизнання за позивачем права на спірне майно. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд звертає увагу на те, що на момент розгляду справи наказ Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року № 62 втратив чинність, разом з тим, позивач набув право власності законно, незаконність набуття права власності позивачем не випливає із закону та судами не встановлена. Як передбачено ст. 41 Основного закону, право власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, за вказаною нормою права, вимога про визнання права власності може бути пред'явлена лише власником спірного майна. Як установлено в судовому засіданні, свідоцтво про право власності на викуплений майновий пай з відміткою про виділення майна в натурі та акт приймання-передачі майна є підставою для визнання права власності на таке майно, тобто ці документи є документальним підтвердженням права власності на викуплений майновий пай члена колективного підприємства. Таким чином, позивач є власником спірного майна а тому його право підлягає захистові на підставі ст. 392 ЦК України шляхом визнання за ним права власності на невизнане майно, а саме одноповерхової нежитлової будівлі загальною площею 859,7 кв.м. під літерою «А», що знаходиться по вул..Галицька за №45-п у м. Монастириська Тернопільської області Окрім цього суд також враховує наступне. Відповідно до абзацу 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, - правосуддя за своєю суттю визнається таким, лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити як поновлення порушеного права, так і бути адекватним наявним обставинам. При вирішенні зазначеної справи, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Так, право на справедливий судовий розгляд (див. рішення Суду у справі Sokurenko and Strygun v. Ukraine, no. 29458/04, § 23, від 20.07.2006) включає в себе право на доступ до суду та право на доступ до правосуддя в широкому розумінні (рішення Суду у справі Tserkva Sela Sosulivka v. Ukraine, no. 37878/02, §§ 50 і 53, від 28.02.2008). Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд - є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Як визначено ч. 1 статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Як зазначено у п. 179 рішення Європейського суду з прав людини від 27.05.2013р. у справі "[PERSON] проти України" формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права (див. рішення від 24 квітня 2008 року у справі "C. G. та інші проти Болгарії", заява N 1365/07, п. 39). Крім того, законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів. Існування конкретних процесуальних гарантій є у цьому контексті необхідним. Те, які саме гарантії вимагатимуться, певною мірою залежатиме від характеру та масштабів зазначеного втручання (див. рішення у справі "P. G. та J. H. проти Сполученого Королівства", заява N 44787/98, п. 46, ECHR 2001-IX). Як зазначає Суд, закон має бути доступним для зацікавлених осіб та сформульованим з достатньою точністю для того, щоб надати їм можливість регулювати свою поведінку аби бути здатними - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою його дія (див., наприклад, рішення у справах "Газета "The Sunday Times" проти Сполученого Королівства (N 1)", від 26 квітня 1979 року, п. 49, Series A N 30; "Реквеньї проти Угорщини" [ВП], заява N 25390/94, п. 34, ECHR 1999-III; "Ротару проти Румунії" [ВП], заява N 28341/95, п. 55, ECHR 2000-V; та "Маестрі проти Італії" [ВП], заява N 39748/98, п. 30, ECHR 2004-I). Більш того, термін "закон" несе якісні вимоги, включно із тими, що стосуються доступності та передбачуваності (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Кантоні проти Франції", п. 29, Reports of Judgments and Decisions 1996-V; вищенаведені рішення у справах "Коеме та інші проти Бельгії", п. 145, та рішення від 7 лютого 2002 року у справі "Е. К. проти Туреччини", заява N 28496/95, п. 51). Більш того, закон відповідатиме вимозі "передбачуваності", навіть якщо особа має звернутися за відповідною юридичною консультацією для того, щоб оцінити, у тій мірі, що є розумною за цих обставин, наслідки, до яких може призвести ця дія (див., серед багатьох інших джерел, вищенаведені рішення у справах "Кантоні проти Франції", п. 35, та "Ашур проти Франції" [ВП], п. 54). Аналогічні позиції викладено у рішеннях Європейського суду з прав людини від 15.02.2013 р. у справі "Коваль та інші проти України" (п. 125) та від 05.10.2012 р. у справі "Головань проти України" (п. 57). Також, Суд зазначає, що як би чітко не була сформульована норма в будь-якій системі права, елемент судового тлумачення є неминучим. Завжди існуватиме необхідність розяснення незрозумілих моментів і в адаптації до мінливих обставин. Для того, щоб розяснення відповідало Конвенції, потрібні відповідність результатів тлумачення сутності правопорушення та розумна передбачуваність рішення (п. 36 рішення у справі «S.W. проти Сполученого Королівства» від 22 листопада 1995 року). Враховуючи законодавчу невизначеність купівлі майнових паїв на момент укладення позивачем правочинів із власниками цих паїв, а також те, що згідно з ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, суд вважає, що відсутність підзаконного нормативно-правового акта не може розглядатися обставиною, що позбавляє позивача права провести державну реєстрацію права на спірне майно. Розглядаючи даний спір по суті виключно в межах заявлених вимог та визначених позивачем фактичних і правових підстав, суд також виходить з принципу добросовісності сторони, яка на момент вчинення правочинів із пайовиками могла не знати про втрату чинності наказом Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року № 62. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 р. до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При цьому поняття "майно" може стосуватися "існуючого майна" та майнових активів, зокрема права вимоги, на підставі яких заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання" отримати реальну можливість користуватися майновим правом, в тому числі щодо нерухомості (рішення у справах "J.A. Pye (Oxford) Ltd і J.А. Pye (Oxford) Land Ltd проти Сполученого Королівства"; "Maltzan та інші проти Німеччини"', "Кореску проти Словаччини". У рішенні "Сагхінадзе та інші проти Грузії" Європейський суд зауважив, що "сподівання" є "правомірним", якщо воно ґрунтується на нормі закону або на правовому акті, що стосується відповідного майнового інтересу. Окрім цього, суд також бере до уваги, що сам по собі факт придбання позивачем майнових паїв у власників колективного сільськогосподарського підприємства не суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, не спрямований на настання будь-яких негативних наслідків. Суд також вважає за необхідне застосувати частину девяту статті 8 ЦПК України, яка передбачає, що забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Відтак, беручи до уваги вищевикладене, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінюючи наявні у матеріалах справи письмові докази, які мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного

Outcome: approved