Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою, в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що вимушене переселення [PERSON], [INFO], разом із своїми малолітніми доньками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у лютому 2015 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. В обґрунтування заяви зазначила, що вона народилась [INFO] в м. Стаханов Луганської області. Була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу зі своїм чоловіком, на її утриманні залишилося двоє маленьких доньок. До вимушеного переселення з окупованої території вона мала бізнес та була зареєстрована як фізична особа-підприємець. Вказує, що у лютому 2015 року вона була вимушена переміститись разом із своїми малолітніми доньками з [ADDRESS] до [ADDRESS], 25006, де зараз проживає, а отже дана адреса є її фактичним місцем проживання, про що свідчать довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 20.02.2015 року [NUMBER] та від 09.02.2017 року №790. Зазначає, що загальновідомо, що у кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Російська Федерація продовжила свою військову агресію по відношенню до України Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 року) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 року). 23.08.2014 року розпочалося масове вторгнення ца територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно - десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)». Факти збройної (військової-) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Отже наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так міжнародною спільнотою. Зазначає, що до вимушеного переселення з окупованої Російською Федерацією частини території Луганської області вона була повноцінним громадянином своєї держави, оскільки зростала, отримували освіту, мала житло та роботу на території Луганської області. У лютому 2014 року в Луганській області почали масово орендуватись квартири, будинки та інші житлові приміщення громадянами Російської Федерації. Переважно це були чоловіки віком до 35 років. На території Луганської області була присутня ідеологічна проросійська діяльність, спрямована на формування у жителів міста негативних поглядів та уявлень про Україну, яка розповсюджувалась через різні медійні ресурси. З метою недопущення поширення будь-якої інформації з територій, що контролюються представниками окупаційної адміністрації Російської Федерації на території Луганської області, окупанти вимикали українські телеканали і радіо, замість яких наповнювали ефір російськими програмами. Зазначає, що в травні 2014 року вона була позбавлена права голосувати на виборах Президента України. Голосування не відбулося, тому що дільниці були заблоковані. Таким чином, усіх виборців позбавили права голосу, яке гарантоване як національним законодавством, так і міжнародно-правовими нормами. Нова окупаційна влада, що захопила державні будівлі, почала диктувати власний правопорядок мешканцям регіону. Зокрема, було запроваджено комендантську годину, згідно якої мешканцям заборонялось пересуватись містом після восьмої вечора без документів, які посвідчують особу. У разі відсутності відповідних документів людей залучали до примусової праці на користь вище вказаної окупаційної адміністрації. В кінці травня 2014 року вулицями почали пересуватись озброєні автоматами Калашникова представники окупаційної влади. До того ж вони мали у своєму розпорядженні важке озброєння, зокрема переносні зенітно-ракетні комплекси. Окупанти активно почали формувати свої бази та закріплюватися на території міста. Вказує, що її рідний край після його окупації Російською Федерацією перетворився на непридатне для повноцінного життя місце. Так, масово закривалися магазини, а ті, які продовжували свою роботу, були з пустими полицями, оскільки постачання продовольчих та інших товарів до міста припинилось, були складнощі і з- роботою, оскільки підприємства нормально не функціонували. Стан води в місті погіршився через нестабільну роботу Луганської фільтраційної станції, тому що вона постійно зазнавала обстрілів. Асортимент ліків значно зменшився, ціни на них стали високими. Місто належним чином не було забезпечене роботою транспортної системи, так як вона була паралізована. На той момент зовнішні фактори російської агресії перевищили межу тривоги, занепокоєння та стресового напруження. Фактичне проживання в умовах війни давало підстави реально сприймати загрозу бути вбитою озброєними російськими окупантами. Такі обставини призвели до неможливості подальшого проживання в місті, а тому вона з дітьми вирішили залишити свою рідну землю та переїхати до Кропивницького, аби мати елементарну змогу жити не турбуючись про свою безпеку. Після свого вимушеного виїзду з окупованої частини Луганської області вона була змушена прилаштовуватись до нових життєвих умов, оскільки втратила роботу та можливість планувати своє житія. За один короткий період часу вона залишилась без житла, без підтримки, без надії на повернення додому. Вважає, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Луганської області та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України було порушено цілу низку її прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950 року, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20.03.1952 року та Протоколом № 4 до цієї Конвенції від 16.09.1963 року, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» з наступними змінами і доповненнями було затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, додаток до якого визначає форму довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Однак, дана форма не передбачає внесення відомостей про конкретну причину (підставу), яка змусила залишити або покинути своє місце проживання внутрішньо переміщену особу. Метою встановлення факту того, що вимушене переселення з окупованої території Луганської області, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проТи України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України, є визначення свого статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Іншого порядку встановлення такого юридичного факту чинним законодавством України не передбачено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13.11.2018 року відкрито окреме провадження, призначене судове засідання. Заявник у судове засідання надала заяву від 10.12.2018 року у якій заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на викладені в заяві обставини, просила їх задовольнити, провести розгляд справи без її участі. Представники заінтересованих осіб у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що заявниця [PERSON], [INFO], уродженка м. Стаханов Луганської області була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS], що підтверджено копією паспорту громадянина України [PERSON].(а.с. 31-32). [PERSON] має двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 33,34). З 25.05.2006 року [PERSON] була зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджено копією свідоцтва про державну реєстрації ФОП (а.с. 35). Відповідно до довідки Управління соціального захисту населення виконкому Ленінської районної у м. Кіровограді ради № [NUMBER] від 20.02.2015 року про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України або районів проведення антитерористичної операції заявниця разом зі своїми дочками перемістилася з тимчасово окупованої території [ADDRESS] до [ADDRESS] (а.с. 36). Згідно з довідкою Управління соціального захисту населення виконкому Ленінської районної у м. Кіровограді ради № 790 від 09.02.2017 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 37). Отримані довідки підтверджують факт проживання [PERSON] зі своїми дочками у м. Кропивницькому, і вказаними довідками посвідчено лише факт вимушеного переселення заявниці, однак відомості щодо причин такого переселення відсутні. При цьому, в розумінні ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Поряд із тим, статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-ХІІ визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України. Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20.02.2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28.05.1997, для блокування українських військових частин. Разом з тим, заява Верховної Ради України свідчить, що 27.02.2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому лідер партії «Русское единство» Сергій Аксьонов проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, звернувся до Ради Федерацій Російської Федерації, яка своєю постановою від 01.03.2014 року, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід'ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Згідно ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15.04.2014 із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15.09.2015 №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20.02.2014 року. В абзаці 2 Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» №145-VІІІ від 04.02.2015 року зазначено, що з 20.02.2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків - терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки». Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 №129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи від 25.06.2015 року визнає, що конфлікт на території України є агресією зі сторони Російської Федерації. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території Луганської області України. При вирішенні даної справи суд виходить з того, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території Луганської області, Україна є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ст. 82 ЦПК України. Крім визнання окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, Україна, міжнародною спільнотою та національним законодавством, суд вважає, що обґрунтування такого факту підтверджується джерелами міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 року, IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 року і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 року. Існуючі правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положенні ст. 42 Гаазької конвенції 1907 року: «Територія вважається зайнятою, якщо вона дійсно знаходиться під владою ворожої армії». Згідно з цією ж ст. 42 Гаазької конвенції 1907 року, територія, до якої застосовано право окупації, повинна «дійсно перебувати під владою ворожої армії», причому «зайняття поширюється лише на ті області, де ця влада встановлена і в змозі проявляти свою діяльність». Тобто поняття окупації може бути застосоване до територій, зайнятих країною агресором, якщо наявний її фактичний ефективний контроль окупованих територій. Щодо обставин, які зумовили вимушене переселення заявниці з частини окупованої Російською Федерацією території Луганської області України, то суд виходить з наступного. Відповідно до Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту (чинна для Росії з 10.05.1954 року в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР), то її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, а й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій. У ст. 2 IV Женевської конвенції 1949 року зазначено, що Конвенція буде застосовуватися у всіх випадках окупації всієї або частини території Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не зустріне жодного збройного опору. Згідно зі ст. 43 IV Гаазької конвенції 1907 року., супротивник, що зайняв територію, зобов'язаний вжити всіх залежних від нього заходів для того, щоб наскільки це можливо відновити і забезпечити громадський порядок та суспільне життя, і при цьому він повинен поважати існуючий в країні закон. Положення вищезазначеної Конвенції передбачають розв'язання конкретних питань, таких, як: створення безпечних зон, захист поранених і хворих, а також лікарень і медичного персоналу, доставка медикаментів, спеціальні заходи по захисту дітей та налагодження зв'язків між членами розлучених сімей. За правилом ст. З IV Женевської конвенції 1949 року з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто hors de combat (той, що вийшов з ладу (фр.)) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії. Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: а) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; с) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні. Згідно ст. 27 згаданої Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім'ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу. Однак всупереч норм вказаної Конвенції, Російська Федерація неодноразово порушувала права громадян України, тобто цивільного населення, передбачені та гарантовані Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, як право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням, право не перебувати в рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканість, право на справедливий суд, право не бути покараним без закону, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Така позиція закріплена в Постанові Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». Зокрема, аналіз інформації, що міститься в Інтернет-виданнях вказує на наявність конкретних фактів порушення вищезазначених гарантованих прав цивільного населення з боку Російської Федерації. На сторінках веб-порталу "imi.org.ua" міститься стаття "У Луганську відключили українські телеканали, а по радіо кличуть у сепаратисти " від 31.07.2014, в якій вказано, що у Луганську припинена трансляція українських телеканалів. З 30.07.2014 проросійські бойовики вимкнули всі українські канали, не працює радіо "Ера". На частотах державного FM-радіо "Пульс" були заклики "поповнювати лави армії південного сходу" і спеціально написані пропагандистські пісні. За повідомленням прес-центру Міністерства закордонних справ України від 09.08.2014, проросійські бойовики викрали 7 українських дітей з Будинку малюка м. Луганськ. За наявною інформацією, 08.08.2014 представниками проросійських збройних формувань, що діють на сході України, було незаконно переміщено через пункт пропуску "Ізварино-Донецьк" до Російської Федерації 7 українських дітей (усі віком до 2 -х років, хворі на дитячий церебральний параліч), викрадених з Будинку малюка м. Луганськ. На сторінках Інтернет-ресурсу "media.vbs.com.ua" міститься стаття "Над будівлею Луганської ОДА піднято прапор Росії" від 29.04.2014, в якій вказано, що на даху будівлі Луганської ОДА, під скандування "Молодці, Росія, Донбас", проросійськи налаштованими прихильниками федералізації України було піднято прапор Російської Федерації. Медіавидання "TCH" у статті "Ситуація у Луганську критична: бензин і ліки продають по захмарним цінам" від 16.09.2014 повідомляло, що м. Луганськ залишалось без зв'язку і медиків. Пенсії та зарплати не виплачуються, не працюють банкомати. Аптеки продають медикаменти за завищеними цінами. Масовість таких порушень призвела до того, що в результаті збройної російської агресії на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної Республіки Крим понад 921000 осіб були переміщені в межах України станом на 23.01.2015, що підтверджується резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи «Гуманітарна ситуація українських біженців і переміщених осіб» №2028 від 27.01.2015. Щодо порушень прав [PERSON], які гарантовані вищезгаданими Конвенціями, то такі порушення узгоджуються з загальним станом подій, що відбувався на окупованій території Луганської області та свідчать про масовість порушень прав цивільного населення. До свого вимушеного переселення заявниця проживала в Луганській області, Словяносербський район, с. Сокільники. З початком весни 2014 року на території Луганська посилилась російська пропаганда, направлена на формування у жителів міста негативних поглядів та уявлень про Україну, яка розповсюджувалась через різні медійні ресурси, і, водночас, вимикалися українські засоби масової інформації. В травні 2014 року її позбавили права голосувати на виборах Президента України через заблоковані проросійськими найманцями виборчі дільниці. З кінця травня 2014 року окупаційна влада міста ввела комендантську годину, під час якої суттєво обмежувалось пересування містом. Заявниця відчували страх за власне життя, оскільки раніше ніколи не бачили такої кількості агресивно налаштованих людей зі зброєю. З липня 2014 року в районі Луганська розпочались бойові дії. Фактичне проживання в умовах війни давало підстави реально сприймати загрозу бути вбитими озброєними російськими окупантами. Вищезазначене призвело до неможливості подальшого проживання в с. Сокільники, а тому заявниця прийняли рішення покинути непідконтрольну Україні територію та переміститися до міста Кропивницький, де на даний час проживає зі своїми неповнолітніми дочками за адресою: [ADDRESS]. За таких обставин, суд приходить до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на частині території Луганської області було порушено низку конституційних прав заявниці, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом II Конституції України. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту вказаних статей, а також роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON] є переселенцем з території Луганської області, з метою збереження життя, здоров'я, свободи, поваги до честі і гідності, права на особисту недоторканість, права на повагу до приватного і сімейного життя, права на свободу думки і совісті в результаті збройної агресії Російської Федерації, а також що встановити даний юридичний факт заявниці необхідно для визначення її статусу як осіб, що перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р. (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), суд вважає, що подана заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved