Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

У листопаді 2013року позивачка звернулася до суду з названим позовом, посилаючись на те, що [INFO] помер її батько [PERSON], якому на праві приватної власності належали 54/100 часток житлового будинку з відповідними надвірними будівлями і спорудами, що розташований [ADDRESS]. Після смерті батька вона побажала прийняти спадщину як спадкоємець першої черги за законом, але їй стало відомо, що за життя батько подарував свою частку будинку співмешканці [PERSON] Вважає, що при укладенні договору батько зробив суттєву помилку, оскільки в момент даровизни стан його здоров"я був вкрай тяжким, саме ці обставини змусили його вчинити правочин проти своєї волі, а тому його волевиявлення обдарувати відповідачку не було вільним і не могло відповідати його волі. Протягом року з дня укладання договору дарування батько міг його розірвати, але помер і не встиг цього зробити, вважає, що до неї як спадкоємця першої черги перейшло право такої вимоги з підстав його недійсності. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідачка позов не визнала і пояснила, що разом з [PERSON] жила з вересня 2006року без реєстрації шлюбу, у 2012 році шлюб зареєстрували. У березні 2012року чоловік захворів, лікарі виявили у нього рак легенів, вона доглядала за ним, але він до останнього був у свідомості, а тому частину будинку, в якому вони разом проживали, подарував їй добровільно. Третя особа: приватний нотаріус Миронівського районного нотаріального округу [PERSON] позов також не визнала і пояснила, що вона особисто разом з помічником приїздили додому до [PERSON] за його викликом. Першого разу оформляли довіреність, а другого разу для укладання договору дарування. Вона йому роз"яснювала наслідки укладання договору, перепитувала, чи не бажає він зробити заповіт, але він ствердно вказував на те, що бажає саме подарувати відповідачці свою частку будинку. При цьому він тільки пересувався на інвалідному візку, а говорив ясно, розумно, ніяких психічних розладів у нього виявлено не було. Заслухавши пояснення сторін, третьої особи, свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно вимог ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. До загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК України, визначено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6.Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За правилами ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Судом встановлено, що 14.06.2012 року між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був укладений договір дарування, за яким [PERSON] подарував [PERSON] 54/100 часток житлового будинку з відповідними частками надвірних будівель і споруд, що розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування (а.с.10) Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований 27.07.2012року у Комунальному підприємстві Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним номером 27867280 (а.с.11) [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть (а.с.7) Позивачка у справі, його дочка, звернулась до суду з позовом про визнання договору дарування частини будинку недійсним з підстав, визначених у ст.233 ЦК України, тобто з підстав вчинення правочину під впливом тяжкої обставини. У відповідності зі статтями 229-233 ЦК України правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу важких обставин є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним.. Заявлені вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності безпосереднього зв"язку з волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Для визнання правочину недійсним відповідно до ст.233 ЦК України необхідно встановлення двох обставин: наявність тяжких обставин та вкрай невигідних умов правочину Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах характеризуються тим, що особа вчиняє такий правочин добровільно, вона усвідомлює, що вчиняє його на вкрай невигідних умовах, але вимушена була це зробити під впливом тяжких обставин. У п.23 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Підстави для визнання договору недійсним повинні виникнути на час його укладення. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як убачається з п.п.1, 11,12 договору дарування від 14.06.2012року, при його укладанні [PERSON] як Дарувальник, безоплатно передав у власність 54/100 часток будинку, а Обдарована - відповідачка [PERSON] прийняла у власність 54/100 будинку з надвірними будівлями і спорудами. Дарувальник свідчить, що суть договору йому зрозуміла, він не страждає на хворобу, яка б перешкоджала усвідомити суть договору, цей правочин вчиняється за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити його на вкрай невигідних умовах та він не є фіктивним та удаваним. Зміст договору дарування та його наслідки було роз'яснено сторонам нотаріусом при посвідченні угоди, про що зазначено в тексті договору. Відповідно до ст.44 Закону України "Про нотаріат" нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Приватний нотаріус [PERSON] підтвердила у судовому засіданні, що [PERSON] мав намір саме подарувати належну йому частину будинку своїй дружині [PERSON] Таким чином, при укладенні договору дотримані всі вимоги щодо форми правочину: він укладений з дотриманням вимог ст.ст.205, 209, 210 ЦК України: у письмовій формі, нотаріально посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку. Виходячи зі змісту ст.215 ч.3 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред"явлена тільки особами, зазначеними в нормах ЦК України і інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів- а саме, одна із сторін, або заінтересована особа, інтереси якої зачіпаються, тобто вже були порушені на момент звернення до суду. У зв"язку з цим, саме позивачка, яка вважає, що її права були порушені, повинна довести, що [PERSON] діяв під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, що за відсутності тяжких обставин, він правочин не уклав би взагалі або на зазначених умовах, і цими обставинами скористалася відповідачка. Суд вважає, що позивач та її представник на порушення їх обов»язку, передбаченого ст.10 ЦПК України щодо доведення підстави позову, не надали суду доказів, що цей правочин був вчинений її батьком під впливом тяжких обставин, оскільки такі на момент його вчинення відсутні. Що стосується показів свідків щодо належного чи неналежного догляду відповідачкою за покійним, то ці обставини не є підствою для визнання правочину недійсним. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що підстави, передбачені ст.233 ЦК України для визнання правочину недійсним не встановлені, а тому позов не підлягає задоволенню. На підставі ст.ст.16,202,203,215,233,717,722 ЦК України, постанови Пленуму ВСУ № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: dismissed