Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

В серпні 2015 року ПАТ "Терра Банк" звернувся до суду з позовом до [PERSON], у якому зазначив, що 24.06.2014 між ним та відповідачем укладено Кредитний договір № 1/Д/31/14, за умовами якого відповідач отримав кредит на споживчі цілі в сумі 120 000 грн. строком до 19.09.2014 р. із сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 28 % річних. Посилаючись на те, що відповідач умов договору належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 10.08.2015 року утворилася заборгованість у розмірі 306397,23 грн., з яких: прострочена заборгованість за кредитом 120000,00 грн., проценти, нараховані за користування кредитом 3682,19 грн., прострочені проценти за користування кредитом 31114,51 грн., пеня за несвоєчасну сплату процентів 6042,82 грн., пеня за несвоєчасне погашення кредиту 46796,71 грн., 3% річних та втрати від інфляції в звязку з несвоєчасною сплатою процентів 5555,36 грн., 28% річних та втрати від інфляції за несвоєчасне погашення кредиту 81205,64 грн., штраф 12000 грн., просив стягнути вказану заборгованість з відповідача в судовому порядку. Відповідач не погодившись із первісним позовом звернувся з зустрічним позовом до ПАТ "Терра Банк", в обґрунтування якого, з урахуванням уточнених вимог (а.с. 136-138) вказував, що протягом 2013-2014 років мав вклади на депозитних рахунках у ПАТ "Терра Банк". Однак, через початком у 2014 р. у банку фінансових проблем, останній відмовлявся поверти позичені кошти, у звязку з чим [PERSON] 19.06.2014 року вимушено переуклав договір банківського вкладу №ДР-15063:980 на суму 145000 грн., шляхом переоформлення попереднього договору. Надалі, за результатом домовленостей між ним та банком, останній погодився на виконання зобовязань щодо повернення [PERSON] його депозитних коштів у сумі 120000 грн., однак лише за умови додаткового внесення ним в касу банку 25449,11 грн. та формального підписання кредитного договору №1/Д/31/14. Посилаючись на те, що кредитний договір був підписаний без будь-якого дійсного наміру створення правових наслідків жодною зі сторін, які обумовлювались цим правочином, та лише з метою виконання банком своїх зобовязань за депозитним договором щодо повернення належних [PERSON] грошових коштів у сумі 120000 грн., відповідач вказував на фіктивність правочину, у звязку з чим просив визнати кредитний договір недійсним. Протокольною ухвалою суду від 17.12.2015 р. зустрічний позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ПАТ «Терра Банк». Представник позивача за первісним позовом у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі з викладених у ньому підставах, проти зустрічного позову заперечувала, посилаючись на недоведеність відповідачем фіктивності правочину. Відповідач та його представник в судовому засіданні первісний позов не визнали, зустрічний позов підтримали в повному обсязі. Додатково пояснили, що наміру укладати кредитний договір у жодної зі сторін не було, оскільки позивач не потребував жодних кредитних коштів та мав достатньо грошей на депозитних рахунках, а єдиною метою підписання договору було повернення банком належних йому виплат по депозиту. Заслухавши доводи представника позивача, заперечення відповідача та його представника, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 19.06.2014 року між ПАТ «Терра Банк» та [PERSON] було укладено договір банківського вкладу (депозиту) №ДР-150613:980 з виплатою процентів щомісячно «Депозит родинний», відповідно до якого банк прийняв від вкладника грошові кошти у сумі 145000,00 грн. на строк 3 місяці з 19.06.2014 року до 19.09.2014 року, з процентною ставкою за вкладом 25,00% річних. 24.06.2014 року між ПАТ «Терра Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №1/Д/31/14, відповідно до якого позичальник одержав кредит на споживчі цілі в сумі 120 000 грн., строком користування до 19.09.2014 р. із оплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 28 % річних. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Допитані в судовому засіданні у якості свідків колишні співробітники ПАТ "Терра Банк" - Бойчук (директор відділення), [PERSON] та [PERSON], які на момент укладення оспорюваного кредитного договору здійснювали його супровід та оформлення, засвідчили, що [PERSON] неодноразово звертався до банку з вимогою щодо повернення його депозитних коштів, однак у звязку із фінансовими проблемами у червні 2014 року банк не міг здійснити видачу його коштів, та було запропоновано підписати кредитний договір як єдиний спосіб та схему для повернення депозитних коштів [PERSON] Згідно з частиною першою ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) ;вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як розяснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 (далі постанови) судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Відповідно ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах, визначених законом, то такий правочин може бути визнаний судом недійсним /оспорюваний правочин/. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оспорюваний кредитний договір №1/Д/31/14 від 24.06.2014 р. є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладення були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених кредитним договором (без наміру сторін позичання [PERSON] грошових коштів від банку), з метою повернення [PERSON] коштів за договором банківського вкладу (депозиту) №ДР-150613:980 від 19.06.2014 року та вважає встановленим, що внутрішня воля сторін договору не відповідала зовнішньому її прояву, а оспорюваний договір укладався лише для виду, що є підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 234 ЦК України. Суд не приймає до уваги доводи представника позивача про те, що відповідачем [PERSON] здійснювалося виконання оспорюваного кредитного договору шляхом погашення відсотків за кредитом протягом перших трьох місяців, оскільки таке погашення здійснювалося банком самостійно шляхом списання нарахованих банком відсотків з депозитного рахунку [PERSON] без будь-якого волевиявлення з боку останнього. З огляду на задоволення судом зустрічного позову про визнання кредитного договору №1/Д/31/14 від 24.06.2014 р. недійсним внаслідок його фіктивності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову про стягнення кредитної заборгованості оспорюваним договором. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved