Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

До Зіньківського районного суду Полтавської області звернувся [PERSON] із позовною заявою до Державного підприємства «Гадяцьке лісове господарство» про зобов'язання виконати виправлення неправильних записів відомостей про роботу та переведення у трудовій книжці, в якій просить зобов'язати відповідача виконати виправлення неправильних записів №14 та №15 у його трудовій книжці в графі 3 даних записів, змінивши запис про прийняття його на роботу не «постійним робочим», а «лісорубом», а також про переведення його не «бензопильщиком», а «звальщиком лісу». В судовому засіданні позивач та його представник свої позовні вимоги підтримали. Представник відповідача проти заявленого позову не заперечував та пояснив, що дійсно за час роботи позивач, [PERSON], в період з 17.09.1986 року по 10.01.1990 року фактично виконував роботи лісоруба, а з 10.01.1990 року по 01.06.1999 року роботи звальщика лісу, хоча згідно записів у трудовій книжці він 17.09.1986 року був прийнятий на роботу постійним робочим, а 10.01.1990 року переведений бензопильщиком на томуж підприємстві. Згідно існуючих на той час класифікаторів професій і посад, таких професій як постійний робочий і бензопильщик не існувало, натомість були професії лісоруба та звальщика лісу, обов'язки яких фактично виконував позивач, однак виправлення до трудової книжки зроботи неможливо з тих причин, що у самих наказах про прийняття та переведення позивача були допущені помилки, а як зазначається в інструкції про порядок ведення трудових книжок запис у трудовій книжці повинен відповідати змісту наказу. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши та дослідивши в судовому засіданні наявні та подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав: Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з наказу № 62 від 18.09.1986 року Гадяцького лісгоспу правонаступником якого являється відповідач позивача було прийнято на посаду постійного робочого у Зіньківському лісництві, Полтавської області. Згідно посвідчення №2313, виданого 06.02.1988 року Лубенським лісовим технікумом, позивач дійсно пройшов курс спеціалізації по експлуатації бензиномоторних пил і рішенням кваліфікаційної комісії йому була присвоєна кваліфікація звальщика VІ розряду. Наказом № 4 від 10.01.1990 року позивача було переведено на посаду бензопильника, в цьому ж лісництві, що підтверджується відповідними записами у його трудовій книжці. 01.06.1999 року позивач звільнився з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, про що свідчить наказ № 37 від 01.06.1999 року. На момент виникнення спірних правовідносин постановою державного комітета Союзу РСР по стандартам від 27 серпня 1986 року № 016 було затверджено «ОБЩЕСОЮЗНЫЙ КЛАССИФИКАТОР ПРОФЕССИИ РАБОЧИХ, ДОЛЖНОСТИ СЛУЖАЩИХ И ТАРИФНЫЕ РАЗРЯДЫ 1 86 016», який був введений в дію з 01.01.1987 року та діяв до 01.01.1996 року. Вищезазначеним класифікатором не було передбачено таких посад, як постійний робочий чи бензопильник. Відповідно ст. 48 КЗпП України Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п'яти днів після прийняття на роботу. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно положень пунктів 2.6., 2.8. - 2.10. параграфа а) загальні вказівки розділу 2 Заповнення трудових книжок «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110, - У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою. Виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. У разі втрати наказу чи розпорядження або невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу здійснюється на основі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці. У розділі "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження", "Відомості про заохочення" трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний". Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. Позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою у якій просив виконати виправлення неправильних записів відомостей про роботу та переведення у його трудовій книжці. Листом ДП "Гадяцьке лісове господарство" від 14.11.2013 року №1804, позивачеві було відмовлено у виправленні неправильних записів відомостей про роботу та переведення, з посиланням на те, що записи в трудовій книжці відповідають записам в наказах по лісгоспу. Як зазначається у наданому відповідачем висновку про характер робіт громадянина [PERSON] за період його трудової діяльності в ДП «Гадяцький лісгосп» від 14.01.2014 року №53, 18.09.1986 року позивач був прийнятий на роботу у Зіньківське лісництво Гадяцького лісгоспу постійним робочим, хоча фактично в період з 18.09.1986 року по 10.01.1990 року працював у лісі виконуючи роботи помічника вальщика лісу та набував досвіду по зрубуванню дерев та робіт з бензомоторними пилками. Діючим на той час класифікатором не було передбачено професії помічника вальщика лісу, натомість була передбачена професія лісоруба «за класифікатором - 13378 / 7 / лесоруб / 2 - 4 / 39», суд приходить до висновку про те, що позивач в період з 18.09.1986 року по 10.01.1990 року фактично працював на підприємстві відповідача за професією лісоруб. За таких обставин, суд вважає, що позов в цій частині позовних вимог щодо зобов'язання відповідача виконати виправлення неправильного запису №14 у трудовій книжці позивача зазначивши у графі 3, що його було прийнято на роботу не постійним робочим, а лісорубом є обгрунтованими і підлягають задоволенню. В лютому місяці 1988 року позивач завершив проходження курсу спеціалізації по експлуатації бензиномоторних пил в Лубенському лісовому технікумі і рішенням кваліфікаційної комісії йому була присвоєна кваліфікація звальщика VІ розряду та видано посвідчення №2313 від 06.02.1988 року. Як зазначається у наданому відповідачем висновку про характер робіт громадянина [PERSON] за період його трудової діяльності в ДП «Гадяцький лісгосп» від 14.01.2014 року №53, 10.01.1990 року позивача було переведено бензопильщиком у Зіньківському лісництві, після отримання ним посвідчення вальщика та в зв'язку із виробничою необхідністю. Діючим на той час класифікатором не було передбачено професії бензопильщика, натомість була передбачена професія вальщика лісу «за класифікатором - 11359 / 0 / вальщик леса / 5 - 6 / 39», суд приходить до висновку про те, що 10.01.1990 року позивач був перевадений на тому самому підприємстві вальщиком лісу. За таких обставин вважає, що позовні вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача виконати виправлення неправильного запису №15 у трудовій книжці позивача зазначивши у графі 3, що його було переведено не бензопильщиком, а вальщиком лісу є обгрунтованими і підлягають задоволенню. Суд критично ставиться до посилання відповідача викладених у наданій ним до матеріалів справи довідці від 14.01.2014 року №54, на те, що «ОБЩЕСОЮЗНЫЙ КЛАССИФИКАТОР ПРОФЕССИИ РАБОЧИХ, ДОЛЖНОСТИ СЛУЖАЩИХ И ТАРИФНЫЕ РАЗРЯДЫ 1 86 016», набув чинності 01.01.1987 року та не приймає їх до уваги, так-як на момент прийняття позивача на роботу вищезазначений класифікатор вже було затверджено, а отже необхідно було притримуватись визначених ним критеріїв. За таких обставин, виходячи із аналізу положень актів чинного законодавства суд приходить до висновку про те, що самі накази про прийняття позивача на робуту та його переведення не відповідали вимогам чинного на той час законодавства, в чому суд вбачає порушення законних прав та інтересів позивача. Фактично позивач у вищезазначений період винував роботи лісоруба, а після переведення - роботи вальщика лісу і згідно діючих на той час класифікаторів професій і посад у лісовому господарстві таких професій і посад, як постійний робочий та бензопильщик не існувало, що підтверджується наявними матеріалами справи та визнається сторонами. За таких обставин суд ввважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі вище наведеного,

Outcome: approved