Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що йому стало відомо про те, що йому стало відомо, що в мережі Інтернет на ресурсі [INFO] 27.02.2014 року ч.4 розміщене відео з неправдивою інформацією про позивача. А саме па східцях 27.02.2014 року, під час зборів громади жителів села Софіївська Борщагівка Кисво-Святопіинського району Київської області, громадянин [PERSON] висловився, дослівно: « [PERSON], йому була зроблена недовіра як сільському голові. Він пішов у Партію регіонів. Очолював на останніх виборах штаб регіонів у Боярці. Сьогодні він просився у регіоналів щоб йому дали роботу. Він працює у санстанції директором. Люди в колективі з ним не вітаються. Його завтра звільнять з роботи. Це я вам і говорю як народ... як районний депутат. Таких людей не потрібно і не йдіть у нього на поводу. Людина трошки хвора. Він був контужений коли працював на лісоповалі. Йому впало дерево на голову. Людина хвора, для нього місце палата в Павлова... І бувший землевпорядник [PERSON] теж був у Партії регіонів. Працював по виборам у Боярці як представник [PERSON]. Не йдіть у них па поводу...» Позивач вважає, такі твердження є неправдивими.Так, як він ніколи не був контужений, і йому не потрібно лікуватися у лікаря-психіатра. У серпні 2013 року [PERSON]. проходив комісію у томі числі проходив огляд в «Обласному психіатричино-наркологічному медичному об'єднанні». Також він ніколи не керував виборчим штабом у м. Боярка. Під час виборчої компанії у 2012 році до Верховної Ради України в нього не працював гр. [PERSON], і ніколи він не отримував зарплати за роботу, як не передбачено главою VII Кодексу законів про працю. Поширюючи про позивача неправдиву та негативну інформацію гр. [PERSON] принизив його честь, гідність та ділову репутацію, як людини, яка певний час працювала сільським головою Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, а на момент розповсюдження інформації працював директором одного з комунальних підприємств Києво-Святошинського району Київської області. Зважаючи на вище викладене позивач, просив суд зобов'язати гр. [PERSON] спростувати неправдиву інформаціюпоширену про [PERSON]на зборах громади села Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, та викласти в мережу Інтернет відео, на тому ж ресурсі про спростування неправдивої інформації. стягнути з гр. [PERSON] на його користь 50000 (п'ятдесят тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди; судові витрати у розмірі 510 гривень покласти на відповідача. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Просив суд задовольнити позов у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову. Суду пояснив, що він не пам'ятає, щодо поширення такої інформації яка зазначена позивачем, а тим більше не розміщав в Інтернеті даного відео. Вважав позов необґрунтованим, тому просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 1 Закону України «Про інформацію» поняття інформації визначено як будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ст. 47 Закону України "Про інформацію", відповідальність за порушення законодавства про інформацію несуть особи, винні у поширенні відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи. При розгляді справи судом встановлено, що мережі Інтернет на ресурсі [INFO] розміщена інформація наступного змісту: « [PERSON], йому була зроблена недовіра як сільському голові. Він пішов у Партію регіонів. Очолював на останніх виборах штаб регіонів у Боярці. Сьогодні він просився у регіоналів щоб йому дали роботу. Він працює у санстанції директором. Люди в колективі з ним не вітаються. Його завтра звільнять з роботи. Це я вам і говорю як народ... як районний депутат. Таких людей не потрібно і не йдіть у нього на поводу. Людина трошки хвора. Він був контужений коли працював на лісоповалі. Йому впало дерево на голову. Людина хвора, для нього місце палата в Павлова... І бувший землевпорядник [PERSON] теж був у Партії регіонів. Працював по виборам у Боярці як представник [PERSON]. Не йдіть у них па поводу...» Відповідно до ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення проти неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації . Відповідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1 Закону України «Про інформацію» поняття інформації визначено як будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Разом з тим, Пленум Верховного Суду України в постанові №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» в п. 15 роз'яснив, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Також, Пленум Верховного Суду України в постанові від 27.02.2009 року у п. 19 дав роз'яснення, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 47 Закону України "Про інформацію", відповідальність за порушення законодавства про інформацію несуть особи, винні у поширенні відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи. Згідно ст. 47-1 Закону України "Про інформацію", ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатись до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Стаття 10 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини передбачає, що кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. В судовому засіданні не доведено, та не надано доказів, що саме відповідач розповсюджував недостовірну інформацію спрямовану на заподіяння шкоди честі, гідності позивача. Крім того, в своїх поясненнях позивач підтвердив, що особисто не чув дану інформацію від відповідача. Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. При розгляді справи судом роз'яснювались права сторін щодо з'явлення клопотань, разом з тим, позивач, вказав належним відповідачем [PERSON]. Ч. 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Проаналізувавши встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд дійшов до висновку про недоведеність заявлених вимог та відсутність підстав для їх задоволення. При вирішенні даного спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Однак позивач не довів факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не довів суду, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) відповідача вони заподіяні. У зв'язку з тим, що суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про спростування неправдивих відомостей, суд відмовляє в позові про відшкодування моральної шкоди. Оскільки суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачами витрати не підлягають стягненню з відповідача. На підставі постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed