Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання рішення про реєстрацію права власності незаконним та зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування останньої уточненої позовної заяви від 25 жовтня 2019 року зазначили, що 23 січня 2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 5/07 від 23 січня 2007 року, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти окремими частинами (траншами) у розмірі 16000 доларів США на споживчі цілі з встановленням іпотеки, зі сплатою 13% річних та комісій у строк по 22 січня 2022 року включно з погашенням кредитної заборгованості за відповідним графіком погашення шляхом зниження максимального ліміту на розмір виплати щомісячних платежів 15 числа кожного місяця, який складається із заборгованості за кредитом, відсотками, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги. Пунктом 1.3.1 цього ж договору встановлено, що майновими поручителями є [PERSON] та [PERSON] щодо переданого кредитору в іпотеку нерухоме майно - квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до підпункту 4.5 іпотечного договору № 5/07 від 23 січня 2007 року, звернення стягнення здійснюються на підставі: або рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса, або шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», або шляхом продажу Предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Рішенням державного реєстратора обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентарізації», [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47544056 від 27 червня 2019 року, право власності на нерухоме житлове майно у вигляді квартири [ADDRESS] , було перереєстровано на нового власника - АТ «Укрсоцбанк», ЄДРПОУ: [NUMBER]. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Можливість реалізації іпотеко держателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 07 липня 2004 року. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступа\\ як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку. Зазначеним критеріям відповідає і предмет іпотечного договору № 5/07 від 23 січня 2007 року - нерухоме житлове майно у вигляді кв. [ADDRESS] , оскільки співвласник даної квартири [PERSON] , який є майновим поручителем використовує квартиру як місце постійного проживання, іншого нерухомого майна у власника не значиться та загальна площа квартири складає 68,7 кв.м. Установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, протягом дії цього Закону інші закону України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Позивачі вважають, що АТ «Укрсоцбанк» не мав права на стягнення боргу в позасудовому порядку шляхом реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі застереження в іпотечному договорі у зв`язку зі строком давності. На час укладення договору № 5/07 діяв п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до даної норми, якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов`язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимогати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення. При цьому кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Останій платіж за кредитним договором [PERSON] здійснив 15 грудня 2008 року, а тому за визначенням п. 4.4 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 60 днів, тобто з 14 лютого 2009 року. Більш того, АТ «Укрсоцбанк» направляв [PERSON] та [PERSON] повідомлення про порушення основного зобов`язання та про звернення стягнення на предмет іпотеки від 20 квітня 2011 року, в якому містилася вимога про дострокове повернення кредиту в повному обсязі у тридцятиденний строк, з моменту одержання повідомлення, виконати всі боргові зобов`язання в повному обсязі, а тому вважає, що АТ «Укрсоцбанк» пропустив строк давності як для звернення стягнення заборгованості (зокрема шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки) за кредитом у позасудовому порядку так і для пред`явлення позову в судовому порядку. [PERSON] взагалі не отримувала повідомлень про дострокове погашення заборгованості. Підставою виникнення права власності на нерухоме майно у АТ «Укрсоцбанк», відповідно до інформаційної довідки № 175071493, у тому числі стала вимога/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості серія та номер № 457, виданий 13 березня 2019 року, АТ «Укрсоцбанк», тобто державному реєстратору не надавалися та вона не перевіряла наявність інших вимог/іпотечних повідомлень про дострокове погашення заборгованості відповідно до кількості власників/іпотекодавців, а тому банк не мав права приймати рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, а державний реєстратор не мав права проводити реєстраційні дії. За наслідками прийнятого державним реєстратором обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» [PERSON] рішення про проведення державної реєстрації права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за АТ «Укрсоцбанк» за відповідним застереженням в іпотечному договорі, фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», пропуск давності звернення стягнення на заборгованість (на предмет іпотеки), відсутність виконання вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» щодо направлення іпотекодавцям вимоги про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. В зв`язку з чим, позивачі просять суд скасувати рішення державного реєстратора Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47544056 від 27 червня 2019 року, за яким право власності на нерухоме майно у вигляді квартири [ADDRESS] , було перереєстровано на нового власника - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (код ЄДРПОУ [NUMBER]); скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис, внесений за рішенням державного реєстратора обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації», [PERSON] ., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47544056 від 27 червня 2019 року, за яким право власності на нерухоме житлове майно у вигляді квартири [ADDRESS] , було перереєстровано на нового власника - АТ Акціонерне товариство «Укрсоцбанк». Представник відповідача АТ "Укрсоцбанк", в особі представника Грицай В.О. (діє на підставі довіреності) подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що позивачі безпідставно посилаються на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року, оскільки у даній справі звернення стягнення на квартиру, як предмет іпотеки, шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, так як позивач надала іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя, що відповідає п. 4.5. договору іпотеки № 5/07 від 23 січня 2007 року. Тобто, реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ "Укрсоцбанк" здійснена за згодою, що висловлена у договорі іпотеки № 5/07 від 23 січня 2007 року, а тому Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не підлягає застосуванню до цих правовідносин. Посилався на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 12 липня 2018 року по справі № 372/977/16 (провадження № 61-30624св18), від 13 червня 2018 року по справі № 645/5280/16-ц (провадження № 61-155св17). Крім того, послався на постанову Верховного суду від 13 лютого 2019 року по справі № 725/885/16-ц (провадження № 61-10180св18), де зазначено, що "поняття "мораторій" у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстрочення виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Тому встановлений Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника). Крім того, тягар доведення обставин у цьому випадку покладається на позивача, який звернувся до суду, оскільки це зазначено у ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України та у правовому висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 727/10081/15-ц (провадження № 61-2394св18). АТ "Укрсоцбанк" набуло право власності на предмет іпотеки на підставі ст. 4 договору іпотеки № 5/07 від 23 січня 2007 року. Крім того, зазначає, що цивільне законодавство сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставіу Пропущення строку позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку, якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду, вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Підстави припинення іпотеки окремо визначені в ст. 17 Закону України "Про іпотеку". В зв`язку з чим, просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою суду від 13 серпня 2019 року провадження у даній справі відкрито в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20 серпня 2019 року, за клопотанням представника позивачів забезпечено позов шляхом заборони здійснення реєстраційних дій щодо квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 27 листопада 2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду. В ході розгляду справи, замінено відповідача АТ "Укрсоцбанк" на його правонаступника АТ "Альфа-Банк", згідно ухвали суду від 14 січня 2020 року. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав доводи свого представника, просив позов задовльнити повністю. Крім того, пояснив, що він та інші позивачі 26 кітня 2011 року отримали від Банку повідомлення про порушення основного зобов`язання за кредитним договором та про звернення стягнення на предмет іпотеки, але просив звернути увагу на той факт, що Банк до державного реєстратора звернувся лише у 2019 року, та останній перереєстрував право власності за Банком, як свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі якоїсь вимоги-повідомлення № 457 від 13.03.2019 року. Крім того, повідомив, що Банк надсилав йому ще у 2017 року повідомлення про порушення основного зобов`язання та про звернення стягнення на предмет іпотеки, які інші співвідповідачі не отримували та про це повідомлення нічого не знають. Вважає, що на даний час Банк пропустив строки звернення по іпотечному кредиту, оскільки направляючи вимогу у 2011 році, Банк змінив терміни погашення боргу, встановивши боржникам 30 днів. Представник позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - адвокат Мерцалова Н.В. в судовому засіданні пояснила, що 23 січня 2007 року між позивачем [PERSON] і АКБСР «Укрсоцбанк» укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 5/07 від 23 січня 2007 року. Згідно з даним договором 23 січня 2007 року між сторонами з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладено іпотечний договір № 5/07, на підставі якого в іпотеку банка передано квартиру [ADDRESS] . Державним реєстратором обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентарізації», [PERSON] прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: № 47544056 від 27 червня 2019 року про реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на предмет іпотеки - вказану квартиру. Вважає, що АТ «Укрсоцбанк» при зверненні стягнення на предмет іпотеки порушені права позивачів, а саме: [PERSON] , який зареєстрований та проживає у спірній квартирі, оскільки при реєстрації права власності на квартиру за АТ «Укрсоцбанк» попередньої згоди позивачів не отримано. Крім того, у порушення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», право власності зареєстроване за банком на нерухоме майно, площа якого не перевищує 140 кв. метрів (для квартири), а також є єдиним житлом позичальника. У порушення умов договору і ст. 37 Закону України «Про іпотеку» реєстрація здійснена без укладення з АТ «Укрсоцбанк» та іпотекодавцем (позивачем [PERSON] ) окремого договору про задоволення вимог банку. Державним реєстратором здійснена реєстрація права власності в порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки вимоги банку є спірними, а іпотекодавцями не було отримано письмову вимогу про усунення порушень, які зазанчаються в відомостях з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, пояснила, що спірна квартира є єдиним нерухомим майном позивачів, та не перевищує 140 кв.м. В зв`язку з чим, представник позивачів просила позовні вимоги, викладені в уточненій позовній заяві від 25 жовтня 2019 року задовольнити повністю. Представник відповідача АТ «Альфа-Банк» Грицай В.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, посилаючь на їх повну недоведеність. Також пояснив, що дії державного реєстратора законні, так як він отримавши певні документи, перевірив їх та прийняв рішення щодо встановлення права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк», а тому спірна квартира належить АТ «Укрсоцбанк», правонаступником, якого є АТ «Альфа-Банк» на законних підставах. Крім того, суд не витребував реєстраційну справу, відповідного клопотання зі сторони позивача не заявлялось, а тому у позивачів не має доказів на підтвердження своїх вимог. Просив застосувати правову позицію Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц, де зазначено, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірні правовідносини не розповсюджується, зокрема на позасудові відносини щодо позовної давності та інші правові позиції, викладені в письмових поясненнях. Крім того зазначив, що позивачами не доведено того факту, що на них розповсюджується Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відомості щодо наявності єдиного житла - спірної сквартири не надано. В судове засідання позивачі: [PERSON] , [PERSON] та відповідач - Обласне комунальне підприємство «Софіївське бюро технічної інвентаризації» не з`явились, належним чином були повідомлені про день та час розгляду справи. Суд, з урахуванням думки учасників процесу, які не наполягали на обов`язковій явці безпосередньо позивачів та представника відповідача, дійшов висновку про розгляд цивільної справи за відсутності [PERSON] , [PERSON] та представника Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації». Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників судового розгляду, з`ясувавши позиції сторін, оцінивши зібрані докази по справі та у сукупності з нормами законодавства, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що спірні правовідносини пов`язані із захистом права власності позивачів та з належністю виконання договору іпотеки, цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судом за правилами цивільного судочинства. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Згідно із ст.ст. 76, 77, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що позивачам належала квартира [ADDRESS] (а.с. 14-17, 142-144). 23 січня 2007 року позивач [PERSON] уклав з АКБСР «Укрсоцбанк», договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 5/07 (далі Договір), на підставі якого кредитор зобов`язується надати позичальнику кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та цільового характеру використання та надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами (транш), а у сукупності транші, зі сплатою 13 процентів річних та комісій, в розмірі та в порядку визначеному цим договором, в межах максимального ліміту заборгованості до 16000,00 доларів США з графіком змін максимального кредиту заборгованості, зазначеному у п.п. 1.1.1. п. 1.1. статті 1 Договору. Кінцевий термін повернення заборгованості за кредитом до 22 січня 2021 року. Кредит наданий позичальнику на споживчі цілі з встановленням іпотеки. Згідно п. 1.3 статті 1 Договору, в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор укладав в день укладення цього договору - з позичальником та майновими поручителями [PERSON] та [PERSON] іпотечний договір, за умовами якого позичальник та майнові поручителі передають кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вартість предмету іпотеки за погодженням сторін складає 101 411,00 грн., що за офіційним курсом гривні до долару США, встановленого НБУ на день укладення цього Договору складає еквівалент 20 081,39 доларів США. Іпотечний договір підлягає нотаріальному посвідченого, обтяження нерухомого майна іпотекою - реєстрації в Державному реєстрі іпотек у встановленому порядку, а на відчуження нерухомого майна нотаріусом накладається заборона (а.с. 139-144). З листа від 20 квітня 2011 року № 11.44/96-2183 та копії конверту, видно, що ПАТ «Укрсоцбанк» направляло [PERSON] повідомлення про порушення основного зобов`язання та про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому в зв`язку з невиконанням зобов`язань позичальником по Договору кредиту та існуванням заборгованості вимагало у 30 денний строк сплатити суму боргу за Договором кредиту в повному обсязі, а саме: 18563,55 доларів США та 1922,98 грн. або передачі належного [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] нерухомого майна, що є предметом іпотеки, у фактичне володіння Банку (а.с. 145, 146). В судовому засіданні факт отримання даного повідомлення позивачами не оспорювався. Як видно зі змісту іпотечного договору у п.п. 2.4.5. статті 2 сторони домовилися, що дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається у разі невиконання Іпотекодавцем зобов`язань, передбачених основним зобов`язанням відповідно (в тому числі в разі несвоєчасного погашення процентів) та/або у разі невиконання Іпотекодавцем 1 та/або Іпотекодавцем 2 та /або Іпотекодавцем 3 зобов`язань, передбачених підпунктами 2.1.1.-2.1.14. цього Договору. Згідно з п. 4.2. статті 4 іпотечного договору, у разі порушення Іпотекодавцем 1 та/або Іпотекодавцем 2 та/або Іпотекодавцем 3 обов`язків, встановлених цим Договором, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його не виконання - звернути стягнення на Предмет Іпотеки. Відповідно до п. 4.5. статті 4 іпотечного договору, Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: 4.5.1. на підставі рішення суду; або 4.5.2. на підставі виконавчого напису нотаріуса; або 4.5.3. шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або 4.5.4. шляхом продажу Предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або 4.6. У разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація Предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду, а саме: 4.6.1. шляхом продажу Предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України "Про іпотеку"; або 4.6.2. або шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Відповідно до п. 4.7. іпотечного договору у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса реалізація предмета іпотеки здійснюється шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Крім того, згідно з п. 5.1 статті 5 іпотечного кредиту, у разі порушення Іпотекодавцем 1 та/або Іпотекодавцем 2 та/або Іпотекодавцем 3 умов, визначених п.п. 2.1.1. - 2.1.14. Договору,Іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на Предмет іпотеки в порядку, визначеному п. 2.4.7. цього Договору. Відповідно до п. 2.4.7. статті 2 іпотечного договору Іпотекодержатель має право за рахунок коштів, отриманих від реалізації Предмета іпотеки, відповідно до чинного законодавства України задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на момент укладення договору іпотеки) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Системний аналіз положень статей 7, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно. Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 07 липня 2004 року. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Матеріали справи свідчать про те, що позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і АКБСР «Укрсоцбанк» погодили право іпотекодержателя на задоволення його вимог шляхом передачі йому права власності на предмет іпотеки (п. 4.5.3 Іпотечного договору). Таким чином, у іпотечному договорі міститься застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, що спростовують доводи представника позивачів про те, що відповідно до вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку», яка діяла на момент укладення договору, передача права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя можлива лише на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, якого між сторонами укладено не було. Судом встановлено, що на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» [PERSON] від 27 червня 2019 року, індексний номер: 47544056, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за АТ «Укрсоцбанк», про що свідчить Інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна від 25 липня 2019 року № 175071493. Підставою для виникнення права влсності зазначено: договір про надання відновлювальної кредитної лінії, додаткова угода до договору відновлювальної кредитної лінії, іпотечний договір, вимога/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості номер 457, виданий 13.03.2019 року АТ "Укрсоцбанк" (а.с. 12-13, 137). Частиною 1 ст. Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 3 ст. 10 цього Закону державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. За змістом ст. 18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. При зверненні до суду з уточненою позовною заявою представник позивачів посилався на те, що рішення державним реєстратором було прийняте з порушенням вказаних вимог чинного законодавства, оскільки від Укрсоцбанк до позивачів вимога про усунення порушень, яка зазначена у довідці з відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не надходила. Чи відправляв зазначену вимогу Банк на адресу боржників, представник відповідача в судовому засіданні не повідомив, будь-яких доказів щодо направлення та отримання даного повідомлення боржникам суду не надав. З приводу підстав застосування до даних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суд вважає за необхідне зазначити наступне. 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII, пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. В судовому засіданні встановлено, що іпотекодержатель (АТ «Укрсоцбанк») у позасудовому порядку набув право власності на предмет іпотеки, внаслідок чого нерухоме житлове майно вибуло з власності іпотекодавців без їх згоди, як власників. Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна. Отже, визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна. Аналогічна правова позиція стосовно розповсюдження на спірні правовідносини під час звернення стягнення предмета іпотеки шляхом реєстрації права власної на підставі договору іпотеки Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» висловлена Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року по справі № 465/1310/17 (провадження № 61-29441св18). Зважаючи на наведене, суд доходить висновку, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджується на спірні правовідносини щодо заборони переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, оскільки загальна площа квартири, яка є предметом іпотеки, становить 68,7 кв.м. Крім того, як видно з довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 05 серпня 2019 року, місцем проживання та реєстрації позивача [PERSON] є спірна квартира [ADDRESS] (а.с. 9). Отже, спірне нерухоме майно виступає як забезпечення зобов`язань за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті; спірна квартира використовується позивачем [PERSON] як місцем постійного проживання та іншого нерухомого майна у власності даного позивача не має. Щодо відсутності іншого майна у співпозивачів, окрім, спірної квартири, наголошував в судовому засіданні [PERSON] . Верховний Суд України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-1356цс15 дійшов правового висновку про те, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України). Встановлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то він не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що не дає змогиорганам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності, з урахування положень статті 109 Житлового кодексу Української РСР. В даному випадку, матеріали справи свідчать про те, що Іпотечний договір було укладено між позивачами і АКБСР «Укрсоцбанк» для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, відповідно до умов якого позивачу [PERSON] було надано кредит в іноземній валюті - доларах США, предметом іпотеки є квартира, площа якої не перевищує 140 кв.м. та у якій зареєстрований та проживає позивач [PERSON] . Таким чином, всупереч забороні, встановленій Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відбувся перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки без згоди власників майна. Отже, за наслідками прийнятого державним реєстратором обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації», [PERSON] рішення про проведення державної реєстрації права власності на квартиру позивачів за АТ «Укрсоцбанк» за відповідним застереженням в іпотечному договорі, фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власників, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» під державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - визнається офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Заявником є власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло, перейшло чи припинилося речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав. Відповідно до ч. 5 ст. 3 цього Закону державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. За правилами ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом. Як встановлено судом, заявник - АТ «Укрсоцбанк», реєструючи за собою право власності на спірну квартиру, діяв всупереч вимогам закону. Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» призвело до незаконного позбавлення права власності позивачів, порушило їх право на володіння своїм майном. Крім того, порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року (далі Порядок), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву про державну реєстрацію та необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим Порядком (пункти 8, 13 Порядку). Відповідно до пункту 15 Порядку під час розгляду заяви та документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема, серед інших і щодо наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 06 серпня 2019 року № 176446069, Тернівською державною нотаріальною конторою накладена заборона відчуження об`єктів нерухомого майно, реєстраційний номер обтяження: 4386737 від 23 січня 2007 року (а.с. 10-11). За таких обставин суд дійшов висновку про те, що при наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження спірного майна державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційних дій поки таке обтяження не буде зняте. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року (Справа № 755/5072/17). Поряд з цим, позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 червня 2019 року задоволенню не підлягає. Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому, належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18) та в постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження №11-474апп19). Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Доводи представника відповідача, з приводу того, що позивачами не надано доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, суд не бере до уваги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та поясненнями позивача та представником позивачів по справі. Доводи представника відповідача, щодо застосування до даних спірних правовідносин практики Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц, суд не бере до уваги, оскільки викладені у вищевказаній постанові обставини відноситься до приватно - правової категорії справ щодо спору про недійсність договору. До того ж згідно положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», якими визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками Касаційного Суду у складі Верховного Суду. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, шляхом скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, внесений за рішенням державного реєстратора обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації», [PERSON] , про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47544056 від 27 червня 2019 року, за яким право власності на нерухоме житлове майно у вигляді квартири [ADDRESS] , було перереєстровано на нового власника - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк». На підставі викладеного,

Outcome: partial