Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

В серпні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі й гідності та відшкодування моральної шкоди. Посилався на те, що 01 квітня 2014 року в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області на вул. Мельниченка, 1, [PERSON] звертаючись до [PERSON] та [PERSON], які є знайомими позивача та стояли біля нього, публічно висловилась про те, що [PERSON] шахрай та бреше стосовно отримання 06 жовтня 2010 року [PERSON], в борг від нього 276500 грн. та неповернення йому до сьогодні. Неправомірними діями відповідача принижена честь та гідність позивача, а також заподіяно моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, оскільки відповідач принизив перед іншими людьми та поширив відомості стосовно позивача, про те, що він скоїв злочин. [PERSON] сильно переживав, хвилювався і на запитання про те, чи скоював він злочин, позивач повинен був постійно виправдовуватись перед знайомими, що ніякого злочину не скоював. Між позивачем та відповідачем з кінця 2013 року відбувся спір щодо погашення боргу [PERSON], яка померла в 2012 року, а відповідач успадкувала її майно. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкоємець в разі прийняття спадщини успадковує всі зобовязання спадкодавця фінансового характеру. Поданий [PERSON] позов до спадкоємців [PERSON] про стягнення боргу спадкодавця розглядався в Києво-Святошинському районному суді. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] отримала від [PERSON] за договором позики 276 500 грн., про що зазначено в рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 квітня 2014 року. Відповідно до ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Право кожного на повагу до його честі та гідності визначено в ст.28 Конституції України, ст.270 ЦК України та відповідно до ст.3 Конституції людина, її життя і здоровя, честь і гідність визнаються найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статей 21, 28, 32, Конституції України, статей 272, 275, 297, 299. Цивільного кодексу України, статті 48 Закону України «Про інформацію», Позивач має право на повагу до своєї честі, гідності та ділової репутації, які є недоторканими, і для захисту яких має право звернутись із позовом до суду. Відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Згідно Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді цивільних справ про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні з'ясовувати чи порочать поширені відомості, про спростування яких пред'явлений позов, честь, гідність або ділову репутацію позивача та чи відповідають вони дійсності. Під поширенням відомостей, що принижують честь, гідність та ділову репутацію особи, слід розуміти повідомлення їх в любій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній особі. Позивач вважає, що розповсюджена відповідачем вищезазначена інформація про [PERSON] є негативною та такою, що порочить його честь та гідність. Частиною 3 статті 277 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію недостовірності поширюваної негативної інформації про фізичну особу, а саме: «Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного». Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Вітчизняною доктриною права, честь визначено як поняття моральної свідомості і категорію етики, що включає у себе моменти усвідомлення індивідом або організацією свого суспільного значення і визнання цього значення з боку суспільства (Юридична енциклопедія. Інститут держави і права Національної академії наук України. За ред. Акад. [PERSON], -К: Українська Енциклопедія, 1998. -Т.2 - С.401). Гідність визначено як чинник моральної свідомості, в якому виражається уявлення про самоцінність особистості, її моральні рівність з усіма іншими, і що, водночас, відображає моральне ставлення індивіда до самого себе і суспільства до нього. (Юридична енциклопедія. Інститут держави і права Національної академії наук України. За ред. Акад. [PERSON], - К: Українська Енциклопедія, 1998. -Т.2 - С.401). Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Також позивач в позові зазначив, щонеправомірними діями відповідача позивачу завдано моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги, в звязку з тим, що позивач був ображений та принижений в присутності своїх знайомих, вимушений був виправдовуватись перед ними. Враховуючи зазначенні обставини та положення ст.23, 1167 ЦК України, Постанову Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди», від 31 вересня 1995 року. Постанову Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позивач вважає, що з відповідача необхідно стягнути на його користь моральну шкоду в сумі 7000 гривень. Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача та спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила. Тому вважає, що [PERSON] повинна спростувати сказане та вибачитись при свідках за поширення неправдивої інформації щодо мене. На підставі викладеного,позивач просив визнати, що поширені [PERSON] відомості, що [PERSON], шахрай, а саме, нібито не надавав в борг [PERSON] (бабусі [PERSON]І.) кошти в розмірі 276 500 грн., не відповідають дійсності та принижують його честь та гідність. Зобов'язати [PERSON] припинити неправомірні дії щодо приниження честі та гідності, відносно [PERSON], заборонити поширення інформації, якою порушуються його особисті немайнові права, а саме, інформації щодо нібито вчинення ним зазначених шахрайських дій. Зобов'язати [PERSON] вибачитись перед [PERSON] при свідках за приниження честі та гідності та розповсюдження неправдивих відомостей, спростувати вказані відомості, а саме про те, що він шахрай в звязку з твердженням про те, що [PERSON], бабуся [PERSON] отримала в нього в борг 276 500 грн. 06 жовтня 2010 року, які не повернуті до сьогодні. Зобовязати [PERSON] здійснити вибачення та спростування в строк до 1 місяця після набрання сили рішення суду. Стягнути з [PERSON] на мою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 7000 грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати за подання позову. В подальшому позивач зменшив позовні вимоги та відмовився від вимог про відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач свої зменшені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, заперечував поширення відповідачкою відомостей про те, що [PERSON], шахрай та надав письмові заперечення. Заслухавши позивача та представника відповідачки, допитаних в якості свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем з кінця 2013 року відбувся спір щодо погашення боргу [PERSON], яка померла в 2012 року, а відповідач успадкувала її майно. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкоємець в разі прийняття спадщини успадковує всі зобовязання спадкодавця фінансового характеру. Тому [PERSON] був поданий позов до спадкоємців [PERSON]- [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця, який розглядався в Києво-Святошинському районному суді. В судовому рішенні встановлено, що [PERSON] отримала від [PERSON] за договором позики 276 500 грн., про що зазначено в рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 квітня 2014 року. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також проголошує право кожного на повагу до його гідності (статті 3,28). Статтею 68 Конституції встановлено, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтею 297 ЦК України закріплено право фізичної особи на повагу до її гідності та честі. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї, недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У відповідності до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій, наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо. Відповідно до частини 1, 2 ст. 47-1 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Слід також зазначити, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових та професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Згідно ч.6 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист честі, гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності, або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності(неповні або перекручені). При вирішенні спору про поширення інформації, яка не відповідає дійсності, і порочить честь, гідність та ділову репутацію, відшкодування моральної шкоди поширенням недостовірної інформації, суд ураховує вимоги закону про необхідність визначення характеру такої інформації та з'ясовування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Суд, установивши фактичні обставини справи, проаналізувавши норми закону, які регулюють спірні правовідносини сторін, дійшов висновку, що інформація, висловлена [PERSON], не являється фактичним твердженням, а відноситься до оціночних суджень, критичних оцінок певних фактів (недоліків) тощо, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, оскільки [PERSON] особисто зазначив, що [PERSON] звертаючись до [PERSON] та [PERSON], які є знайомими [PERSON] та стояли біля нього, публічно висловилась про те, що [PERSON] шахрай, а саме, нібито не надавав в борг [PERSON] (бабусі [PERSON]І.) кошти в розмірі 276 500 грн. Також суд критично ставиться до пояснень свідків. Так як, [PERSON] пояснив, що взагалі не знав хто жінка яка висловлювалась в приміщенні суду, і кого вона назвала шахраєм, а лише потім довідався від самого [PERSON] А сам [PERSON] знаходився від нього на відстані приблизно 5 метрів. [PERSON] допитаний в якості свідка надав пояснення під присягу, аналогічні викладеним ним в позові. Також на запитання суду : «Чи чули Ви особисто висловлювання від [PERSON] про те, що Ви шахрай?». [PERSON] пояснив: « Що чітко він не чув, але з обставин які склались на той час між ними, це й так було зрозуміло.». Суд вважає, що вимога позивача про захисті честі та гідності правомірна, так як це його право передбачено Конституцією України, але вимога не підтверджена доказами про порушення його прав, на які вказує позивач, тобто суду не надано доказів, які підтверджують неправомірність дій відповідачки. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed