Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

25.05.2016 позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача ТОВ "ТЛК" Тріолінк", в обґрунтування якого зазначив, що 05.05.2016 відповідачем у листі, який направлено на його адресу та на його ім`я, вказано таку інформацію: «… як керівника підприємства, внаслідок яких протягом серпня-вересня 2015 року Товариство втратило ряд клієнтів, а обсяг замовлення експедиторських послуг від інших клієнтів значно скоротився …»; «… за результатами проведеного внутрішнього аудиту фінансово-господарської діяльності Товариства за період з січня по вересень 2015 року виявлено ряд допущених збиткових проваджень на суму, яка перевищує 500 000, 00 грн., що стало наслідком непрофесійних, а в деяких випадках сумнівних з точки зору переконливості дій керівника компанії…» «… після звільнення з посади директора Ви продовжували здійснювати дії, спрямовані на те, щоб позбавити Товариство здійснювати господарську діяльність …». Вважає, що відповідачем поширено негативну інформацію, яка є недостовірною, чим порушено його особисті немайнові права, а саме право на повагу до гідності та честі, недоторканість ділової репутації, а інформація поширена відповідачем підлягає спростуванню відповідно до вимог чинного законодавства. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що інформація, яку позивач просить визнати недостовірною та спростувати, ТОВ "ТЛК"Тріолінк" не була поширеною у розумінні закону, оскільки була доведена виключно до відома позивача, а відомості наведені у листі виключно для пояснення причин негативного фінансового результату господарської діяльності товариства за підсумками 2015 року та відсутності підстав для задоволення вимог позивача щодо виплати дивідендів. Так як позивачем не доведено факту поширення відповідачем інформації, вважав, що підстави для захисту його прав на повагу до гідності та честі, недоторканість ділової репутації відсутні. Заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача, дослідивши докази, надані сторонами, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що відповідачем ТОВ "ТЛК" Тріолінк", в особі директора [PERSON], складено та направлено на адресу позивача [PERSON] лист від 26.04.2016. Зміст листа включав наступне: «…. 2. Щодо виплати належного Вам прибутку за результатами діяльності Товариства за 2015 рік (дивідендів), на жаль, вимушені Вас розчарувати, оскільки за результатами діяльності за минулий рік Товариство прибутків не отримало. Натомість збитки Товариства становлять 107600 гривень. Причиною такого фінансового стану Товариства стали саме Ваші дії на посаді керівника підприємства, внаслідок яких протягом серпня-вересня 2015 року Товариство втратило ряд клієнтів, а обсяг замовлення експедиторських послуг від інших клієнтів значно скоротився, що призвело до зменшення надходження коштів у декулька разів. Окрім того за результатами проведеного внутрішнього аудиту фінансово-господарської діяльності Товариства за період з січня по вересень 2015 року виявлено ряд допущених збиткових проваджень на суму , яка перевищує 500 000 грн., що стало наслідком непрофесійних, а в деяких випадках сумнівних з точки зору переспективності дій керівника компанії. У період після звільнення з посади директора компанії Ви продовжували здійснювати дії, спрямовані на те, щоб позбавити Товариство можливості здійснювати господарську діяльність, наслідком чого стало додаткове погіршення фінансового стану підприємства. З врахуванням наведеного, підстави для виплати Вам дивідендів за результатами діяльності Товариства у даний час відсутні.». Ці встановлені судом обставини щодо складання та направлення листа, його змісту, сторонами не оспорюються. Позивач стверджує, що наведені у листі ТОВ "ТЛК" Тріолінк" від 26.04.2016 твердження, саме: 1) «… як керівника підприємства, внаслідок яких протягом серпня-вересня 2015 року Товариство втратило ряд клієнтів, а обсяг замовлення експедиторських послуг від інших клієнтів значно скоротився …»; 2) «… за результатами проведеного внутрішнього аудиту фінансово-господарської діяльності Товариства за період з січня по вересень 2015 року виявлено ряд допущених збиткових проваджень на суму, яка перевищує 500 000, 00 грн., що стало наслідком непрофесійних, а в деяких випадках сумнівних з точки зору переконливості дій керівника компанії…»; 3) «… після звільнення з посади директора Ви продовжували здійснювати дії, спрямовані на те, щоб позбавити Товариство здійснювати господарську діяльність …», - є недостовірними. Як з`ясовано судом в ході розгляду справи, позивач вважає, що факт поширення відповідачем, зазначеної інформації підтверджується направленням вищевказаного листа на його адресу. При цьому позивач підтвердив, що вищевказаний лист отриманий ним особисто і йому не відомі обставини, які вказують на те, що відповідачем направлено цього листа іншим особам. Судом також з`ясовано, що позивач вважає, що відомості, наведені відповідачем у листі, ганьблять його честь, гідність та ділову репутацію з точки зору додержання ним законів України та загальноприйнятих норм моралі, формують думку, що він тісно пов`язаний з непрофесійною діяльністю. Позивач стверджує, що у випадку поширення зазначеної вище інформації відповідачем, такими діями буде остаточно та фактично безповоротно заплямовано честь, гідність та ділову репутацію позивача в очах осіб, бізнес партнерів та потенційних клієнтів. Відсутність підстав для задоволення позову, суд вбачає з огляду на таке. Конституція України гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Основоположні гарантії щодо свободи вираження поглядів закріплені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997. У відповідності до ст. 10 Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно сталої судової практики Європейського суду з прав людини, свобода вираження поглядів складає одну з фундаментальних основ демократичного суспільства, являється важливою умовою для його прогресу і для самореалізації кожної людини. Конституція України визначає, що Україна є правовою державою, в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст.ст. 1, 8). Частина друга ст. 34 Конституції України встановлює, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. За визначенням ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. У відповідності до положень ст.ст. 269, 271 ЦК України, особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Відповідно до конституційних гарантій стаття 302 ЦК України до кола особистих немайнових прав відносить право фізичної особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Частина друга ст. 10 Закону України «Про інформацію» визначає, що реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. За змістом статті 10 Конвенції, кожен, хто користується свободою слова, приймає на себе певні обов`язки і відповідальність, які залежать від конкретних обставин, в яких діє той, хто поширює інформацію, а також від використовуваних для цього засобів. Як зазначено в статті 10 Конвенції, свобода вираження поглядів може бути поєднана з певними обмеженнями, які, проте, повинні вузько тлумачитись, і необхідність будь-яких обмежень повинна бути переконливо обґрунтована (рішення ЄСПЛ Handyside v. the United Kingdom, 7 December 1976, § 49, Series A no. 24; Editions Plon v. France, no. 58148/00, § 42, ECHR 2004-IV; и Lindon, Otchakovsky-Laurens and July v. France [GC], nos. 21279/02 and 36448/02, § 45, ECHR 2007-IV). Стаття 297 ЦК України у частинах першій-третій визначає, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Особисті немайнові права фізичної особи на повагу до гідності та честі, недоторканність ділової репутації, закріплені у ст.ст. 297, 299 ЦК України за своїм змістом та сутністю являються правами, які захищаються статтею 8 Конвенції, як частина права на повагу до приватного життя, що випливає з судової практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ Polanco Torres and Movilla Polanco v. Spain, no. 34147/06, § 40, 21 September 2010). Згідно частини четвертої ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Спеціальний спосіб захисту особистого немайнового права, зокрема, права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, визначений ст. 277 ЦК. Частиною першою зазначеної статті передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Законом України «Про інформацію» у частині четвертій статті 14 визначено, поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до роз`яснень викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право /п. 15/. У відповідності до положень ст. 55 Конституції України, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до роз`яснень викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права /п. 18/. Суд вважає, що позивачем не було доведено, що відповідачем поширено інформацію, викладену в листі ТОВ "ТЛК" Тріолінк" від 26.04.2016, яку відповідач вважає недостовірною. В основу цього висновку суд покладає фактичні обставини справи, які неоспорені сторонами, а саме, що інформація, яку позивач вважає недостовірною, викладена в листі, направленому на адресу позивача, який отриманий ним особисто; відсутність інших фактів доведення цієї інформації до відома іншим особам у будь-який спосіб. При цьому суд приймає до уваги роз`яснення викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно яких судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам /п. 15/. Суд, таким чином, приходить до висновку, про відсутність юридичного складу правопорушення, необхідного для застосування спеціального способу захисту, визначеного ст. 277 ЦК України, - спростування недостовірної інформації, так як відсутній один з його елементів - поширення інформації. На користь зазначеного висновку щодо відсутності підстав для застосування обраного позивачем способу захисту свідчать і інші міркування, наведені нижче. З цього приводу суд зазначає, що, як свідчать обставини справи, позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем, обіймаючи посаду керівника товариства, співзасновником якого він являється. Позивач звернувся до відповідача з вимогою про виплату дивідендів, на яку відповідач відповів листом, виклавши в ньому оспорювану інформацію. Аналіз змісту листа у повному обсязі дає підстави стверджувати, що оспорювана позивачем інформація використана відповідачем в якості аргументації відмови позивачу у задоволенні його вимоги про виплату дивідендів - відсутність прибутку товариства у період, коли позивач здійснював керівництво останнім. Зі змісту листа слідує, що оспорювана позивачем інформація, фактично відображає ставлення до діяльності позивача на посаді керівника товариства. З огляду на наявність в минулому між позивачем та відповідачем трудових відносин, суд вважає, що відповідач як колишній роботодавець є суб`єктом, який може висувати ствердження щодо ділових якостей позивача та оцінки його діяльності у відповідний період на займаній посаді вцілому. При цьому, з точки зору практики ЄСПЛ, належить проводити ретельне розмежування між фактами і оціночними судженнями. Існування фактів може бути доведено, тоді як істинність оціночних суджень не завжди піддається доказуванню (рішення ЄСПЛ Lingens v. Austria, 8 July 1986, § 46). За визначенням частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно частин першої, третьої названої статті Закону, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. З вищевикладеного вбачається, що оспорювана позивачем інформація, у тому вигляді як вона викладена відповідачем у листі, за своїм змістом підпадає під визначення оціночного судження, а тому, вимоги про її спростування не відповідають можливим способам захисту, визначених законом. Відтак, у разі поширення відповідачем оспорюваної інформації, якщо позивач не погоджується з твердженнями відповідача, останній матиме реальну можливість на захист своїх прав, а відповідно до закону належним способом захисту прав позивача буде використання права на відповідь з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, шляхом надання їм іншої оцінки. Суд, таким чином, приходить до висновку, про необгрунтованість позовних вимог позивача про захист гідності, честі та ділової репутації шляхом спростування оспорюваної інформації, оскільки позивачем не доведено визначених для цього законом підстав, зокрема, факту її поширення позивачем (ст. 277 ЦК України), та обрано неналежний спосіб захисту своїх прав (ст. 30 Закону України «Про інформацію»). За цих обставин в задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed