Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

представник позивача звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на прострочення відповідачем виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 14 квітня 2014 року про стягнення з нього грошових коштів в розмірі 1 528 984,65 грн., а тому просить стягнути з [PERSON] . індекс інфляції за весь час прострочення в розмірі 244 060 грн. 32 коп. та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 163 495 грн. 89 коп. та понесених судових витрат. Представник позивача до суду не прибув, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи в тому числі в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не прибув, ні заперечень, ні відзиву на позовну заяву не подавав. Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 210 ЦПК України, дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів в спрощеному провадженні в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 11 жовтня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір №014/0983/81/62248, за яким останній зобов`язався повернути отримані грошові кошти в сумі 1 010 000 грн. у строк до 11 жовтня 2027 року, разом зі сплатою процентів за користуванням кредитом в розмірі 12,5 % річних (п. 1.1- 2-2 кредитного договору). Того ж дня, 11 жовтня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено іпотечний договір №014/0983/81/62248, яким забезпечено належне виконання [PERSON] та [PERSON] вимог іпотекодержателя, що випливають з вказаних кредитних договорів №014/0983/81/62259 та №014/0983/81/62248 від 11 жовтня 2007 року, укладеного між іпотекодавцем та позичальниками, а також усіх додаткових угод, що можуть бути укладені в подальшому. Згідно п. 1.2 вказаного договору предметом іпотеки є садовий будинок, загальною площею 216,1 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка за кадастровим номером: 3221888800:37:056:0014, загальною площею 0,0931 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], з цільовим призначенням для садівництва. На обґрунтування позову суду позивачем надано належним чином не завірені копії рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 грудня 2012 року, рішення Апеляційного суду Київської області від 14 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2014 року, в яких йдеться про стягнення з відповідача [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 528 984, 65 грн., в рахунок погашення якої звернуто стягнення на вказане іпотечне майно. Так, відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. У частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Невиконання умов, визначених змістом зобов`язання, згідно ст. 610 ЦК України є його порушенням. При цьому згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, і в разі його порушення повинен сплатити суму боргу на вимогу кредитора. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, згідно вимог ч.ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як передбачено вимогами ч. 2 та ч. 4 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно вимог Розділу ХІ Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України №814 від 20 серпня 2019 року, копія судового рішення, виготовлена апаратом суду, засвідчується відповідальною особою апарату суду та відповідною печаткою суду із зазначенням дати. У разі якщо судове рішення не набрало законної сили, про це працівником апарату суду зазначається на копії, що видається чи надсилається. На копії судового рішення, що набрало законної сили, зазначається дата набрання ним чинності. У випадках, встановлених чинним законодавством, у тому числі для проставлення апостиля, а також на вмотивовану вимогу учасника справи чи органів та установ, які виконують рішення судів, з метою недопущення порушень прав фізичних та юридичних осіб, копія судового рішення засвідчується гербовою печаткою та підписом головуючого судді (судді-доповідача), а у разі його відсутності - головою суду чи особою, що виконує його обов`язки. Копія судового рішення повинна відповідати оригіналу та може бути виготовлена шляхом: виготовлення ксерокопії з оригіналу судового рішення, яке знаходиться в матеріалах справи; роздруківки електронного примірника судового рішення, оригінал якого збережений в АСДС, який містить електронні підписи відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Копія судового рішення (документу) засвідчується відміткою "Згідно з оригіналом". Крім того, на копії судового рішення (документу) може зазначатися інформація про те, що оригінал судового рішення (документу) знаходиться в матеріалах справи (кримінального провадження). У разі засвідчення з оригіналу електронного документу, збереженого в АСДС, проставляється відмітка "Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду". На лицьовому боці у верхньому правому куті першого аркуша документа проставляється відмітка "Копія". На копії документа зазначається найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів і прізвища, дати засвідчення копії. Відмітка про засвідчення розміщується нижче реквізиту документа "Підпис". Копія документа скріплюється відповідною печаткою суду. Якщо копія складається з кількох аркушів, вона має бути прошнурована нитками на три проколи, а на зворотному боці останнього аркуша скріплена підписом відповідальної особи апарату суду, засвідчена відбитком печатки суду, із відміткою "Всього в копії __ арк.", посади та П. І. Б. відповідальної особи апарату суду. Допускається засвідчувати копії документів поаркушно. До копії судового рішення, в яке внесено зміни, також додається копія судового рішення, яким судове рішення змінено. У той же час, подані представником позивача рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 грудня 2012 року, рішення Апеляційного суду Київської області від 14 квітня 2014 року та ухвала Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2014 року, якими обґрунтовуються висунуті позовні вимоги, в передбаченому законом порядку не завірені, відмітки про набрання ними законної сили та всіх необхідних реквізитів не містять. Важливі в ухвалі Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2014 року дані є зашифрованими і не можуть бути використані судом під час розгляду вказаної справи. Відсутні в справі й дані про виконання чи невиконання рішення Апеляційного суду Київської області від 14 квітня 2014 року, посилаючись на прострочення виконання якого відповідачем, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Дані про звернення позивача до виконавчої служби із виконавчим листом про примусове виконання вказаного рішення суду в справі відсутні. Крім того подані суду представником позивача розрахунки індексу інфляції за весь час прострочення в період з 16 грудня 2017 року по 16 грудня 2020 року в розмірі 244 060 грн. 32 коп. та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 163 495 грн. 89 коп. на матеріалах справи не ґрунтуються, фактичним обставинам справи не відповідають та викликає сумніви у їх достовірності. Так, зокрема, як вбачається з матеріалів справи, розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції проведено за період з 16 грудня 2017 року по 25 лютого 2018 року на суму боргу в розмірі 1 334 161,63 грн., за період з 26 лютого 2018 року по 18 березня 2018 року на суму боргу в розмірі 1 333 110,17 грн., а за період з 19 березня 2019 року по 16 грудня 2020 року на суму боргу в розмірі 1 332 750,13 грн., коли рішенням Апеляційного суду Київської області від 14 квітня 2014 року, після виправлення в ньому ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2014 року арифметичної помилки, загальний розмір заборгованості [PERSON] в рахунок погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки становить 1 528 984, 65 грн. У той же час з розрахунку заборгованості за кредитним договором наданого позивачем станом на 16 грудня 2020 року, взагалі неможливо встановити на яку суму заборгованості відповідача нараховано 3 відсотки річних. Відтак підстав вважати, що між сторонами наявне грошове зобов`язання, яке відповідач вчасно належним чином не виконував, що дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних витрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми в заявленому в позові розмірі, судом не встановлено. Отже позовні вимоги на основі належних, допустимих та достатніх доказів в суді не доведено. Відтак в задоволенні вказаного позову слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю.

Outcome: dismissed