Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вимоги, висловлені в позовній заяві позивача підтримала та просить суд визнати порушеним право [PERSON] - споживача фінансових послуг банку; визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №11341523000 від 29.04.2008 року, укладений між [PERSON]; застосувати наслідки визнання договору недійсним, а саме: визнати недійним договір іпотеки №11341523000/11341522000/2/3 від 29.04.2008 та договір поруки №11341523000/П від 29.04.2008 року. Представник відповідача в судове засідання не зявився, але надав до суду письмові заперечення з додатками, відповідно до яких просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Пояснив, що 29.04.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та позивачем був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11341523000, згідно умов якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 13.680,00 доларів США в порядку і на умовах, визначених Договором, з терміном повернення не пізніше 28.04.2023 року (п. 1.2.2. Кредитного Договору). Банк в повному обсязі виконав свої зобов'язання за кредитним договором, перерахував кредитні кошти у розмірі 13.680 доларів США на поточний рахунок Позичальника. Відповідно до п.п. 1.2.2; 1.3.1; 1.3.4. Кредитного договору Позичальник зобов'язався належним чином прийняти, використовувати і повернути Банку отримані кошти в терміни та розмірах, а також здійснювати плату за кредит, сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, встановлених Кредитним договором. Позивач самостійно звернувся до банку з заявою про його кредитування. Відповідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України Позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитора до встановленого договором строку його надання. Також, відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» №3161 споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Однак Позичальник у встановленому порядку не відмовлявся від виконання умов кредитних договорів та не інформував банк про неможливість виконання своїх зобов'язань за кредитним договором. Протягом семи років виконував зобов'язання за кредитним договором належним чином (факт повернення кредитних коштів за тілом кредиту до 30.01.2015 року та остання оплата процентів за користування кредитними коштами 10.07.2015 року підтверджується розрахунком заборгованості по кредиту). Відповідач ПАТ «УкрСиббанк» виконав свої зобов'язання за кредитними договорами в повному обсязі, здійснивши зарахування кредитних коштів на поточний рахунок Позичальника. За рахунок кредитних коштів Позичальником було придбано нерухомість ([ADDRESS]), яку останній передав банку в іпотеку. За таких умов договір вважається укладеним з моменту, коли банк, як сторона, яка одержала пропозицію клієнта укласти кредитний договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у заяві (ч. 2. ст. 640 ЦК України), а тому посилання позивача у своїй позовній заяві на те, що договір укладений між ним та банком не відповідає вимогам чинного законодавства України, а саме банк ввів клієнта в оману, не надав інформації в письмовій формі, передбаченої нормами чинного законодавства є безпідставними та необґрунтованими. Відповідно до п. 8.2 Кредитного договору, Позичальник своїм підписом засвідчив, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі. Згідно з умовами ст.368 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. До вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відноситься і волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, у виборі контрагентів та визначенні умов договору тощо. Позивач самостійно, розуміючи свої дії та їх наслідки, уклав кредитний договір, засвідчивши своїм підписом ознайомлення з його умовами та їх прийнятність до виконання. При укладенні кредитного договору, між позивачем та відповідачем додержанні всі загальні вимоги, які встановлені ст. 203 Цивільного кодексу України, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». При укладанні договорів між сторонами були дотримані всі необхідні вимоги, відсутність яких дає право на визнання правочину недійсним. Твердження позивача стосовно того, що Позичальнику не було надано інформації стосовно умов кредитування перед укладенням Кредитного договору, а також не було отримано розрахунок сукупної вартості кредиту, спростовуються наступним. Перед укладенням Кредитного договору Банком, в порядку ЗУ «Про захист прав споживачів» надано Позичальнику інформаційний лист, що підтверджується підписанням Позичальника Кредитного договору (п.7.13)., відповідно до якого, підписанням Позичальник засвідчує факт та згоду з умовами кредитного договору, підтверджує свою здатність виконувати умови договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і Позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також перед укладанням цього договору отримав від Банку, інформаційний лист, згідно вимог законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». В день укладення Кредитного Договору Позичальником отримано Додаток №2 до Кредитного договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», що є невід'ємною частиною Договору про надання споживчого кредиту №11341523000 від 29.04.2008 року, що підтвердив власним підписом. (7.5 кредитного договору). ПАТ «УкрСиббанк» вважає, що Позичальник при належній обачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Банком були здійсненні всі дії направлені на попередження Позичальника про валютні ризики на ринку кредитних послуг. Щодо позовних вимог стосовно приховано відсоткової ставки у розмірі 16,73 %, замість обумовленої в договорі 13% - дані посилання є надуманими, такими, що не відповідають дійсності. Сторони при укладанні кредитного договору досягли всіх суттєвих умов, у тому числі щодо плати за користування кредитними коштами у розмірі 13%, (п. 1.3.1 Кредитного договору), а також передбачили відповідальність сторін, у т.ч. з порушення позичальником термінів погашення будь яких своїх зобов'язань, передбачених договором, зокрема повернення кредиту та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню - у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквівалент) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 625 ЦК України встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Позивачем не наведено жодної підстави, з приводу визнання іпотечного договору недійсним. В той час як договір укладено в письмовій формі, договір є нотаріально посвідченим, укладений в реальне настання правових наслідків, що обумовлені нею. Особи, що укладали договір мали необхідний об'єм цивільної дієздатності, воля учасників угоди на її укладання була вільною. Зміст договору про надання споживчого кредиту № 11341523000 від 29.04.2008 року, укладеного між Банком та [PERSON] не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Сторони договору в момент його укладення підтвердили наявність в них необхідного обсягу цивільної дієздатності. Кредитний договір вчинений у встановленій законодавством України письмовій формі та був спрямований на реальне настання правових наслідків - врегулювання між Позичальником та Банком кредитних відносин, які виникли на підставі укладення зазначеного договору. Крім того, протягом строку чинності Кредитного договору Позичальник вчиняв дії, спрямовані на його виконання, зокрема здійснював платежі за Кредитним договором у валюті кредиту, що також засвідчує згоду Позивача з умовами оспорюваного Кредитного договору. Таким чином, Позичальник не має матеріальних підстав відмовлятися від виконання усіх своїх зобов'язань за Кредитним договором. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги обґрунтовані, знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та підлягають задоволенню у повному обсязі за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 29 квітня 2008 року між Позивачем [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») було укладено договір про надання споживчого № 11341523000, а умовами цього Кредитного договору Позивач отримав кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 13680,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 69084,00 гривень за курсом НБУ на день укладання Договору, з умовою їх повернення в строк до 28.04.2023 року. Згідно з п. 1.3.1 За користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється в розмірі 13,00% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов Договору. У випадку, якщо Банк не повідомив Позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці. Тобто, п. 1.3.1 Кредитного договору містить несправедливі для позичальника умови і дозволяє Банку збільшити відсоткову ставку в порядку, встановленому розділом 5 кредитного договору. Умов, що регулюють питання зменшення відсоткової ставки, кредитний договір не містить взагалі, що призводить до дисбалансу інтересів сторін. Згідно з умовами п. 2.1. Кредитного договору, виконання зобов'язань Позивача за цим Договором забезпечується: -заставою нерухомого майна: трикімнатна квартира загальною площею 57,2 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що є власністю Позичальника; -порукою [PERSON]. [PERSON] ж дня, 29.04.2008 року між Позивачем і Відповідачем укладено Договір іпотеки № 1523000/11341522000/2/3. В умовах укладеного Кредитного договору, його Сторонами було визначено порядок надання і погашення кредиту, а також порядок внесення змін до його змісту. Згідно з п. 1.4 Кредитного договору цільове призначення кредиту - придбання нерухомості. Кредит нараховується шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок Позичальника № 26207180396500 у Банку для подальшого використання за цільовим призначенням (п. 1.5.) Позичальник повертає суму кредиту, сплачує проценти, штрафи та інші платежі згідно умов Договору на рахунок №3739811341523 в Банку (п. 3.4.1). Відповідачем викладено графік погашення заборгованості в додатку №1 до вказаного Договору про надання споживчого кредиту. Зміст та умови Кредитного договору були розроблені безпосередньо відповідальними працівниками банку. А тому, позичальник був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору і при його укладенні мав можливість погодитись лише на ті умови, які були запропоновані йому банком щодо істотних умов договору та відсоткової ставки. Відповідачем навмисно не дотримано та грубо порушено встановлені вимоги діючого законодавства України та приписи Національного Банку України для укладення оспорюваного виду кредитного договору, які визначені законом як істотні та є необхідні, зокрема, ч.4 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а саме: 1. Банк належно не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, а саме: не надав позичальнику повної, обєктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою. 2. Приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості, відносно значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами кредитного договору та того розміру абсолютного подорожчання кредиту, які узгоджені між сторонами кредитного правочину в його умовах. 3. У змісті оспорюваного кредитного договору, не встановив та не визначив для позичальника умови договору щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки. Відсутність в умовах спірного правочину вище зазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин Позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище Іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим. Враховуючи вимоги, встановлені ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (із числа інших обов'язкових умов, що випливають із суті та умов договору), ці застереження мають бути визначені та розкриті Банком саме в змісті кредитного договору іще до укладення іпотечного договору, шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі». Вище зазначені вимоги, є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обовязковими для такого виду договорів. З аналізу матеріалів Договору про надання споживчого Кредиту, встановлено, що в їх змісті відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: -не встановлено умов надання кредиту, зокрема про можливі настання валютних ризиків для позичальника; -не встановлено, не розкрито та є відсутніми обовязкові умови, щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі, іще до укладення такого договору; -не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості відносно досягнутої домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості. Відповідності до ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитний договір є неукладеним (не відбувся), коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б однієї його істотної умови, передбаченої законодавцем. Отже, оскільки вище вказані обов'язкові відомості не були встановлені та не розкриті відповідачем в кредитному договорі, можна дійти до обґрунтованого та підставного висновку, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами, в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем. Вказаний договір містить несправедливі умови. Разом з тим відповідно до п. 1.1.1.3.1. кредитного Договору Відповідач в порядку та на умовах визначених цим Договором, взяв на себе зобовязання надати Позичальнику грошові кошти в сумі 13680 доларів США, що дорівнює еквіваленту 69084 гривень за курсом НБУ на день укладання цього Договору, з оплатою за процентною ставкою 13% річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 28.04.2023 року, на умовах визначених цим Договором. Умовами п.1 .2.2, було зобовязано позичальника повертати кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1. Згідно з п.1.3.3 договору, нарахування процентів за цим Договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом «факт/360» відповідно до вимог чинного законодавства України. Умовами п.3.4.4 кредитного договору,також було зобов'язано позичальника застрахувати за свій власний рахунок предмет застави на користь банку в рекомендованій банком страховій компанії, на строк не менше одного календарного року, а також здійснювати подальше щорічне страхування предмету застави на користь Банку в рекомендованій Банком страховій компанії не менше, ніж на один календарний рік. В умовах п.7.1 Сторони домовились про договірне списання Банком з усіх рахунків Позичальника в національній та іноземній валюті, відкритих в АКІБ «Укрсиббанк», зокрема з поточного рахунку № 26206180396501, № 26207180396500 та з будь-яких інших рахунків, відкритих Позичальником в майбутньому в Банку. Згідно з п.7.1.2 договірне списання коштів здійснюється у валюті фактичної заборгованості позичальника за договором і витрат банку (збору на обовязкове державне пенсійне страхування тощо), які повязані з купівлею/продажем/обміном (конвертацією) валюти на Міжбанківському валютному ринку України та/або її обміном на Міжнародному валютному ринку, за поточним курсом, що склався на МВРУ та/або МВР на дату здійснення банком її купівлі/продажу/обміну, у випадку, якщо коштів на рахунках позичальника у валюті фактичної заборгованості недостатньо для погашення такої заборгованості або вони є відсутні. Отже, виходячи з аналізу наведених умов кредитного договору зокрема, про умови, в частині про договірне списання обслуговування та погашення (повернення) позичальником кредитної заборгованості, які допускають здійснення такого повернення позичальником в іншій валюті, яка не співпадає з валютою фактичної заборгованості позичальника за договором, можна дійти висновку, що погашення такої заборгованості перед банком, позичальник здійснює, виходячи зі своїх доходів, які він отримує в національній валюті України гривні. Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які розроблені у відповідності до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (надалі - Правила). Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у ч. «д» п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. Частиною 2 п. 16. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Спірний правочин не відповідає умовам, встановленим Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", а саме п. 3.4. Згідно з п.1.3.1. договору про надання споживчого кредиту, процентна ставка за використання кредитних коштів становить 13% річних. Тобто, вихідним параметром для розрахунку вартості кредиту зазначено відсоткову ставу 13% річних. Реальна процентна ставка за користування кредитом, зазначена в додатку №2 до договору про надання споживчого кредиту, на момент його укладання становить 16,73%. Абсолютне значення подорожчання кредиту (тобто, фактична сума переплати за кредитом) за договором про надання споживчого кредиту згідно з додатком 2, складає 15182,84 долари США. При виконанні розрахунку в національній валюті, з урахуванням курсу НБУ по відношенню гривні до долара США, сума абсолютного значення подорожчання кредиту становить: на момент укладення кредитного договору 76673,34 грн. (15182,84 долари США * 5,05). Нa момент подання позову 393842,86 грн. (15182,84*25,94). Даний показник в 5 разів більше, ніж встановлено кредитним договором. Умовами кредитного договору, в порушення п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту споживача не попереджено про відповідальність за валютні ризики під час виконання зобов'язань. Внаслідок документального недотримання Додатку до «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (Затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007р.), оформлення додатку №2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» містить неузгоджені та суперечливі дані щодо погашення кредиту, а саме: дані, які викладені в колонці 2 «Сума платежу за розрахунковий період» за своїм змістом не відповідають цифровим показникам, зазначеним у колонці. Отже, виходячи з положень ст.ст. 203, 215, 230, 548 Цивільного кодексу України, можна дійти до висновку про те, що в момент підписання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки. А тому, волевиявлення позивача на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, зазначених у кредитному договорі, суперечили його волевиявленню на його укладання саме на таких умовах. При укладанні спірного договору було також допущено порушення інших суттєвих умов договору, а саме: до інших суттєвих умов договору, визначених актами цивільного законодавства, у даному конкретному випадку з урахуванням специфіки кредитного договору та виду забезпеченості (яким, згідно припису п.2.1. кредитного договору є іпотека), слід віднести обов'язкові умови, які урегульовують дані правовідносини зокрема, Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами» № 979-IV. Статтею 1 вказаного Закону № 979-IV визначено, що іпотечний борг - це основне зобовязання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою. За правилом ст.2 Закону № 979-IV, Договір про іпотечний борг виникає з цивільно-правових відносин між сторонами договору за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Умови договору про іпотечний борг та зміст самого іпотечного договору розробляє кредитодавець. Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті кредитодавцем іще до укладення договору про іпотечний борг. Ця інформації має бути оприлюднена ним у письмовій формі і містити: опис усіх грошових зборів і витрат, пов'язаних з установленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; порядок дострокового виконання основного зобов'язання у разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов'язання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; положення про інфляційне застереження. Встановлена Законодавцем в коментованій нормі Закону передумова обов'язкової необхідності для Банку здійснювати встановлення положення про інфляційне застереження, (яке Законодавцем визначено, як спосіб встановлення та узгодження з Іпотекодавцем домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості), є такою, що перш за все направлена на необхідність дотримання рівноправя сторін, дотримання справедливого балансу договірних правовідносин та на збереження реальної вартості предмету іпотеки. В супротивному випадку, відсутність в умовах спірного правочину вище зазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин Позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище Іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим. Отже, вище наведена правова конструкція норм Законів, надає підстави для висновку, що на дані правовідносини, окрім вимоги ст. 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», також поширюється дія норм Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами», і при укладенні такого виду кредитного договору, Кредитодавець має керуватись правилами та дотримуватись імперативних норм і вимог, встановлених цими Законами; приписи ст.2 Закону № 979-ІУ, «щодо необхідності та обовязку визначення кредитодавцем саме в кредитному договорі основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу, на які міститься посилання в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (із числа інших обов'язкових умов, що випливають із суті та умов договору), мають бути визначені та розкриті Банком саме в змісті кредитного договору іще до укладення іпотечного договору, шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі». Вище зазначені вимоги, є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обовязковими для такого виду договорів. Отже, оскільки вище вказані обов'язкові відомості не були встановлені та не розкриті відповідачем в кредитному договорі, можна дійти до обґрунтованого та підставного висновку, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем. Вказаний договір містить несправедливі умови. Відповідач скористався тим, що позивачу об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України "Про захист прав споживачів" не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Частиною 1 ст. 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Суд приходить до висновку, що Банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Позивач отримав кошти в сумі 13680, що за умовами п. 1.1 Кредитного договору еквівалентно 69084,00 грн.. Згідно з довідкою № 54-2-740-66 від 21.10.2015 року позивачем за період з 29.04.2008 року по 20.10.2015 року було фактично сплачено проценти в сумі 8698,71 доларів США, основного боргу в сумі 7822,59 доларів США. Разом сплачено 16521,30 доларів США. Залишок заборгованості за кредитом складає 5857,41 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на момент подання позову складає 151947,65 грн. Натомість, умовами Кредитного договору передбачалося дорожчання кредиту на суму, еквівалентну 145757,34 грн. протягом 15 років. Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам наголошено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зазначене свідчить, що змістом цієї норми, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому, момент обізнаності позичальника, про порушення його прав або можливість такої обізнаності, слід розглядати через призму його фактичної обізнаності оскільки, норма ч.1 ст.261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав. Саме такий правовий висновок висловив Верховний Суд України, в Постанові від 29 жовтня 2014 року, при перегляді цивільної справи № 6-152цс14, з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло за собою ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, яка згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковою до застосування судами України. Позивач, укладаючи кредитний договір, піддався завірянням працівників банку щодо цілковитої та фактичної відповідності викладених банком в змісті кредитного договору даних, відомостей і цифрових показників. І тільки після фактичного ознайомлення 02.11.2015 року зі змістом складеного його довіреною особою розрахунку вихідного параметра кредитування та реального вихідного параметра кредитування, позивач фактично дізнався про введення його в оману банком, при укладенні ним Договору про надання споживчого Кредиту № 11341523000 від 29.04.2008 року. Крім того, порушення з боку банку має постійний, системний та триваючий характер, оскільки з моменту підписання договору і до теперішнього часу банк відмовляється визнати факт порушення ним законодавства. У відповідності до п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 № 168 (далі Правила), Банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши певний конкретний обсяг інформації. За умовами пункту 2.2 Правил - Інформація про платежі споживача, які зазначені в пункті 2.1 цієї глави, надається з обов'язковим зазначенням бази їх розрахунку (зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо). Згідно з пунктом 2.3 Правил - У разі, якщо окремі умови кредитування діятимуть протягом не всього строку користування кредитом, банки мають обов'язково ознайомити споживача з умовами, а також зі строком, протягом якого діятимуть такі умови, та з порядком інформування споживача про їх зміну. Відповідно до пункту 2.4 Правил - Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією Пунктом 2.5 Правил встановлено - Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Тобто, з системного аналізу цих норм вбачається, що Інформаційний лист має містити інформацію стосовно надання конкретній особі інформації стосовно конкретного кредитного продукту і містити інформацію про інші кредитні продукти, пропоновані банком, для можливості споживачу прийняти зважене і усвідомлене рішення. Відповідач же на виконання ухвали суду надає типову форму інформаційного листа. При цьому жодних даних про те, ким і коли була ця форма затверджена, Відповідач не зазначає. Тому, стверджувати, що позивач під час укладання спірного договору був ознайомлений зі змістом саме цього типового листа - не має підстав, оскільки невідомо, чи відповідала його форма тій формі, яка діяла на момент укладення договору. Навіть ця типова форма Інформаційного листа містить дані, які не відповідають умовам оспорюваного кредитного договору. В кредитному договорі банки зобовязані зазначити обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обовязкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, субєктів оціночної діяльності, реєстраторів тощо. (п. 3.4. Правил) Такої інформації оспорюваний договір не містить. В Типовому інформаційному листі, який банк надав у відповідь на ухвалу суду про витребування доказів, міститься подібна інформація, однак вона носить лише інформативний характер і не створює для споживача будь-яких обовязків, не є умовами договору. Крім того, як зазначалось вище Відповідач не довів, що будь-який Інформаційний лист був доведений до відома Позивача, а Позивач стверджує, що будь-яких інформаційних листів про умови кредитування перед укладенням оспорюваного договору не отримував. Суд дає критичну оцінку доводам відповідача, висловлених ним в письмових запереченнях щодо невизнання позовних вимог позивача та його представника, оскільки вони є голослівними, безпідставними та недоведеними, а також спростовуються стабільними поясненнями представника позивача, наданими ним письмовими доказами, матеріалами справи в їх сукупності. Доводи відповідача ґрунтуються лише на загальних положеннях Цивільного законодавства України. Відповідачем як при укладенні кредитного договору, іпотечного договору, так і договору поруки були суттєво допущені вимоги діючого законодавства України, які викладені вище, що дає суду законні та обґрунтовані підстави для визнання укладених договорів недійсними. Таким чином, суд вважає необхідним позовні вимоги представника позивача [PERSON] в інтересах [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» «про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання Договору про надання споживчого кредиту недійсним» задовольнити та визнати порушеним право [PERSON] - споживача фінансових послуг банку; визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 11341523000 від 29 квітня 2008 року, укладений між [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк», застосувати наслідки визнання договору недійсним - визнати недійним договір іпотеки № 11341523000/11341522000/2/3 від 29.04.2008 року та договір поруки № 11341523000/П від 29.04.2008 року.

Outcome: approved