Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до Куп`янського міськрайонного суду Харківської області з вищезазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що їй на праві власності на підставі договору дарування від 10.09.2018, укладеного між нею та її чоловіком [PERSON] , належить будинок [ADDRESS] , в якому на реєстраційному обліку значиться колишня дружина її чоловіка - [PERSON] , яка була вселена до цього будинку на підставі рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 12.12.2017. Після укладення договору дарування її чоловік [PERSON] змінив місце своєї реєстрації та фактично проживає у будинку [ADDRESS] у своєї матері [PERSON] . Посилаючись на те, що відповідач [PERSON] не є членом її сім`ї, вона фактично у будинку [ADDRESS] не проживає тривалий час, будь-яких витрат, пов`язаних з утриманням, ремонтом нерухомості та сплати комунальних послуг не несе, а реєстрація відповідачки у будинку створює перешкоди у вільному розпорядженні майном, позивач просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням із зняттям з реєстраційного обліку. Ухвалою суду від 12.02.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження. 03.03.2020 від представника виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області в особі головного спеціаліста - юрисконсульта юридичного відділу Демченко Н.В., яка діє на підставі довіреності № 194-25-02/7 від 05.02.2020, на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за позовною заявою [PERSON] у її відсутність, пояснень по суті справи виконавчий комітет не має, у вирішенні спору покладається на розсуд суду. У зв`язку із запровадженням Кабінетом Міністрів України з метою запобігання на території України поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) карантину, відповідачкою до суду надавалися клопотання про відкладення розгляду справи. 09.07.2020 на адресу суду надійшов відзив, у якому [PERSON] у задоволенні позову [PERSON] просила відмовити, посилаючись на такі обставини. У період з 12.09.1992 по 15.01.2015 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та фактично проживала разом з ним у спірному будинку до січня 2016року. У зв`язку з тим, що колишній чоловік чинив їй перешкоди у користуванні будинком, її на підставі рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 12.12.2017 було вселено до цього будинку. У квітні 2018 року її колишній чоловік зареєстрував шлюб з позивачкою у справі [PERSON] та після ухвалення Апеляційним судом Харківської області постанови від 14.08.2018 про залишення рішення Куп`янського міськрайонного суду про її вселення без змін, 10 вересня 2018 року уклав договір дарування, яким спірний житловий будинок подарував своїй дружині, нині позивачці у справі. Відповідач [PERSON] у відзиві вказує, що житловий будинок [ADDRESS] з 1983 року належав бабусі її чоловіка [PERSON] - [PERSON] та мав площу 49,1кв.м. Наприкінці 1991 року [PERSON] від виконкому Куп`янської міськради було отримано дозвіл на перебудову цього будинку, тому вона, будучи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , приймала активну матеріальну та трудову участь у будівництві нового житлового будинку, зведення якого було завершено у 2006 році. Рішенням виконкому від 01.07.2008 було затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття закінченого будівництва об`єкта до експлуатації та 29.07.2008 [PERSON] видано свідоцтво про право власності новозбудований будинок загальною площею 79,8кв.м з надвірними будівлями, серед яких старий будинок площею 49,1 кв.м було переобладнано у літню кухню. У період будівництва [PERSON] фактично проживала у будинку [ADDRESS] , а вона разом з чоловіком та їх спільним сином у будинку 103 . Згодом, 29.07.2008 право власності на збудований ними, як подружжям, будинок було оформлено на її чоловіка [PERSON] на підставі договору дарування. Посилаючись на те, що житловий будинок [ADDRESS] збудований спільними зусиллями подружжя, з моменту вселення на підставі рішення суду та по теперішній час вона проживає та веде побут у ньому, а її колишній чоловік, укладаючи 10.09.2018 договір дарування та зазначаючи, що будь-яких третіх осіб, які могли в заперечувати проти їх виселення в зв`язку з даруванням цього будинку не проживають та не зареєстровані, будучи обізнаним про наявність рішення суду про її вселення, діяв свідомо недобросовісно, порушуючи її право на вільне проживання та навмисно створюючи підстави та факти для її виселення, як члена сім`ї попереднього власника майна. Також вказує на те, що позивач [PERSON] , як дружина [PERSON] , приймаючи у дар спірне домоволодіння від чоловіка, була обізнана про наявність рішення суду про вселення. Крім цього, зазначила, що вважає, що має право на частку у спірному житловому будинку, однак з позовом в порядку поділу майна подружжя вона не зверталася через брак коштів та можливості участі у судових процесах через постійне проходження лікування у зв`язку з онкологічним захворюванням, однак такий намір має. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Маслій Т.В. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, пояснивши, що [PERSON] не є членом сім`ї позивача, вони не ведуть спільного господарства, будь-яких договорів найму, що давав би підстави для проживання у будинку між ними не укладалося, та враховуючи, що відповідач [PERSON] вселилася в цей будинок як дружина колишнього власника, однак фактично у будинку не проживає з 29.01.2019, тобто понад один рік, не сплачує комунальні послуги, будь-які докази на підтвердження її права власності на частину спірного будинку відсутні, а її сервітутне право користування житловим будинком припинилося з припиненням права власності на цей будинок [PERSON] . Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову [PERSON] заперечувала з підстав, викладених у відзиві, та додала, що вважає спірний будинок спільним майном подружжя, однак у зв`язку із захворюванням, після розірвання шлюбу з [PERSON] першочергово мала вирішувати проблеми зі здоров`ям, а не поділом майна. Також повідомила, що [PERSON] після розірвання шлюбу звертався до суду з позовом про поділ майна подружжя, що є об`єктом права спільної сумісної власності, однак з невідомих їх причин позов залишив без розгляду, при цьому вона весь цей час проживала у спірному будинку аж до січня 2016 року, коли колишній чоловік виселив її. Крім цього, повідомила, що іншого житла вона не має, однак у зв`язку зі створенням їй перешкод та труднощів у користуванні будинком, який фактично став непридатним після її виселення для проживання у ньому через поломку опалювального котла тощо, вона з 2016 року вимушена проживати у знайомих по [ADDRESS] , хоча навіть після розірвання шлюбу з [PERSON] постійно проживала у будинку та підтримувала його у придатному для проживання стані. До неї жодного разу позивач не зверталася з пропозицією сплачувати комунальні послуги, додану до матеріалів справи пропозицію [PERSON] від 16.11.2019 про сплату 1/3 частини понесених витрат по утриманню житлового будинку вона не отримувала, а дізналася про її наявність лише після отримання ухвали суду про відкриття провадження у цій справі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Суд, заслухавши сторони, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, встановив обставини та відповідні правовідносини, що виникли у справі. Встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 12 вересня 1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 15.01.2015 було розірвано. 20 березня 2018 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрував шлюб з позивачкою у справі [PERSON] , [INFO] (а.с.14). 10 вересня 2018 року [PERSON] подарував та при цьому передав безоплатно, а [PERSON] прийняла у власність належний на праві особистої приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При цьому, сторони правочини підтвердили, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину, а дарувальник ствердив, що житловий будинок не є предметом судового спору, щодо нього не має ніяких договорів щодо користування з іншими особами. Треті особи, які б могли заперечувати проти їх виселення в зв`язку з даруванням вищевказаного житлового будинку з надвірними будівлями в ньому не проживають та не зареєстровані (а.с.8-9). З довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої сектором реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області від 17.12.2018, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , з 11 листопада 2008 року (а.с.116). Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 12.12.2017, яке набрало законної сили 14.08.2018, усунуто перешкоди [PERSON] у користування житловим будинком [ADDRESS] та її вселено до цього будинку, у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування цим житловим будинком відмовлено (а.с.150-153). Судовим розглядом справи встановлено, що [PERSON] не має іншого житла, спірний будинок є єдиним житлом для проживання. Згідно з довідкою про зареєстрованих осіб, виданої відділом державної реєстрації виконкому Куп`янської міської ради Харківської області № 12-13/9677 від 10.12.2019, у будинку [ADDRESS] значаться зареєстрованими [PERSON] , її донька [PERSON] та відповідач [PERSON] , яка не членом сім`ї позивача (а.с.13). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі статею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. З досліджених у судовому засіданні письмових доказів встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] , який подарував [PERSON] своїй нинішній дружині [PERSON] , належав йому на підставі договору дарування від 29.07.2008. До 29.07.2008 домоволодіння за вищевказаної адресою належало бабусі [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 29.12.1983, за умовами якого вона придбала один дерев`яний, обмазаний глиною, будинок загальною площею 49,1 кв.м, житлової площею 17 кв.м зі зносом 58% у поганому стані (а.с.99-101). 18.12.1991 [PERSON] виконкомом Куп`янської міської ради дозволено замість старого будинку побудувати новий індивідуальний будинок, а згодом 19.06.2007 надано дозвіл на переобладнання строго житлового будинку у літню кухню (а.с.102-108). Новозбудований будинок прийнято в експлуатацію 01.07.2008 (а.с.109-110). У судовому засіданні свідок [PERSON] вказав, що мешкає у сусідньому будинку [ADDRESS] , знає сім`ю відповідачки близько 30 років. Вона під час шлюбу з [PERSON] жила у цьому будинку ще з 90-х років та приймала участь у його перебудові, потім вона розійшлася з чоловіком, той її виселив. На теперішній час свідок та його дружина періодично бачать [PERSON] у спірному будинку та він знає з її слів, що їй не дають там жити, іноді використовують її речі не за призначенням, усіляко заважають. Свідок [PERSON] , який є сином відповідачки, пояснив суду, що з 1999 року вони сім`єю проживали у будинку [ADDRESS] . Садовій у будинку, що належав його бабусі, на місці якого потім побудували новий будинок. Його мати продала спадкову квартиру, ці кошти були вкладені у будівництво нового будинку. Після повноліття він виписався зі спірного будинку, а у 2015 році його батьки розійшлися, батько виселив матір з дому, у мішках привіз їй речі та змінив замки. Згодом за рішенням суду матір вселили до будинку, але батько усіляко перешкоджає їй там проживати, іншого житла вона не має, мешкала у знайомих, зараз знімає квартиру по [ADDRESS] . Як вбачається з показань свідка [PERSON] , вона тривалий час товаришує з [PERSON] , під час шлюбу остання з чоловіком побудували будинок [ADDRESS] , але після розлучення чоловік її виселив, а згодом подарував будинок новій дружині. [PERSON] не має іншого житла, у цьому будинку знаходяться її особисті речі та речі, які придбані під час шлюбу, меблі, вона часто приходить до будинку, має ключі від вхідних дверей. Показання аналогічного змісту надав суду свідок [PERSON] та додав, що будівництво здійснювалося на гроші відповідачки, тепер [PERSON] перешкоджають користуватися цим будинком, вона змушена винаймати тимчасове житло. Заперечуючи проти позову відповідач посилалася на те, що у разі визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] , де вона фактично мешкає з 90-х років, вона буде позбавлена житла, її виселення покладе на неї надмірний тягар, оскільки фактично вона стане безхатченком. В обґрунтування позовних вимог, як на підставу визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком, позивач посилається на положення закону, який врегульовує випадки припинення сервітуту - пункт четвертий частини першої статті 406 ЦК України. Крім цього, вона вказує, актом огляду житлового приміщення від 03.02.2020 зафіксована відсутність особистих речей, засобів гігієни та ознак користування будинком [PERSON] . Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона проживає по сусідству та з її вікон видно будинок [ADDRESS] там не живе. Свідок додала, що за її участю було складено акт про непроживання, вона була там декілька разів на прохання позивача, будинок у занедбаному стані, газова плита розібрана, речей відповідачки у будинку вона не бачила. Свідок [PERSON] також підтвердила суду, що мешкає по сусідству та приймала участь у складенні акта про те, що [PERSON] у вказаному будинку [ADDRESS] не проживає більше року. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона також була залучена при складанні акта про не проживання [PERSON] у вказаному будинку, підтвердила, що ходить повз цей будинок на роботу та повертається з неї, відповідачку там ніколи не бачила. У будинку відсутні особисті речі [PERSON] , ознак проживання не має. При цьому, свідок [PERSON] пояснила суду, що давно знає сім`ю відповідачки, колишній чоловік виселив її з будинку, який перебудовано у новий під час шлюбу, там знаходяться її речі (пральна машинка, меблі, одяг). Після рішення суду її вселили до будинку і [PERSON] туди постійно приходить, іноді приблизно раз на місяць свідок буває в цьому будинку, провідує [PERSON] , але остання змушена винаймати тимчасове житло, бо сім`я колишнього чоловіка перешкоджає їй там проживати. У судовому засіданні позивак [PERSON] пояснила, що після вселення її до будинку на підставі рішення суду, їй постійно чиняться перешкоди у користуванні ним, її особисті речі використовується без її дозволу та не за призначенням, котел опалення не працює, та будинок доведено до непридатного для проживання стану, у зв`язку з чим вона вимушена проживати у знайомих. Акт огляду житлового приміщення від 03.02.2020 не суперечить поясненням [PERSON] , оскільки містить відомості про те, що газова кухонна плита знаходиться у напіврозібраному стані, опалення відключене. Суд вважає посилання позивача на відсутність сезонних та особистих речей [PERSON] у будинку станом на 03.02.2020, тобто час складення акту огляду, неспроможними, оскільки за відсутності опалення у зимовий період не проживання у будинку є зрозумілим. Суд погоджується, що за нормами ст. 405 ЦК України право користування члена сім`ї колишнього власника будинку припиняється із припиненням права власності попереднього власника, Однак, визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом, буде мати наслідком виселення останньої зі спірного житлового будинку. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права. Отже, при вирішенні цієї справи та перевірці передбачених законом підстав для визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд, провівши оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві", чи відповідає воно "нагальній суспільній необхідності", чи є співрозмірним із переслідуваною законною метою, дійшов такого висновку. При перевірці збалансованості інтересів сторін, судом встановлено, що позивач фактично проживає з чоловіком у будинку [ADDRESS] , тобто має інше житло, а єдиним житлом відповідачки є спірне домоволодіння, до якого її було вселено на підставі рішення суду, вона проживала у ньому тривалий час (фактично з 90-х років) разом з чоловіком та сином, приймала участі у його перебудові, що свідчить про тривалий зв`язок із домоволодінням як із житлом. Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Важливе юридичне значення для правильного вирішення спору у цій справі має факт дослідження обставини того, чи має відповідач інше житло для проживання, оскільки відповідач проживає у спірному житловому будинку понад 20 років. Таким чином, тривале проживання [PERSON] у спірному будинку, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати його житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції. При цьому, суд враховує, що [PERSON] , будучи дружиною дарувальника, знала ще до отримання домоволодіння у подарунок, що права на проживання у ньому має відповідач, а отже, вона мала можливість з`ясувати і підстави такого проживання, а також довідатися про її наміри щодо подальшого проживання у будинку, або про її відмову від свого права та готовність звільнити домоволодіння у такому випадку. Тобто, позивач, яка прийняла дарунок від свого чоловіка [PERSON] , за певної обачності мала реальну можливість дізнатися про обтяження будинку у вигляді права користування члена сім`ї колишнього власника. Таким чином, вона могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості при прийнятті дарунку. Позивач, прийнявши будинок у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, знала про проживання в ньому відповідачки - члена сім`ї колишнього власника цього житла, яка не має іншого житла, тому її право на це майно не може бути захищено, шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яка внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. Отриманий позивачем у дарунок будинок не є єдиним можливим місцем її проживання. З урахуванням наведеного, встановлюючи баланс між інтересами зареєстрованої у спірному будинку [PERSON] у збереженні житла, та інтересами нового власника, оцінивши у сукупності з іншими доказами у справі зв`язок відповідачки із спірним домоволодінням, як із житлом,суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] та відмову у задоволенні позову, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду N 61-1634св19 від 15.01.2020.

Outcome: dismissed