Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності на частку зесельної ділянки в порядку спадкування за законом. Обгрунтовуючи позовні вимоги зазначила, що 25 жовтня 2000 року [PERSON], перебуваючи у шлюбі з її батьком [PERSON], придбали земельну дільнку площею 0,064 га, розташовану в Садівничому товаристві "Ландиш" на території Рожнівської сільської ради Броварського району Київської області. 08 грудня 2013 року помер батько [PERSON] - помер. Оскільки відповідач в добровільному порядку відмовляється визначити ? частку, яка належала її померлому батьку, вона змушена звернутися до суду та просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування на 1/4 частину земельної ділянки, що становить 0,0016 га земельної ділянки. Позивач у судовому засіданні позов підтримала, надали пояснення аналогічні викладеному вище та змісту позовної заяви, просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач та її представник у судовому засіданні не заперечували щодо задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. У ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] перебував із відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі у період з 28.04.1999 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-БК № 096264. Із свідоцтва про народження серії VII-БК № 438524, вбачається, батьком позивача є [PERSON]. 25 жовтня 2000 року [PERSON] відповідно до договору купівлі продажу придбала земельну ділянку площею 0,064 га, розташовану в Садівничому товаристві "Ландиш" на території Рожнівської сільської ради Броварського району Київської області. Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-БК № 2286883 [PERSON] помер 08 грудня 2013 року у віці 66 років. У судовому засіданні встановлено, що спадкодавець [PERSON] помер перебуваючи у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON]. Ще за життя [PERSON] на випадок своєї смерті особистого заповітного розпорядження щодо свого майна не робив, а тому позивач та відповідач є спадкоємцями першої черги за законом. Із спадкової справи 983/2013 до майна померлого 08.12.2013 року [PERSON] вбачається, що позивач після смерті батька звернулася до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право власності на спадкове майно за законом у встановлений законом строк. Також і відповідач, як переживша дружина померлого, у встановлений законом строк також звернулася до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом. На підставі заяв до нотаріальної контори сторонами було отримані свідоцтва на право власності щодо майна померлого [PERSON]. Судом встановлено, що оскільки придбання відповідачем спірної земельної ділянки площею 0,064 га, розташованої в Садівничому товаристві "Ландиш" на території Рожнівської сільської ради Броварського району Київської області, здійснювалося в період перебування у шлюбі з [PERSON], то відповідно до положень ст.60, 70 є обєктом спільної власності. Доказів того, що земельна ділянка придбана за особисті кошти відповідача суду не надано. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом положень, ч. 1 ст. 70 СК України та ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. У ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. ст. 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У ч. 1 ст. 1267 ЦК України передбачено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкодавців за загальними правилами спадкування при підтвердженні цього права документом Пленум Верховного суду України у п. 182 постанови № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснив, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Згідно із роз'ясненнями, що містяться у п. 221 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України відповідно до статей 1225 ЦК і 131 ЗК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. За змістом положень пункту «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. У ч. 1 ст. 131 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Відповідно до п. «а» ч. 3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановлює ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи той факт, що після смерті спадкодавця [PERSON] спадкоємцями за законом першої черги є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] які у визначений законом шестимісячний строк звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини та видачу їм свідоцтв про право на спадщину за законом, а також враховуючи, визнання відповідачем позову, тому позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/4 частку спірної земельної ділянки підлягають задоволенню.

Outcome: approved