Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області, [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування уточненого позову, позивач посилається на те, що [INFO]. помер її батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина: домоволодіння за адресою: [ADDRESS]; земельна ділянка площею 0,1769га., кадастровий номер [NUMBER]; земельна ділянка площею 8,6201га., кадастровий номер [NUMBER] та вклад на рахунку [NUMBER] у ПАТ «Державний ощадний банк України». За час життя, а саме 07.04.2017р., [PERSON] склав заповіт, згідно якого все належне йому майно заповів їй, [PERSON], своїй доньці. Вона на час смерті [PERSON] мешкала разом з ним в будинку за адресою: [ADDRESS]. Крім неї, інших відомих претендентів на спадщину немає. Після смерті [PERSON], в передбачений законодавством строк, вона в особі представника [PERSON], який діяв на підставі довіреності від 17.05.2017р., звернулась до приватного нотаріуса Мелітопольського районного нотаріального округу Бондар Т.І. з заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Однак, нотаріус своїм листом №299/01-16 від 05.07.2017р. відмовив у прийманні заяви та доданих до неї копій документів, оскільки для оформлення спадщини необхідне звернення безпосередньо спадкоємця, а ні його представника, а також нотаріусу необхідно надати оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно, але вони знаходяться у відповідача [PERSON] Після подання нею позову до суду, з'ясувалось що крім неї, до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернувся гр. [PERSON], який до заяви надав заповіт виданий [PERSON] у січні 2017р. і нотаріус завів спадкову справу. Таким чином, [PERSON] був залучений до справи в якості співвідповідача. З запереченнями відповідача [PERSON] проти позову вона не згодна, оскільки заповіт складений 07.04.2018р. є чинним, він зареєстрований в реєстрі за №14 секретарем Вознесенської сільської ради, посвідчений при свідках [PERSON] та [PERSON], Тому, вона просить визнати за нею, право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,1769га., кадастровий номер [NUMBER], земельну ділянку площею 8,6201га., кадастровий номер [NUMBER], розташованих на території Вознесенської сільської ради та вклад на рахунку [NUMBER] у ПАТ «Державний ощадний банк України»., в порядку спадкування після [PERSON] померлого [INFO]. В судовому засіданні позивач та її представник адвокат [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач - представник Вознесенської сільської ради - Онищенко Л. А. визнала позовні вимоги в повному обсязі та пояснила в судовому засіданні, що вона працює секретарем сільської ради і в її повноваження входить реєстрація заповітів мешканців її села, в Алфавітній книги реєстрації заповітів. 07.04.2017 року до неї звернувся мешканець с. Вознесенка [PERSON] та попросив посвідчити Заповіт на свою доньку - [PERSON], яка прийшла з ним. Оскільки він погано бачив, він привів із собою двох свідків [PERSON] та [PERSON], які були присутні при оформленні заповіту. Заповіт був посвідчений та зареєстрований в реєстрі за №14. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечували проти задоволення позову, надавши відзив, згідно якого заповіт є вчиненим з моменту його державної реєстрації. [INFO]. на момент смерті, [PERSON] в спадковому реєстрі були відсутні відомості про його заповіт на користь [PERSON], такі відомості були внесені тільки 16.05.2017 р., через 14 днів після його смерті. Тобто правочин не може бути вчинений померлою особою. Заповіт [PERSON] на користь [PERSON], є нікчемним і не може бути використаний як доказ належності спадщини [PERSON]. Крім того, [PERSON], не проживала постійно з спадкодавцем, але для прийняття спадщини потрібно, щоб спадкоємець мешкав зі спадкодавцем не на момент його смерті, а постійно проживав з ним. Крім того, після смерті [PERSON], [PERSON] сама не зверталася до нотаріуса для прийняття спадщини, а звернулася через свого представника, але йому було відмовлено, оскільки для оформлення спадщини необхідне звернення безпосередньо спадкоємця, тобто [PERSON] до нотаріуса для оформлення спадщини не зверталася. Тому відповідач не визнає позов, оскільки заповіт [PERSON] на користь [PERSON], є нікчемним і не може бути використаний як доказ належності спадщини [PERSON], а тому [PERSON], не є спадкоємцем [PERSON]. [PERSON] не надала доказів прийняття спадщини, а тому [PERSON], не є спадкоємцем [PERSON]. У позові не зазначено, які саме права [PERSON]А і ким порушені. А тому такий позов не може бути прийнятий судом до розгляду. Оригінали документів на спадкове майно знаходяться у нього. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] знає багато років як мешканця с.Вознесенка, він оформлював субсидію, вона йому допомагала. У квітні 2017 року він попросив її бути свідком при складенні заповіту. З ним була його донька [PERSON] Секретар сільради зачитала заповіт вголос та він його підписав. Свідок [PERSON] суду пояснила, що 07.04.2017 року вона була в сільській раді по своїх справах, там вона зустріла свого сусіда [PERSON], який був зі своєю донькою [PERSON], яку вона знає з дитинства. Вона була свідком при складенні заповіту, який після проголошення секретарем сільради [PERSON] підписав. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, [INFO]. помер батько [PERSON], [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER], виданим 05.05.2017р. виконавчим комітетом Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області, про що складено відповідний актовий запис №24, копією свідоцтва про народження [NUMBER], від 08.09.1966р. та свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] від 06.09.1988р., в наслідок чого [PERSON] змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с.6-8). Згідно матеріалів справи, [PERSON] за життя [PERSON] подарувала йому домоволодіння за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування від 24.10.2002р. (а.с.9). Згідно ч.1 ст.1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно ч.1 ст. 1222 ЦПК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Так, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить домоволодіння за адресою: [ADDRESS], земельна ділянка площею 0,1769га., земельна ділянка площею 8,6201га., та вклад на рахунку [NUMBER] у ПАТ «Державний ощадний банк України», що підтверджується долученою копією договору дарування від 24.10.2002р., копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.12.2003р., копією технічного паспорта на житловий будинок від 17.05.2017р., довідкою КП «ММБТІ» №1796 від 25.05.2017р., довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.06.2016р., копією державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 24.12.2004р. та копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 17.02.2017р. та копією ощадної книжки (а.с.10-19). Згідно ч.1 ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ч.1, 2 ст.1228 ЦК України, вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним. Згідно з ч.1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За час життя, а саме 07.04.2017р. у приміщенні Вознесенської сільської за адресою: [ADDRESS], [PERSON] склав заповіт в присутності двох свідків: [PERSON] та [PERSON], який був посвідчений секретарем Вознесенської сільської ради Онищенко Л.А., та зареєстрований в реєстрі за №14, згідно якого все належне йому майно заповів своїй доньці, [PERSON], що підтверджується копією відповідного заповіту (а.с.20). Таким чином [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] Згідно довідок Вознесенської сільської ради №905 та №906 від 15.05.2017 року, [PERSON] на час смерті [PERSON] мешкала разом з ним в будинку за адресою: [ADDRESS]. Інших відомих спадкоємців окрім [PERSON] не має. (а.с.21). Так перелік документів та інших доказів, які дозволяють визначити постійність проживання, містяться у п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Згідно з цією нормою доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Згідно вимог ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Аналіз даної статті вказує на те, що акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками, а саме односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця. Факт прийняття спадщини одним із спадкоємців породжує правові наслідки лише безпосередньо для даної особи і жодним чином не впливає на юридичне положення інших спадкоємців. Риса універсальності прийняття спадщини стосується не лише прийняття спадщини за однією підставою - за заповітом або за законом, але також поширюється і на випадки закликання спадкоємця до спадкування одночасно і за заповітом, і за законом (в тому числі в порядку спадкової трансмісії). Якщо спадкоємець здійснює волевиявлення щодо прийняття спадкового майна, залишеного на його користь за заповітом, це означає, що до нього автоматично переходить також спадщина за законом. Для придбання права на таку спадщину він не повинен її приймати яким-небудь особливим актом. Таким чином [PERSON] має право на спадщину і за заповітом і за законом, як рідна донька спадкодавця [PERSON] Так спадкоємці, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем ("присутніх спадкоємців"), встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини ("відсутніх спадкоємців"), єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч. 1 ст. 1269 ЦК). Поняття "постійне проживання" не слід розуміти обмежено. Спадкоємець вважатиметься таким, що постійно проживав разом із спадкодавцем, і в тому випадку, коли за певний, навіть значний, час до настання смерті спадкодавця він відбув з місця проживання спадкодавця у довготривале відрядження, з якого повернувся після закінчення строку для прийняття спадщини. Незважаючи на те, що такий спадкоємець жодних дій для прийняття спадщини не здійснював або навіть не знав про сам факт її відкриття, він вважатиметься таким, що прийняв її в силу норми ч. 3 ст. 1268 ЦК. Пунктом 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. передбачено, що у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання із спадкодавцем, доказом постійного проживання з ним можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правлінні житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядуванні про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Тому враховуючи вищевикладене, посилання відповідача у відзиві згідно п.2 на те, що [PERSON] не проживала зі спадкодавцем, є іноземною громадянкою, а тому не прийняла спадщину є необгрунтованим. Згідно ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Так, після смерті [PERSON] в передбачений законодавством строк, [PERSON] в особі представника [PERSON], який діяв на підставі довіреності від 17.05.2017р., звернулась до приватного нотаріуса Мелітопольського районного нотаріального округу Бондар Т.І. з заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Однак, нотаріус своїм листом №299/01-16 від 05.07.2017р. відмовив у прийманні заяви та доданих до неї документів, оскільки для оформлення спадщини необхідне звернення безпосередньо спадкоємця, а ні його представника, а також нотаріусу необхідне надати оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно, але нажаль з часом вони були втрачені. Після подання [PERSON] до Мелітопольського міськрайонного суду позову, з'ясувалось що крім неї, до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернувся гр. [PERSON], який до заяви надав заповіт виданий [PERSON] у січні 2017р. і нотаріус завів спадкову справу. Таким чином відповідач [PERSON], який був залучений до справи в якості співвідповідача та надав відзив на позов, в якому у п1. зазначив, що заповіт складений 07.04.2018р. є нікчемний в силу ч.1 ст.210 та ст.215 ЦК України. Однак, з цім не можна погодитись, оскільки заповіт є односторонньою формою правочину і не підлягає державної реєстрації, вчинення нотаріальних дії уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування регулюються спеціальними, нормативно-правовими актами. Згідно ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Порядок вчинення дій щодо посвідчення заповітів зазначеними посадовими особами ґрунтується на нормах ст. 37 Закону "Про нотаріат", Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України і деталізується Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 № 3306/5. Статтею 52 ЗУ «Про нотаріат», передбачений порядок реєстрації нотаріальних дії, зокрема, про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі. Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії. Згідно запису зробленому на заповіті від 07.04.2018р., він зареєстрований в реєстрі за №14, тобто секретарем Вознесенської сільської ради були в повному обсязі виконані вимоги наведеної вище статті, що в свою чергу є доказом вчинення нотаріальної дії, яка була проведена в присутності двох свідків. У зв'язку з тим, що заповідач мав ваду зору та не мав змоги самостійно прочитати зміст заповіту, він був прочитаний в голос та посвідчений при свідках [PERSON] та [PERSON], які були запрошені самим заповідачем і підпис яких мається в спірному заповіті. Таким чином, розпорядження [PERSON] відповідало його справжньої внутрішньої волі та зроблено відповідно до порядку та вимогам що ставляться до оформлення заповіту. Крім того, Спадковий реєстр є Єдиним реєстром, а ні Державним реєстром, а відтак заповіт не підлягає державної реєстрації. Як зазначене в довідці Вознесенської сільської ради №1417 від 06.06.2018р, яка додана до матеріалів справи, заява [PERSON] про внесення заповіту до Єдиного реєстру надіслана 19.04.2017р. до ДП «Національні інформаційні системи» у м. Запоріжжя. Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які обставини, які б свідчачи про нікчемність або недійсність заповіту від 07.04.2017р. складеним [PERSON] на ім'я [PERSON], посвідченого секретарем Вознесенської сільської ради Л.А. Онищенко та зареєстрованого в реєстрі за №14. Згідно положень ч.3 ст.1254 ЦК України, кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Таким чином, [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом після померлого [PERSON] Оскільки [PERSON], в особі представника [PERSON], звернувшись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті батька отримала відмову в її прийнятті, в тому числи і з підстав відсутності оригіналів правовстановлюючих документів. Зазначене свідчить про те, що [PERSON] вчиняла дії спрямовані на вчасне прийняття та належне оформлення спадщини. Відповідно до п.3.1, листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13: «Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК)». Згідно п.3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи вищевикладене, той факт, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом, заповіт є дійсним, з заявою про відмову від прийняття спадщини до державної нотаріальної контори не зверталася, на даний час вона у зв'язку з відсутністю оригіналів документів не має можливості надати необхідні правовстановлюючі документи для отримання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, однак має бажання прийняти спадщину, тому суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на спадкове майно. На підставі вищевикладеного, та

Outcome: approved