Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-08 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що [INFO] помер її брат [PERSON], який постійно проживав за адресою [ADDRESS] та вона є єдиним спадкоємцем належного йому майна, а саме спадкового майна, яке він успадкував після смерті їх батьків, зокрема погріб літ. «пг» загальною площею 7,60 кв.м., а також фундамент будинку, розташованого по [ADDRESS] оскільки сам житловий будинок, який був розташований за вказаною адресою в 1997 році був повністю зруйнований пожежею. При цьому вказувала, що вказаний житловий будинок був збудованим її батьком [PERSON] у 1949 року, який помер [INFO], проте за життя він не оформляв відповідних правовстановлюючих документів. Після його смерті спадщину, до складу якої входив зазначений житловий будинок, фактично прийняла дружина [PERSON], але відповідних документів про прийняття спадщини вона також не оформляла. Таким чином, після смерті батьків спадкоємцем їх майна був саме померлий [PERSON] Посилалась на те, що вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, оскільки з моменту народження по день смерті брата проживала в будинку по [ADDRESS] використовувала погріб літ. «пг» для зберігання сільськогосподарської продукції, яку вирощувала на прилеглій земельній ділянці за вказаною адресою й відповідно після смерті брата також продовжує використовувати земельну ділянку та розташований на ній погріб. З метою прийняття спадщини та отримання відповідних правовстановлюючих документів вона зверталась з відповідною заявою в органи нотаріату, проте нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів, які підтверджували право власності померлого на спадкове майно. Посилаючись на вказане, а також з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила визнати за неї право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], а саме на залишок основної споруди - фундамент будинку [ADDRESS] та погріб літ. «пг» загальною площею 7,60 кв.м., який знаходиться за вказаною адресою. В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав, надав пояснення аналогічні її змісту та просив задовольнити з підстав викладених у позові. Позивач в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином повідомлялась судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав на адресу суду письмові заперечення на позов, в яких посилаючись на те, що у зв'язку зі знищенням будинку, як основної речі, приналежністю до якої був спірний погріб, відсутні підстави для визнання права власності на нього в порядку спадкування, оскільки це буде суперечити вимогам ч. 2 ст. 186 ЦК України й відповідно просив в задоволенні позову відмовити та справу слухати у відсутності представника ЧМР. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу При цьому, частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено та убачається з наявних в матеріалах справи копій свідоцтв про народження та про одруження, а також архівних довідок, [PERSON] та [PERSON] перебували між собою у шлюбі, під час якого у них народились діти - [PERSON] та [PERSON] (а/с 7-9, 13). Також судом встановлено, що [INFO] [PERSON] помер, а [INFO] померла [PERSON], [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про смерть (а/с 10-12). Відповідно до довідки ЧКОБТІ від 23.10.2014 року № 1931, по [ADDRESS] був розташований житловий будинок літ. А, який повністю зруйнований пожежею та залишився лише фундамент з погрібом літ. «пг» вартістю 2930 грн. (а/с 60). Даний будинок був розташований на земельні ділянці площею 842 кв.м., наданій в тимчасове користування землекористувачів будівельного кварталу (а.с. 31). При цьому, згідно довідки ТОВ «ТД Укрвторресурс» від 19.05.2014 року №871, за адресою [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] з 08.06.1949 року по день смерті [INFO], [PERSON] з 04.03.1945 року по день смерті та [PERSON] з 26.10.1960 року по день смерті [INFO] (а/с 16). Крім того, як встановлено судом, позивачка з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті брата [PERSON], на спадкове майно - житловий будинок та земельна ділянка по [ADDRESS] позивачка звернулась до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Олійник І.М., проте постановою від 21.04.2015 року їй відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів про належність майна спадкодавцю (а/с 14). Так, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка зазначала, що після смерті у 1997 році її брата [PERSON], який фактично прийняв спадщину після смерті батьків, залишилося спадкове майно, а саме залишки будинку, розташованого у [ADDRESS] які складаються із фундаменту з погрібом літ. «пг», вартістю 2930 грн. й відповідно вона після його смерті як його єдиний спадкоємець, фактично прийняла спадщину, вступивши в управління спадковим майном, однак оформити свої спадкові права позбавлена можливості у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно, а тому просила визнати за нею право власності на дане майно в порядку спадкування за законом в судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог чинного законодавства, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину. При цьому, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Зокрема, відповідно до вимог ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент пред'явлення позову. Відповідно до п. 4. Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Крім того, згідно з роз'ясненнями, які містяться в абз. 3 п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Як встановлено судом, [PERSON] помер [INFO] й відповідно після його смерті відкрилася спадщина на належне йому на праві власності нерухоме майно. Таким чином, суд ураховуючи дату смерті спадкодавця, приходить до висновку, що в даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме норми ЦК УРСР. Так, відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкування здійснюється по закону та по заповіту. Статтею 525 ЦК УРСР визначено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкоємця, а при оголошенні його померлим - день, вказаний в ст. 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини відповідно до ст. 526 цього Кодексу визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а коли воно не відоме - місце знаходження майна чи його основної частини. Згідно вимог ст. ст. 529-532 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Згідно вимог ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Отже, за змістом ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР, яка діяла на час відкриття спадщини, спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, як у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, що означає можливість спадкоємця мати майно у своєму віданні, вчинення ним відповідних дій стосовно зазначеного майна до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини. Таким чином, право власності спадкоємця на спадщину, яку він прийняв, презюмується. Відсутність державної реєстрації спадкового нерухомого майна не свідчить про неприйняття спадщини, а лише обмежує право спадкоємця щодо розпорядження цим майном. При цьому, відповідно до п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерством юстиції України від 14 червня 1994 року №18/5, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Крім того, положеннями ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Зокрема, позивачка, зазначаючи про те, що вони фактично вступила в управління спадковим майном після смерті брата, вказувала на те, що вона постійно мешкала у будинку [ADDRESS] з дня народження по день смерті брата [INFO], а також постійно використовувала погріб для зберігання сільськогосподарської продукції, яку вона вирощувала на прилеглій земельній ділянці та яку вона не може приватизувати через відсутність правовстановлюючих документів на погріб, однак на підтвердження вказаного, а саме факту проживання у будинку будь-яких документальних підтверджень позивачкою суду не надано, як і не надано відповідних довідок ЖРЕП у чи інших організацій тощо, а надана позивачкою довідка ТОВ «ТД Укрвторресурс» від 19.05.2014 року №871, підтверджує лише той факт, що за вказаною адресою були зареєстровані [PERSON] з 08.06.1949 року по день смерті [INFO], [PERSON] з 04.03.1945 року по день смерті та [PERSON] з 26.10.1960 року по день смерті [INFO] (а/с 16). Разом з тим, як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, позивачка після смерті брата з 1997 року постійно використовувала погріб, який залишився після знищення пожежею будинку, для зберігання сільськогосподарської продукції, яку вона вирощувала на прилеглій земельній ділянці, що при наявності належних та допустимих доказів може розцінюватись як факт прийняття нею спадщини після смерті брата у 1997 році, при встановленні підстав належності спадкодавцю спірного будинку на момент смерті. Таким чином, з метою вирішення питання про наявність підстав у позивача успадкувати майно після смерті [PERSON] доказуванню підлягає саме факт належності останньому спадкового майна. Так, згідно ст. 100 ЦК УРСР в редакції, що діяла до 1993 року, в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. Відповідно до правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові №6-137цс13, право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. Питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію й відповідно зазначені нормативні акти не передбачали того, що виникнення права власності на будинки, споруди залежало від державної реєстрації права власності, необхідність проведення якої було введено з часу набрання чинності ЦК України та Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно і їх обтяжень". Таким чином, за відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Як вже було встановлено судом та підтверджується довідкою ЧКОБТІ від 23.10.2014 року № 1931, по [ADDRESS] був розташований житловий будинок літ. А, який повністю зруйнований пожежею та залишився лише фундамент з погрібом літ. «пг» вартістю 2930 грн. Даний будинок був розташований на земельні ділянці площею 842 кв.м., наданій в тимчасове користування землекористувачів будівельного кварталу на підставі рішення виконкому ЧМР № 1275 від 4 грудня 1953 року. Згідно довідки ТОВ «ТД Укрвторресурс» від 19.05.2014 року №871, за вказаною адресою були зареєстровані [PERSON] з 08.06.1949 року по день смерті [INFO], [PERSON] з 04.03.1945 року по день смерті та [PERSON] з 26.10.1960 року по день смерті [INFO]. Разом з тим, згідно наданих позивачем копій генерального плану (схеми) з будівлями по [ADDRESS] убачається що на даній земельній ділянці площею 842 кв.м, станом на 1979 рік розташований житловий будинок площею 34,1 кв.м та веранда площею 3 кв.м і відповідно на копії даного генерального плану наявні відомості про те, що власником є [PERSON]. При цьому, як встановлено судом, позивачка, вказуючи на те, що її батьком був зведений будинок по [ADDRESS] в 1949 році, не надала суду відповідних доказів, які б вказували на те, що даний будинок дійсно був зведений саме її батьком [PERSON] та був прийнятий в експлуатацію та його будівництво було погоджено відповідно до вимог встановлених Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», а тому підстави вважати, що батько позивача [PERSON] у встановленому законом порядку після завершення будівництва будинку та здачі його в експлуатацію набув право власності на вказаний будинок відсутні, у зв'язку із чим, на думку суду, позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту будівництва будинку та здачу його в експлуатацію саме її батьком, а також не надано доказів наявності родинних відносин між її батька із [PERSON] й відповідно доказів їх спільного будівництва будинку, а відомості про реєстрацію батьків позивача та її брата у будинку [ADDRESS] та їх проживання не породжують виникнення права власності на нерухоме майно. За таких обставин, відсутність доказів належності зазначеного майна [PERSON] виключає можливість встановлення доведеності факту спадкування вказаного майна після його смерті [PERSON] й відповідно [PERSON], який помер [INFO] та після смерті якого позивачка фактично прийняла спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном. Крім того, згідно вимог ст. 132 ЦК УРСР приналежністю є річ, призначена служити головній речі і зв'язана з нею спільним господарським призначенням. Приналежність наслідує долю головної речі, якщо в договорі або в законі не встановлено інше. Усі господарсько-побутові будівлі та споруди у домоволодіннях, які були побудовані до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 22 січня 1979 року "Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель", не відносяться до категорії самовільних (самочинних), а тому для встановлення належності спадкодавцям спірного погріба як господарської споруди доказуванню підлягає час будівництва спірної споруди та факт її будівництва батьком позивача, або спадкодавцем, проте матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про те, коли саме та ким був збудований погріб літ. «пг» за адресою [ADDRESS]. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази які б вказували на те, що спірний погріб з фундаментом належав [PERSON], крім того у справі відсутні докази щодо того, коли саме був збудований цей погріб, оскільки його наявність в технічному паспорті, виготовленому 12.05.2014 року не підтверджує того факту, щоб він був збудований будь-ким із спадкодавців або належав їм, а також існував на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на час відкриття спадщини як після смерті [PERSON], так і після смерті [PERSON] Крім того, в технічних характеристиках вказаної господарської споруди відсутня вказівка на рік її побудови (а/с 20, 61-63). Також слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 131 ЦК УРСР складовою частиною речі є все те, що не може бути відділене від неї без пошкодження і істотного знецінення речі. При переході права на річ складові частини її не підлягають відділенню. Аналогічні положення містяться й у ст. 186 ЦК України, відповідно до якої річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим, як встановлено судом, спірний фундамент та погріб є складовою частиною будинку, який був повністю знищений внаслідок пожежі, а тому не можуть розглядатись як окремий об'єкт цивільних правовідносин в контексті заявлених позовних вимог. Крім того, згідно вимог чинного законодавства, підстави припинення права власності визначені у ст. 346 ЦК України, зокрема знищення майна. При цьому, згідно вимог ст. 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Внаслідок знищення майна воно перестає існувати або повністю втрачає свою цінність. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Також, вирішуючи даний спір по суті в контексті заявлених позовних вимог, варто зазначити про те, що якщо за життя спадкодавець не набув права власності на споруду чи житловий будинок, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини, разом з тим таких вимог позивачем заявлено не було. За таких обставин, оцінивши надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також ураховуючи те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів виникнення праві власності спадкодавців як на сам будинок, так і його залишки (фундамент з погрібом), суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання в порядку спадкування право власності на залишок основної споруди будинку [ADDRESS], а саме фундамент будинку та погріб. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed