Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

Звернувшись до суду із вказаним позовом, позивач просить: визнати розпорядження сільського голови Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області від 17.05.2018 № 17 "Про винесення догани директору Острівського будинку культури [PERSON]Ю.", від 25.05.2018 № 19 "Про винесення догани директору Острівського будинку культури [PERSON]Ю." та від 04.07.2018 № 21 "Про звільнення з посади директора Острівського будинку культури [PERSON]Ю." незаконними скасувати їх; поновити її на посаді директора Острівського будинку культури; стягнути з Острівської сільської\~ради Рокитнянського\~району Київської\~області на її користь середній\~заробіток за\~час вимушеного\~прогулу та моральну шкоду в сумі 50000,00 грн. В обгрунтування позову посилається на те, що вказані розпорядження відповідача є необгрунтованими у звязку із відсутністю доказів, які слугували підставою для її звільнення за ініціативою відповідача та порушення при цьому останнім вимог трудового законодавства, які стосуються порядку накладення дисциплінарних стягнень та звільнення з роботи за ініціативою власника. Заподіяння діями відповідача моральної шкоди обгрунтовує втратою нею, як єдином працюючим членом сімї, заробітку, що змушує її шукати інші джерела доходів та докладати додаткових зусиль для організації свого подальшого життя, зважаючи, що її чоловік на даний час тимчасово не працює за станом здоровя. Окрім того, на грунті погіршення матеріального достатку сімї між нею та чоловіком стали виникати сварки, що в сукупності з іншими обставинами спричиняє їй моральні страждання. У судовому засіданні позивач позов підтримала за викладених у ньому обставин і підстав та суду додатково показала, що викладені в актах відповідача обставини відсутності її на роботі не мали місця. Якщо вона і була відсутня в той чи інший час безпосередньо у будинку культури, то вона могла перебувати в той час у звязку із виконанням своїх службових обовязків в місцевих школі, дошкількому закладі, тощо, оскільки її робота не обмежується перебуванням у приміщенні будинку культури. Зазначила, що з сільським головою [PERSON] у неї склалися "натягнуті" стосунки і їй було відомо , що він хоче звільнити її з роботи, а тому навіть тільки із-за цієї обставини вона не могла допустити зі свого боку порушення трудової дисципліни. На разі, підтвердила, що знайома з правилами внутрішнього трудового розпорядку та зі своїми посадовоми обовязками. Проте останні відмовилася підписати, оскільки вважає, що вони є типовими і вона не погоджується з ними частково та пропонувала свої пропозиції щодо змісту останніх, але сільска рада на такі її пропозиції не погодилися. Підтвердила також, що була ознайомлена і з розпорядженням сільського голови про зобовязання її передати йому комплект запасних ключів від приміщення будинку культури, прот не виконала останнього, оскільки у приміщенні цього закладу знаходиться багато її особистих речей, які вона використовує у роботі. Також зазначила, що жодних пояснень від неї з приводу викладених в актах обставин від неї ніхто не вимагав, зі змістом таких її особисто не знайомили, як і не знайомили з розпорядженнями про оголошення доган. Про звільнення з роботи її попередили особисто 04.07.2018. На уточнююче запитанння про те, в чому полягає заподіяння їй моральної шкоди та чим обгрунтовується заявлений розмір останньої, послалася на викладені з цього приводу у позові обставини. Також показала, що докази того, що її чоловік є непрацездатним, відсутні, як і відсутні докази інших обставин, на які вона посилається в обгрунтування такої вимоги у своїй позовній заяві. Просила позов задовольнити. Представник позивача підтримав позов свого довірителя за викладених у ньому обставин і підстав та просив задовольнити. Представник відповідача позов не визнав та просив у задоволенні останнього відмовити. Також показав суду, що оскаржувані позивачем обставини мали місце і винесення їй доган та наступне звільнення з роботи були законними. На разі, визнає, що при цьому були допущені певні порушення закону. Зазначив, що від жителів села неодноразово надходили скарги на незадовольну роботу сільського будинку культури і це питанння було предметом обговорення сесії ради. Позивач неналежно виконувала покладені на неї посадовою інструкцією обовязки і про що ним неодноразово висловлювалися на її адресу усні зауваження, проте вона ігнорувала їх та продовжувала злісно порушувати трудову дисципліну і що власне стало підставою для звільнення її з роботи. Заслухавши у судовому засіданні сторін спору та їх представників, свідків, оглянувши отримані у справі письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~ Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;\~ чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;\~ які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;\~ яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;\~ чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;\~ як розподілити між сторонами судові витрати;\~ чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;\~ чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до розпорядження в.о.сільського голови [PERSON] від 14.07.2015 № 22 [PERSON] була прийнята на роботу з 14.07.2015 на посаду директора Острівського будинку культури (а.с.7) та була звільнена з даної посади з 04.07.2018 за ініціативою власника відповідно до розпорядження голови вказаного органу місцевого самоврядування від 04.07.2018 № 21 в порядку накладення дисциплінарного стягнення (а.с.22). Правовою підствою для звільнення з роботи позивача власник зазначив у своєму розпорядженні пункти 3, 4 статті 40 КЗпП, а підставою для накладення такого дисциплінарного стягнення - невиконання розпоряджень сільського голови та систематичне порушення трудової дисципліни. З цього приводу судом встановлено, що 01.06.2017 сільським головою [PERSON] затверджено посадову інструкцію директора Острівського будинку культури (а.с. 18-20), з якою була ознайомлена позивач, проте засвідчувати офіційно факт такої обставини вона відмовилася і що вона особисто підтвердила у судовому засіданні. 17.05.2018 сільським головою [PERSON] було винесено розпорядження № 13 "Про передачу комплектів ключів від приміщення будинку культури" (а.с.8), яким було зобовязано позивача передати сільському голові на зберігання запасний комплект ключів з метою доступу до приміщення вказаного закладу на час проведення ремонтних робіт чи на випадок надзвичайних ситуацій у відсутність керівника закладу. Будучи ознайомленою із вказаним розпорядженням, позивач відмовилася офіційно засвідчити таку обставину та виконати розпорядження по суті і що вона також підтвердила особисто у судовому засіданні у своїх показаннях. Своїм розпорядженням від 17.05.2018 № 17 (а.с.9) сільський голова застосував відносно позивача дисциплінарне стягнення у виді догани, зазначивши підставою для останнього самовільне відлучення позивача з робочого місця 16.05.2018 в період з 12 до 14:30 години. Аналогічне розпорядження було винесено власником 25.05.2018 за № 19 (а.с.11), підставою для накладення якого також було зазначено обставину самовільного відлучення позивача з робочого місця 25.05.2018 в період з 12 до 14:30 години. Чим підтверджуються зазначені у обох розпорядженнях обставини тимчасової відсутності позивача на роботі на роботі без поважних причин (прогулу), у тексті останніх зазначено не було, позаяк матеріали справи містять копію [PERSON] обстеження місця роботи директора Острівського будинку культури від 16.05.2018 за підписами членів комісії [PERSON] та [PERSON] та копію аналогічного [PERSON] від 25.05.2018 за підписами вказаних осіб (а.с. 10, 12). В обох випадках акти затвердженні сільським головою [PERSON] та засвідчують факт самовільної відсутності позивача на робочому місці з 12:00 до 16:00 години. Такі ж акти були складені за участю працівників власника 01, 13, 14, 15 та 30 червня 2018 (а.с13-17). У всіх зазначених випадках власник не вимагав від позивача пояснень з приводу її тимчасової відсутності на роботі і під час її тимчасової непрацездатності, що мала місце з 08 по 20 червня 2018 включно, не вживав заходів для зясування причини відсутності на роботі позивача. Викладене підтверджується показаннями у судовому засіданні сторін спору, їх представників, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та оглянутими у судовому засіданні отриманими у справі письмовими доказами. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналогічні положення містяться у ст.\~19\~ ЦК України, за якими суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За вимогами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.\~ Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~ Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.\~ Відповідно до положень статті\~ 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Згідно ст. 83 ЦК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду спору по суті. Судом встановлено, що між сторонами мають місце трудові правовідносини (трудовий спір), які \~ мають регулюватися положеннями ст.ст.19, 43 Конституції України та ст.ст. 2, 5-1, 36, 40, 139, 142, 147, 221, 232, 235, 237-1 КЗпП. Відповідно до положень ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Таке гарантоване Конституцією України право громадян на працю знаходить своє підтвердження і в положеннях ст.5-1 КЗпП. Як вбачається із встановлених обставин спору, позивач була звільнена відповідачем із займаної посади з посиланням, як на правову підставу такого свого рішення, на положення частин третьої та четвертої статті 40 КЗпП. Зогляду на зміст останніх трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Позаяк, зміст розпорядження сільського голови від 04.07.2018 № 21, за яким позивача було звільнено з роботи, а також отримані у справі письмові докази, не дають підстав для висновку про відповідність такого рішення відповідача вимогам закону, а саме про правомірність звільнення позивача з роботи. Обставина невиконання позивачем без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором, посадовою інструкцією або правилами внутрішнього трудового розпорядку, а також застосування з цього приводу до неї власником дисциплінарних чи громадських стягнень, свого підтвердження належними та допустимими доказами в судовому засіданні не знайшли. До [PERSON] обстеження місця роботи директора Острівського будинку культури, на які в обгрунтування вказаних обставин посилається відповідач, суд відноситься критично, зважаючи, що викладені в них обставини не знайшли свого належного підтвердження у судовому засіданні. Більше того, у суду маються сумніви щодо обєктивності обставин їх складання у визначені в них дати часу, зважаючи, що допитані у судовому засіданні свідки, зокрема свідок [PERSON], показала суду, що за її участю такі акти складалися декілька раз приблизно всередині червня місяця 2018 року. Такий сумнів суду ще більше підтверджується, якщо звернути увагу на суперечливість обставин, викладених щодо періоду часу відсутності на роботі позивача в актах від 16.05.2018, 25.05.2018 та зазначених даних з цього питанння у розпорядження власника від 17.05.2018 № 17 та від 25.05.2018 №19, якими позивачу було винесено догани за самовільне відлучення з робочого місця. Так, в актах цей період часу зазначено як "з 12.00 год. до 16.00 год. 2018 року", тоді як в у вказаних розпорядженнях "з 12.00 до 14.30 год.. Окрім того, 13, 14 та 15 червня 2018 акти були складені у період тимчасової непрацездатності позивача (а.с. 14-16, 21), що вкотре вказує на сумнівність їх змісту та невідповідність останнього обєктивним обставинам справи. Також позивачем порушено передбачений ст.149 КЗпП порядок застосування дисциплінарних стягнень і в тому числі в частині вимоги від позивача перед застосуванням до нього кожного з дициплінарних стягнень особистого пояснення по факту порушень, які він вважав встановленими і на підставі яких ним власне і було застосовано такі дисциплінарні заходи. Позивач заперечила в судовому засіданні вказані обставини, тоді як відповідач, посилаючись на них в обгрунтування заперечення проти позову, на переконання суду їх належним чином не довів. Посилаючись на у судовому засіданні на те, що позивач була звільнена в тому числі за прогули на підставі ч.4 ст.40 КЗпП та зазначаючи при цьому як підставу для прийняття такого рішення [PERSON] обстеження місця роботи директора Острівського будинку культури від 16 та 25 травня 2018, позивач допустив порушення вимог ч.2 ст.149 КЗпП в тім, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. На це вказує та обставина, що вказані акти були підставою для застосування до позивача дисциплінарних стягнень у виді доган відповідно до розпоряджень власника від 17.05.2017 № 17 та від 25.05.2018 № 19. Слід також відмітити, що отримані у справі докази не дають підстав стверджувати, що при обранні вказаних видів дисциплінарних стягнень власник намагався будь-яким чином обєктивно зясувати наявність проступків, розмір заподіяної ними шкоди, обставини, за яких вони були вчинені, та попередню роботу позивача з тим, щоб врахувати їх при застосуванні зазначених дисциплінарних стягнень. Все викладене у своїй сукупності вказує на системне порушення відповідачем вимог чинного трудового законодавства, що передувало звільненню з роботи позивача і що вказує на незаконність винесених ним розпоряджень про накладення на [PERSON] дисциплінарних стягнень, звільнення її з роботи та правомірність оскарження таких дій позивачем з огляду на положення ст.ст. 40, 150 КЗпП. Таким чином, відповідачем порушено положення ст. 19 Конституції України в тім, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України і що у свою чергу призвело до порушення трудових прав позивача, які підлягають судовому захисту як того вимагають положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та мають бути поновлені. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який вирішує трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи, що судом встановлено обставину незаконності звільнення позивача з роботи, вона підлягає поновленню на роботі з 04.07.2018 із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Період вимушеного прогулу слід обраховувати таким чином з 04.07.2018 по день ухвалення судом рішення у даній справі (25.09.2018), оскільки в частині поновлення на роботі воно підлягає негайному виконанню. Середній заробіток працівника визначається відповідно до приписів ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно п.5 розділу ІV вказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку). Відповідно до Довідки про доходи на імя позивача від 25.09.2018, позивачу було нараховано за два останні місяці перед звільненням (травень, червень 2018) 7636,20 грн. (3818,10 грн х 2 = 7636,20 грн). Кількість фактично відпрацьованих робочих днів у травні становила 21, а у червні 20. Звідси розмір середньоденної заробітної плати позивача, який підлягає врахуванню при обчисленні оплати вимушеного прогулу, складає 186,25 грн. (7636,20 грн : 41 дн. = 185,25 грн). За викладеного розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу має проводитися множенням середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів у кожному місяці з 04 липня по 25 вересня 2018 включно (день ухвалення рішення судом ). Кількість робочих днів у липні та серпні 2018 становила 22, у вересні 20. Таким чином, з огляду на встановлені обставини спору, розрахунок суми середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу має бути проведений з врахуванням 19 робочих днів у липні місяці 2018 та з врахуванням 22 та 17 днів за серпень та вересень 2018 відповідно. Звідси, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що має бути стягнута з відповідача на користь позивача на час ухвалення рішення судом, становить 10802,50 грн. (липень: 19 дн. х 186,25 грн = 3538,75 грн) + (серпень: 22 дн. х 186,25 грн + 4097,25 грн) + ( вересень: 17 дн. х 186,25 грн = 3166,25 грн) = 10802,50 грн). З приводу вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Абз. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснює, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. З огляду на вказані положення закону та встановлені обставини спору суд вважає, що сам по собі розмір заподіяної позивачу її незаконним звільненням з роботи моральної шкоди в абстрактному розумінні значення останньої, не є значним і таким, що підлягає грошовій оцінці, а тому суд приходить до висновку, що справедливою сатисфакцією такої є відновлення її порушеного права поновлення на роботі. На переконання суду такий спосіб відшкодування позивачу заподіяної неправомірними діями відповідача моральної шкоди не суперечить нормам матеріального права, є справедливим та достатнім з огляду на встановлені обставини спору і в тому числі в частині відношення позивача до своїх обовязків, покладених на неї діючим за період її перебування на посаді директора будинку культури до звільнення трудовим законодавством (безпідставна відмова на переконання суду від засвідчення факту ознайомлення з посадовою інструкцією директора Острівського будинку культури, відмова виконувати розпорядження голови Острівської сільської ради від 17.05.2018 № 13 і що вона особисто підтвердила у судовому засіданні). Окрім того, позивачем в силу вимог ст.81 ЦПК України не доведено належним чином тих обставин, що незаконне звільнення призвело до її моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих звязків та вимагало і вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Її посилання з цього приводу у судовому засіданні в тім, що вона у звязку із звільненням з роботи не змогла підготувати дітей належним чином до школи, оскільки була єдиною особою, яка отримувала дохід в сімї, тоді як чоловік не працює за станом здоровя, зважаючи, що належні та допустимі докази такої обставини нею суду надані не були, самі по собі таких обставин не підтверджують, а тому до уваги судом не беруться. З цих підстав не беруться до уваги і доводи позивача в тім, що на грунті погіршення матеріального достатку сімї між нею та чоловіком стали виникати сварки, що в сукупності з іншими обставинами спричиняє їй моральні страждання. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. У відповідності до положень ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідавча на користь позивача 3000,00 грн в рахунок відшкодування понесених нею судових витрат по оплаті правої допомоги та на користь держави судовий збір в сумі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial