Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] 13 грудня 2019 року звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом до Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, який уточнив в поданій до суду 19 грудня 2019 року заяві. Уточнену позовну заяву, звертаючись з позовними вимогами до двох відповідачів: Київського ВДВС м.\~Полтава Головного\~територіального управління\~юстиції у\~Полтавській області\~та \~Головного територіального\~управління юстиції\~у Полтавській\~області, обґрунтовував тим, що в провадженні Київського ВДВС м. Полтави перебуває виконавче провадження про стягнення з нього грошових коштів на користь ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження стало відомо, що 26.11.2019 державним виконавцем накладено арешт на кошти, що знаходяться на рахунках позивача в банківських установах. Вказував, що з такими діями державного виконавця не погоджується, оскільки рахунок в АТ КБ «Приватбанк», на грошові кошти на якому накладено арешт, використовується для зарахування заробітної плати. В своїй уточненій позовній заяві просив суд зняти арешт з належних йому на праві власності коштів (заробітна плата), які знаходяться на картковому рахунку № [NUMBER] р/р [NUMBER] , відкритому в АБ КБ «Приватбанк», який накладено постановою державного виконавця від 26.11.2019 у виконавчому провадженні № 3920519. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 19 грудня 2019 року зазначена позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання з розгляду справи по суті. Київським ВДВС у м. Полтаві 23 січня 2020 року подано до суду відзив на позовну заяву, де відповідач зазначив, що в провадженні відділу ДВС находиться зведене виконавче провадження № 39764948 про стягнення з [PERSON] грошових коштів на користь [PERSON] та на користь ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», в межах якого державним виконавцем 26.11.2019 внесено постанову про арешт коштів боржника, яку направлено до АТ КБ «Приватбанк». Відповідач вказував, що арешт накладено на грошові кошти на рахунках боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Вважає, що при вирішенні питання про арешт коштів боржника державним виконавцем не порушено вимоги ч. 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» та не порушено прав позивача. Також відповідач вказував на те, що позивачем пропущено 10-денний строк оскарження рішення державного виконавця про арешт коштів. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні позивач та представник позивача повністю підтримали подану до суду 19 грудня 2019 року позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Наполягали на тому, що належним відповідачем є Київський ВДВС у м. Полтаві, яким було прийняте рішення про накладення арешту на грошові кошти. Відповідачі в судове засідання своїх представників не направили, будучи повідомленими про розгляд справи. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позовних вимог, пояснив, що [PERSON] обіцяв йому повністю погасити борг. Третя особа ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» в судове засідання свого представника не направив, хоча був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду за адресою, яка є зареєстрованим у встановленому законом порядку місцезнаходженням юридичної особи. Суд, заслухавши позивача та представника позивача, третю особу, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що в провадженні Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві північно-східного регіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) перебуває зведене виконавче провадження № 39764949 з примусового виконання рішень Київського районного суду м. Полтави про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів в розмірі 105797,50 грн (залишок 97327,05 грн) та на користь ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» коштів в розмірі 144094,97 грн (залишок 135570,52 грн). Згідно ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень згідно зі ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Закон України «Про виконавче провадження» встановлює саме обов`язок, а не право державного виконавця, відкрити виконавче провадження та прийняти виконавчий документ до виконання, вживати заходів щодо примусового виконання. Заходами примусового виконання рішень відповідно до норм ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Відповідно до норм п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей. Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. В силу абз. 2 ч. 2 ст. 48 Закону забороняється звернення стягнення та накладення арешту лише на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15 1 Закону України "Про електроенергетику", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19 1 Закону України "Про теплопостачання", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26 1 Закону України "Про теплопостачання", статті 18 1 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення", на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки", на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом. Судом встановлено, постановою державного виконавця Київського ВДВС м. Полтави ГТУЮ у Полтавській області (нині Київський відділ державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-східного регіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми)) від 26.11.2019 накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника [PERSON] , крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом. Зазначене рішення державного виконавця про накладення арешту на грошові кошти прийнято на підставі та в межах повноважень, наданих державному виконавцеві. Тобто державний виконавець, виконуючи свої професійні обов`язки та діючи в межах чинного законодавства вчинив дії, щодо виконання боржником рішення суду. Суд звертає увагу, що постанова про накладення арешту на рахунки боржника містить застереження щодо не накладення арешту на рахунки, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом. Разом з тим, дослідженими в справі доказами встановлено, що на ім`я позивача [PERSON] в АТ КБ «Приватбанк» відкрито картковий \~ \~ \~ \~ рахунок 516875* [NUMBER] , який використовується для зарахування заробітної плати, що підтверджується даними довідки ТОВ «ССК» (а.с. 7) та випискою по рахунку (а.с. 8). Приписами частини першої статті 2, частини другої статті 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961, визначено, що дана Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Заробітна плата в розумінні поняття «власності» є майном, на захист якого в тому числі стає стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Принципи, закріплені в статях 3 та 43 Конституції України, також знаходять своє вираження в положеннях статей 97 Кодексу законів про працю, статтях 15, 22, 24 Закону України «Про працю». Зазначені норми в сукупності свідчать про те, що держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Верховним Судом у постановах від 27.03.2018 у справі № 922/808/16, від 16.05.2018 у справі № 905/294/15, від 11.06.2018 у справі № 910/4153/13, від 09.09.2019 у справі № 913/958/16, від 27.06.2019 у справі № 916/73/19 викладена правова позиція, згідно з якою накладення арешту на грошові кошти, за рахунок яких здійснюється виплата заробітної плати, є неправомірним. Тому суд приходить до висновку, що накладення арешту на грошові кошти, які перераховуються ТОВ «Спеціалізована сервісна компанія» як заробітна плата [PERSON] на картковий рахунок [NUMBER] , відкритий на ім`я [PERSON] в АТ КБ «Приватбанк» порушує права позивача. Арешт будь-яких інших грошових коштів, які знаходяться або будуть надходити на вказаний рахунок не порушує прав позивача, який є боржником у виконавчому провадженні та до якого вживаються державним виконавцем заходи примусового виконання рішень. Разом з тим позивач [PERSON] , обираючи спосіб захисту свого права, звернувся до суду не в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, передбаченому ст. 447 ЦПК України, а саме з позовом про зняття арешту в порядку позовного провадження. Позовні вимоги позивачем заявлено до двох відповідачів Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (на час розгляду справи Київський відділ державної виконавчої служби м. Полтава Північно-Східного регіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми)) та \~ Головного\~територіального управління\~юстиції у\~Полтавській області , правонаступником якого відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 9 жовтня 2019 р. N 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» є Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми). Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 2 постанови від 3 червня 2016 року N 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснив, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Позивач [PERSON] ,, обираючи на власний розсуд надані йому процесуальні права, звернувся з позовом до неналежного відповідача. До початку розгляду справи по суті судом було запропоновано позивачу замінити неналежного відповідача на належного, але позивач наполягав на вирішенні справи в межах заявлених позовних вимог та вважав належним відповідачем саме Київський ВДВС м. Полтава. Разом з тим, як встановлено судом, Київський ВДВС м. Полтава Північно-Східного регіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), Північно-Східне регіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми), які є відповідачами в справі, прав позивача не порушували. Встановивши даній обставини, вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про відмову [PERSON] в задоволенні позовних вимог у зв`язку з невірно обраним способом захисту своїх прав та пред`явленням позову до неналежних відповідачів. У зв`язку\~з відмовою\~в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати відповідно до норм ст. 141 ЦПК України не підлягають йому відшкодуванню.

Outcome: dismissed