Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

Виклад позиції позивача. АТ КБ «Приватбанк», в особі представника Савіхіної А. М., звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 28 жовтня 2017 року у сумі 8693,73 грн, укладеного між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк». Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 28 жовтня 2017 року. Позичальник при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Отже, підписавши заяву між сторонами, у відповідності до ст. 634 ЦК України, був укладений договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору. Банком на підставі договору про надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачу надано у користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 5000 грн. Таким чином, банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав позичальнику можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Позичальник зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором. Але в процесі користування кредитним рахунком позичальник не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями. Позивач зазначає, що [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 21 листопада 2018 року. Посилаючись на ч.3 ст. 1268 ЦК України, вказує, що спадкоємці позичальника мали право подати заяву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 14 листопада 2018 року по 14 травня 2019 року. В даному випадку спадкоємцем, на їх думку, яка постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини є [PERSON] . Вказана обставина підтверджується копіями паспортів [PERSON] та [PERSON] , де в якості адреси реєстрації зазначена: [ADDRESS] . Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину (ч.3 ст.1281 ЦК України). На виконання вимог вищевказаної норми закону позивачем 21 лютого 2020 року була направлена претензія кредитора до Кегичівської державної нотаріальної контори та 05 березня 2020 року отримана відповідь, в якій зазначалось, що спадкоємці померлого позичальника із заявами про прийняття спадщини чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії АТ КБ «Приватбанк». Позивач вважає, що відповідач прийняв спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника. При цьому, позивач зазначає, що згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. 16 травня 2020 року до спадкоємців позичальника було направлено лист-претензію, згідно яких позивач пред`явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком становить 8693,73 грн, яка складається з наступного: 8693,73 грн - заборгованість за тілом кредита, в т.ч. 0,00 грн - заборгованість за простроченим тілом кредита, 8693,73 грн - заборгованість за простроченим тілом кредита, 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками, 0,00 грн - заборгованість за простроченими відсотками, 0,00 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, 0,00 грн - нарахована пеня, 0,00 грн - нараховано комісії. Крім того, просить стягнути з відповідача і понесені банком судові витрати у справі, у сумі 2270 грн. Відповідачем відзиву на позовну заяву до суду не подано. Процесуальні питання пов`язанні з розглядом справи. 03 лютого 2021 року АТ КБ «Приватбанк» в особі представника звернулося до Кегичівського районного суду Харківської області з позовом. На виконання вимог ч.6 ст.187 ЦПК України 03 лютого 2021 року, судом направлено звернення до відповідного органу реєстрації щодо місця перебування та місця проживання відповідача. Ухвалою суду від 05 лютого 2021 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26 лютого 2021 року. У задоволенні клопотання про розгляд справи в спрощеному позовному провадженні та огляд вебсайту відмовлено. Ухвалою від 26 лютого 2020 року закрито підготовче провадження та призначено до розгляду справи по суті на 22 березня 2021 року. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надавши заяву, в якій повідомляється, що позовні вимоги підтримує, просить розглянути справу за відсутності позивача. Вказує, що до позовної заяви додані всі необхідні матеріали, витребування додаткових доказів не потрібно. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про місце, дату та час повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, також остання направляла на адресу суду копію заяви від 14 березня 2019 року засвідчену секретарем Слобожанської селищної ради Харківської області та зареєстрованої в реєстрі під №25, в якій вказано, що вона відмовляється від прийняття спадщини після померлого сина [PERSON] . Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав договір №б/н від 28 жовтня 2017 року (а.с.13). Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 21 листопада 2019 року у відкритті провадження у справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено у зв`язку зі смертю [INFO] (а.с. 71). Відповідно до копії паспорта померлого він був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 67-68), за вказаною адресою також зареєстрована [PERSON] , що підтверджується копією паспорта та відомостями наданими старостою сіл смт Слобожанське, с. Козацьке, с. Олександрівське, с. Антонівка (а.с.69-70, 96). 28 січня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Кегичівської державної нотаріальної контори Харківської області з претензією кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України, в якому, зокрема повідомило спадкоємців померлого [PERSON] про наявність заборгованості перед банком у розмірі 8693,73 грн (копія, а.с. 73). З копії спадкової справи, наданої завідувачем Кегичівської державної нотаріальної контори Харківської області вбачається, що спадкова справа після смерті [INFO] [PERSON] була заведена за претензією кредитора, яка отримана та зареєстрована 26 лютого 2020 року в книзі вхідної кореспонденції за №262/0214 та додана до матеріалів спадкової справи № 52/2020. Спадкоємці стосовно прийняття чи відмови від прийняття спадщини до Кегичівської ДНК не звертались. Довести до відома спадкоємців про вимогу банку немає можливості (а.с. 105), про що повідомлено листом АТ КБ «Приватбанк», який отримано 05 березня 2020 року (копія, а.с.74). 16 травня 2020 року АТ КБ «Приватбанк» направило [PERSON] лист-претензію, згідно якої позивач пред`явив свої вимоги (а.с. 75-79). З матеріалів справи вбачається, що на виконання ухвали Кегичівського районного суду Харківської області від 05 лютого 2021 року судом отримано інформацію від Кегичівської селищної ради від 01 березня 2021 року за №246, з якої вбачається, що станом на 14 листопада 2018 року [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] та має склад сім`ї: син - [PERSON] , 1975 року народження (а.с. 117). Згідно до заяви [PERSON] від 14 березня 2019 року засвідчену секретарем Слобожанської селищної ради, адресовану нотаріальній конторі [PERSON] відмовляється від прийняття спадщини після померлого сина [PERSON] , дана заява зареєстрована в реєстрі за №25 (копія, а.с.118). Відповідно до наданого розрахунку станом на дату смерті позичальника заборгованість перед банком за кредитним договором становить 8693,73 грн, яка складається з наступного: 8693,73 грн - заборгованість за тілом кредита, в т.ч. 0,00 грн - заборгованість за простроченим тілом кредита, 8693,73 грн - заборгованість за простроченим тілом кредита, 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками, 0,00 грн - заборгованість за простроченими відсотками, 0,00 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, 0,00 грн - нарахована пеня, 0,00 грн - нараховано комісії (а.с. 7-9). Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі статтею 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Згідно з частиною 2 статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями частини 1 статті 611 ЦК України, визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права й обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком прав і обов`язків, зазначених у статті 1219 ЦК України (статті1218, 1231 цього Кодексу). За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Крім того, згідно з частинами 2, 4 статті 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. За роз`ясненнями, наведеними в п. 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, - при вирішенні спорів щодо виконання зобов`язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати, що з урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статтею 1297 ЦК, зокрема з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця, розмір якої може бути визначений за правилами статті 625 цього Кодексу. Звертаючись до суду з позовом про стягнення з [PERSON] суми боргу за кредитним договором, укладеним із [PERSON] АТ КБ «Приватбанк» посилався на ту обставину, що відповідач, виходячи зі змісту частини третьої статті 1268 ЦК України, є спадкоємцем [PERSON] як особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. З огляду на викладені норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що при вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. До спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи. Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 28 серпня 2019 року в справі № 61-24985св18 та від 21 серпня 2019 року в справі № 61-19229св18. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно абз. 13 ст. 6 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України" реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Таким чином, з наведених норм вбачається, що поняття "місце реєстрації" та "місце проживання" не є тотожними юридичними поняттями. У рішенні від 14 листопада 2001 року у справі № 1-31/2001 (справа щодо прописки) Конституційний Суд України констатував, що вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним та непорушним (ст. 21 Конституції України). Водночас назване право не є абсолютним. Свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України можуть бути обмежені, але тільки законом (ст. 33 Конституції України). Отже, реєстрація місця проживання є адміністративною дією, яка встановлює додатковий зв`язок особи з державою і не є обставиною, яка підтверджує чи спростовує фактичне місце проживання або перебування особи. Таким чином, підстав вважати, що [PERSON] є такою, що прийняла спадщину згідно з частиною 3 статті 1268 ЗК України, оскільки постійно проживала із спадкодавцем - позичальником [PERSON] , немає. Доказів протилежного позивачем до суду не надано. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно принципу диспозитивності, визначеному у ст. 13 ЦК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У статті 83 ЦПК України передбачено: 1. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. 2. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. 3. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. 4. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.<……> 8. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, з огляду на норму ст. 1282 ЦК України та зміст згаданих норм ст. 12, 13, 81 ЦПК України, саме на позивача, як кредитора у зобов`язанні, покладається обов`язок доведення наявності боргу та спадщини у спадкоємця, на яку має відбутися звернення. З цією метою він має право звернутися, як до нотаріуса з відповідним запитом, так і до суду, в порядку ст. 83, 84 ЦПК України, у разі неможливості самостійно надати відповідні докази. Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки. Всупереч процесуального обов`язку, передбаченому ст. 12, 81, 83 ЦПК України позивач не надав до суду доказів про наявність спадкового майна, в межах вартості якого відповідно до згаданої норми ст. 1282 ЦК України можливе стягнення за боргами спадкодавця. Згідно з частиною 6 статті 81 ЦК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що предметом спору у цій справі є вимоги кредитора до спадкоємця про стягнення заборгованості за кредитним договором, АТ КБ «Приватбанк» зобов`язано було довести ті обставини, на які воно посилалося як на підставу свої вимог, тобто подати суду докази наявності у спадкодавця майна та його вартості, кола спадкоємців, які прийняли спадщину, а у випадку неможливості надати такі докази - заявити клопотання про їх витребування. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №306/486/17 (провадження №61-34520св18). З огляду на правові норми та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то підстав для розподілу судових витрат суд не вбачає. Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу. Як встановлено ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed