Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-21 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом про визнання недійсним договору комісії, укладеного 07.03.2008 року між [PERSON], [PERSON] і Товариством з обмеженою відповідальністю "МК-БУД". В обґрунтування заявленого позову зазначає, що між сторонами було укладено договір комісії, згідно з умовами якого позивач зобов'язувався за дорученням відповідача [PERSON] за плату укласти від свого імені договори купівлі-продажу транспортних засобів і машин згідно з переліком, визначеним у договорі. Оскільки сторони погодили, що договір комісії потребує нотаріального посвідчення, позивач повідомив відповідача, що вважає договір недійсним та від свого імені та за власні кошти самостійно придбав для себе зазначені транспортні засоби на підставі договорів купівлі-продажу та здійснив реєстрацію транспортних засобів і машин. Проте, у жовтні 2017 року [PERSON] звернувся до нього з листом-претензією, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору комісії саме він є власником вказаних транспортних засобів і машин. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між сторонами було укладено договір комісії, він як комітент належним чином виконав свої обов'язки за договором, передав [PERSON] в момент підписання договору грошові кошти необхідні для придбання обумовленого в договорі майна, космісіонери надали йому звіт про виконання договору комісії, зазначивши що повністю виконали свої зобов'язання та придбали для нього транспортні засоби та машини згідно переліку, зазначеному в договорі комісії. Більше того, факт належності спірних транспортних засобів і машин саме [PERSON] визнавався і відповідачами за зустрічним позовом, оскільки транспортні засоби та машини, придбані комісіонерами за договором комісії були передані в строкове оплатне користування Товариству з обмеженою відповідальністю "МК-БУД", директором якого також є [PERSON] відповідно до договору оренди, укладеного [PERSON] як власником майна - орендодавцем, та ТОВ "МК-БУД" на стороні орендаря. Наведене свідчить про те, що відповідачі укладаючи договір оренди визнавали право власності [PERSON] на спірні транспортні засоби та машини. Оскільки зараз відповідачами оспорюється його право власності на транспортні засоби та машини, просить суд визнати за ним право власності на них та, враховуючи наявність арештів внаслідок господарської діяльності ТОВ "МК-БУД", відповідно до ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження", зняти арешти із спірного майна. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач проти задоволення позовних вимог не заперечив, просив прийняти законне рішення. Дослідивши наявні у справі докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом задоволенню не підлягають, а зустрічний позов слід задовольнити. Судом встановлено, що 07.03.2008 року між [PERSON], [PERSON] і Товариством з обмеженою відповідальністю "МК-БУД" було укладено договір комісії, відповідно до п. 1.1 якого Комісіонери - [PERSON] і Товариство з обмеженою відповідальністю "МК-БУД" зобов'язуються за дорученням Комітента - [PERSON] за комісійну плату вчинити від свого імені та за рахунок комітента правочини, визначені п.1.2. договору, а саме договори купівлі-продажу наступних транспортних засобів і машин: легковий-В DAEWOO LANOS TF69Y, вантажопасажир.-В ГАЗ-2705, фургон-С MERCEDES-BENZ 612 D, фургон-С ГАЗ-66, машина бурильна Vermeer Navigator D 7x11, кабелеукладач Vermeer FL-115, кабелеукладач Vermeer P-185, траншеєкопач Vermeer V-8550. Відповідно до приписів статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до вимог частини 1 статті 208 ЦК України, договори між фізичною та юридичною особою укладаються в письмовій формі. Стосовно нотаріального посвідчення договору, згідно з частиною 1 статті 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. З наведеного вбачається, що до договору комісії, однією зі сторін якого є юридична особа, застосовуються вимоги закону щодо письмової форми договору. Обов'язкового нотаріального посвідчення договору комісії законом не передбачено. Надаючи оцінку доводам позивача за первісним позовом про те, що сторони домовилися про нотаріальне посвідчення оспорюваного договору комісії, суд враховує наступне. Відповідно до частини 3 статті 10, частини 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона покликається як на підставу своїх вимог та заперечень. Разом з тим, доказів, які б вказували на наявність між сторонами угоди щодо нотаріального посвідчення договору комісії, позивачем суду не надано. Більш того, п. 7.1 оспорюваного договору комісії передбачено, що цей договір підписується сторонами та не потребує нотаріального посвідчення. З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог за первісним позовом про визнання недійсним договору комісії, укладеного 07.03.2008 року між [PERSON], [PERSON] і Товариством з обмеженою відповідальністю "МК-БУД". Вирішуючи вимоги заявлені позивачем за зустрічним позовом, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до частини 1 статті 1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. З договору, укладеного 07.03.2008 року між [PERSON], [PERSON] і Товариством з обмеженою відповідальністю "МК-БУД", вбачається, що [PERSON] і Товариство з обмеженою відповідальністю "МК-БУД" зобов'язалися укласти договори купівлі-продажу транспортних засобів та машин відповідно до обумовлених у договорі вимог щодо вартості та моделей таких засобів та машин. Сторонами не заперечується той факт, що для сплати вартості транспортних засобів та машин [PERSON] передав грошові кошти у розмірі вартості транспортних засобів та машин, визначеному договором, [PERSON]. Факт отримання комісіонером коштів на виконання умов договору комісії підтверджується також і п. 1.4. договору комісії. Згідно з частиною 1 статті 1022 ЦК України, після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що 24 березня 2012 року на виконання умов договору комісії від 07.03.2008 року, укладеного між Комітентом - [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і Товариством з обмеженою відповідальністю "МК-БУД" з іншої сторони, комісіонери надали Комітенту звіт про виконання договору, відповідно до змісту якого Комісіонерами було придбано у приватну власність Комітента транспортні засоби згідно з переліком, визначеному договором комісії. Згідно з частиною 1 статті 1018 ЦК України, майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента. Однак, як вбачається із свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів та машин, транспортні засоби та машини були зареєстровані за Товариством з обмеженою відповідальністю "МК-БУД". Із листа директора Товариства з обмеженою відповідальністю «МК-БУД» [PERSON] вбачається, що Товариство вважає, що транспортні засоби та машини були набуті ТОВ «МК-БУД» у власність за договорами купівлі-продажу, саме Товариство є власником зазначених транспортних засобів і машин, а договір комісії, укладений між сторонами є недійсним, оскільки нотаріально не посвідчувався. У відповідності до статті 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, а в ч. 2 цієї статті зазначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та правочини. Як встановлено, частиною 1 статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, а згідно ч. 2 цієї статті, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до приписів статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, суд погоджується з доводами позивача за зустрічним позовом [PERSON] про набуття ним відповідно до договору комісії та договорів купівлі-продажу права власності на транспортні засоби та машини, згідно переліку визначеному договором комісії, оскільки право власності відповідно до вимог закону на майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента. Суд приймає до уваги також і те, що 24 березня 2012 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «МК-БУД» було укладено договір оренди транспортних засобів та машин, відповідно до якого [PERSON] передав у поворотне, строкове, платне володіння та користування транспортні засоби і машини, належні йому на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «МК-БУД». Тим самим, Товариство з обмеженою відповідальністю «МК-БУД» на час укладення договору оренди визнавало право власності на спірні транспортні засоби та машини за [PERSON]. Відповідно до приписів частини 1 статті 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на викладене, право власності [PERSON] на спірні транспортні засоби та машини підлягає захисту судом шляхом визнання за ним права власності на транспортні засоби та машини, а відтак, зустрічний позов є підставним та підлягає задоволенню. З матеріалів справи вбачається також, що на спірні транспортні засоби та машини Франківським відділом державної виконавчої служби м. Львів накладено арешт та заборону вчинення реєстраційних дій в межах виконавчих проваджень за виконавчими документами відносно боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю «МК-БУД». Зокрема, у провадженні Франківського ВДВС м. Львів знаходились виконавчі провадження, по яких проводились виконавчі дії, а саме: ВП№37072340 з примусового виконання наказу 5015/3759/12 від 26.11.2012р. ВП№37251287 з примусового виконання виконавчого листа №813/819/13-А виданого 26.02.2013р. Львівським окружним адміністративним судом. ВП№44448810 з примусового виконання наказу №914/4077/13 виданого 15.07.2014р. Господарським судом Львівської області. ВП№48044881 з примусового виконання наказу №914/541/15 виданого 21.04.2015року. ВП№37507444 з примусового виконання наказу №5015/5095/12 виданого 11.03.2013року. ВП№53847738 з примусового виконання вимоги про сплату недоїмки № Ю-1933-23У виданої 11.04.2017 року. ВП№50563257 з примусового виконання наказу № 914/4638/14 виданого 03.04.2015 року. ВП№47906010 з примусового виконання вимоги про сплату боргу № Ю-19У виданої 14.05.2015 року. ВП№42634734 з примусового виконання вимоги про сплату боргу № ю-229 виданої 04.12.2013 року. ВП№42427432 з примусового виконання вимоги про сплату недоїмки № Ю-19 виданої 25.02.2014 року. ВП№39862935 з примусового виконання вимоги про сплату недоїмки № ю-2030 виданої 07.08.2013 року. ВП№39426125 з примусового виконання виконавчого листа № 813/2358/13-а виданого 13.06.2013 року. Зі змісту приписів статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Таким чином, арешт на майно може бути накладений на майно боржника у виконавчому провадженні, а не на майно іншої особи. Відповідно до частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. З огляду на викладене позивачем за зустрічним позовом обрано належний спосіб захисту своїх прав, який ґрунтується на вимогах закону, відтак вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів за зустрічним позовом підлягає стягненню на користь позивача 640,00 гривень. судового збору .

Outcome: approved