Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ "АВТО ПРОСТО", ТОВ «АТ СЕРВІС» про визнання недійсними: договору №800311 від 03.07.2018 року із усіма додатками, укладеного між ним та ТОВ «АВТО ПОРСТО»; договору доручення, №800311 від 03.07.2018 року, укладеного між ним та ТОВ «АТ СЕРВІС». В обгрунтування позовних вимог позивач вказує, що 03 липня 2018 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» було укладено договір №800311 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групах (далі - договір), предметом якого є надання учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, спрямованих на придбання автомобіля, за рахунок об'єднання грошових коштів учасників через систему «Автофонд». Договір укладено шляхом підписання сторонами договору та додатку № 1, додатку № 2, які є невід'ємною частиною договору. Отже, метою підписання договору № 800311 від 03.07.2018 року було отримання автомобіля марки/моделі КІА Sportagе згідно додатку №1 поточна ціна автомобіля, дійсна на день укладення договору" - 608 343,00 грн. Позивач вважає, що вказаний договір був укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема, він отримав не чітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваного договору, дії відповідача є забороненими та підпадають під дію ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки Законом забороняється нечесна підприємницька практика, яка виключає будь- яку діяльність, що вводить в оману споживача. Він зазначає, що при умові належного роз'яснення йому усіх умов та наслідків даного договору, позивач не погодився б на його укладення. Позивач наполягає, що ознайомлювався із його змістом, проте мало що зрозумів з нього. Позивач вказує на те, що умовами спірного договору № 800311 від 03.07.2018 року встановлено жорсткі обов'язки споживача (позивача), тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом відповідача, оскільки останній не несе будь-якої відповідальності за невиконання умов договору. Так, у випадку розірвання договору за ініціативою учасника йому повертаються лише періодичні платежі, сплачені за договором, за вирахуванням Відступного за відмову від договору у розмірі 2 (двох) періодичних платежів, розрахованих відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної на дату повернення. Тобто не підлягають поверненню вступний внесок, внески в оплату послуг й страхові внески. Вказує на той факт, що несправедливими є, зокрема, умови договору про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, що полягає в наступному. Здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики, заключається в тому, що під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Наголошує на відсутності законності в діяльності ТОВ «АВТО ПРОСТО», відсутності згоди з умовами правочину, яка мала б мотивувати волевиявлення особи на його укладення. Вважає, що оспорюваний договір укладено під впливом обману. Ухвалою суду від 17 жовтня 2018 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі. У відзиві на позов відповідач вказує, що 03.07.2018 між ним та позивачем було укладено договір №800311. Передбачені договором умови дозволяють учаснику сплачувати ціну автомобіля невеликими щомісячними внесками, які названі в договору «Періодичні платежі». Сплачені всіма учасниками певної групи періодичні платежі складають «Фонд групи». Саме за рахунок фонду групи щомісяця придбаваються автомобілі, які за визначеним договором механізмом передаються кожному учаснику кожної групи. Розмір кожного окремого щомісячного внеску та загальна сума до сплати вказується в рахунку, який ТОВ «АВТО ПРОСТО» щомісяця надсилає учаснику. Відповідач вказує, що надання позивачеві послуг на підставі угоди та інформація про ці послуги, викладені досить детально і ясно в угоді та додатках до неї. Тому відповідач вважає, що позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги відповідача та порядок їх надання. Угода між позивачем та ТОВ "Авто Просто" укладена відповідно до норм і положень цивільного законодавства, зокрема ЦК України, а саме п.3 ч.1 ст. 3 ЦК України, ст. 627 ЦК України. Відповідач, аргументуючи свою позицію покликається на правову позицію Верховного суду України від 11.09.2016 (постанова № 6-40цс13), Верховного Суду (постанови від 08.06.2018 та від 01.08.2018). Зазначає, що спірну угоду укладено у відповідності до Ліцензійних умов провадження діяльності із адміністрування фінансових активів та перевірено її відповідність Ліцензійним умовам Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Повідомляє, що ТОВ «Авто Просто" не порушувало ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», зокрема щодо установлення обов'язкових для споживання умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням угоди і які були йому незрозумілі в ході ознайомлення із змістом договору. Вказує, що посилання на невідповідність умов угод, які укладаються з ТОВ «АВТО ПРОСТО» нормам статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» вже була предметом розгляду у Верховному Суді України, за наслідками якого було винесено постанову №6-40цс13. Вважає, що вказана обставина встановлена судовим рішенням, що набрало законної сили та у відповідності до положень ч.4 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягає. Зазначає, що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України Рішення Верховного Суду України , прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю та провести розгляд справи без участі представника ТОВ «Авто Просто». ТОВ «АТ СЕРВІС» у відзиві на позовну заяву зазначає, що ним виконано усі, взяті на нього договором зобов'язання, кошти позивача ТОВ «АТ СЕРВІС» перерахувало до ТОВ «АВТО ПРОСТО». ТОВ «АТ СЕРВІС» не порушувало прав позивача, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Просить відмовити у задоволенні позову повністю, про наслідки розгулу повідомити. У відповіді на відзив позивач вказує, що у зв'язку із грубим порушенням його прав ТОВ «АВТО ПРОСТО» змушений звернутися до суду. Покликається на практику Верховного Суду у справі № 607/8078/15 з аналогічних правовідносин, якою, на його думку, суд поставив крапку у здійсненні нечесної підприємницької діяльності ТОВ «АВТО ПРОСТО», встановивши, що шляхом укладення угоди ТОВ «АВТО ПРОСТО» ввело в оману особу та допустило нечесну підприємницьку діяльність. Звертає увагу суду на те, що вказаною постановою Верховний Суд залишив без змін рішення апеляційного суду Тернопільської області, в якому колегія суддів апеляційної інстанції критично поставилась до аргументу ТОВ «АВТО ПРОСТО» про те, що під час підписання договору особа було ознайомлена із усіма умовами договору та питань з їх нечесністю в останньої не виникало, наголосивши, що матеріальне право України забороняє укладання договорів, за якими одна із сторін знаходиться у суттєвій перевазі над іншою. У запереченні на відповідь ТОВ «АВТО ПРОСТО» зазначає, що правовідносини, які були предметом розгляду Верховного Суду 26.12.2018 у справі № 607/8078/15-ц, відрізняються від правовідносин сторін у справі, що розглядається. Зазначає, що ТОВ «АВТО ПРОСТО» не може ані змінювати розмір платежів, ані встановлювати їх розмір, адже розмір щомісячних внесків є сталим. Покликається на правову позицію Верховного Суду у справах № 195/202/16-ц та №442/7982/16-ц. У додаткових поясненнях на заперечення на відповідь позивач зазначає, що твердження відповідача щодо неподібності правовідносин у справі №607/8078/15-ц є недостовірним та вказує на порушення відповідачем встановленого нормами ЦПК України порядку надання доказів. В судове засідання сторони не з'явилися, про час, дату та місце розгляду були повідомлені у встановленому законом порядку. Представник позивача подала через канцелярію суду клопотання про розгляд справи без її участі. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до такого висновку. Судом встановлено, що 03 липня 2018 року між позивачем та відповідачем Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТО ПРОСТО" було укладено договір про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару у групах №800311, предметом якого є надання учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, спрямованих на придбання автомобіля, за рахунок об'єднання грошових коштів учасників через систему «Автофонд». Договір укладено шляхом підписання сторонами договору та додатку № 1, додатку № 2, які є невід'ємною частиною договору. Предметом даного договору було придбання автомобіля марки/моделі КІА Sportlagе згідно додатку №1 "поточна ціна автомобіля в грн., дійсна на день укладення договору" - 608 343,00 грн шляхом сплати 120 внесків. Також, 03.07.2018 між позивачем та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «АТ СЕРВІС» укладено договір доручення №800311, предметом якого було зобов'язання сплатити повіреним (ТОВ «АТ СЕРВІС») винагороду ТОВ «АВТО ПРОСТО» у сумі 29200,46 грн за рахунок Довірителя ([PERSON]). наданий ТОВ «АТ СЕРВІС» рахунок було оплачено [PERSON], що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією № 0.0.1075519856.1 від 03.07.2018, призначення: «оплата винагороди згідно договору доручення № 800113» від 03.07.2018. Відповідно до додатків № 1, № 2 до вказаної угоди, сторони погодили, що учасник системи сплачує: винагороду за послуги, пов'язані із включенням договору до системи АВТОФОНД та формуванням групи - 29200,46 грн.; періодичний платіж - 0,8333 %; щомісячна винагорода 0,415%+ПДВ; винагорода за послуги, пов'язані з передачею автомобіля учаснику - 3%+ПДВ. Судом встановлено, що ТОВ «Авто просто» здійснює свою діяльність на основі Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ФК №313, реєстраційний номер 13102689 від 19.01.2012, що видане Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, та Ліцензії, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 15.09.2015 (розпорядження № 2239). Із аналізу копій цих документів, встановлено, що у змісті вказаної ліцензії відсутні поняття «поточна ціна», «покупка в групі» і вона не видавалася Міністерством фінансів. За наведеного, твердження позивача про ймовірну нікчемність ліцензії, не знайшло свого підтвердження. Суд також, критично ставиться до посилання відповідача на практики вищих судів (постанову ВСУ від 11.09.2013, постанови ВС від 08.06.2018 та 01.08.2018, від 23.01.2019 та 26.11.2018), як на підставу своїх заперечень, позаяк, у цих справах, громадяни намагаючись оскаржити, на їх думку, незаконні дії ТОВ «АВТО ПРОСТО» покликаються на наявність в діях ТОВ «АВТО ПРОСТО» ознак «пірамідальної схеми». У справі №442/7982/16 (Постанова від 26.11.2018) позивач взагалі, ставить інші позовні вимоги, а саме: встановити фіксовану суму щомісячних оплат за договором року у відповідності з тією, що була на момент отримання автомобіля. Відтак, обставини та докази у наведених практиках не є тотожними із обставинами, якими обґрунтовує свою позицію позивач і суд не бере їх до уваги. Відповідно до п.7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи не є обов'язковою для суду. За наведеного, посилання відповідача на звільнення від доказування невідповідності умов спірного договору ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» судом не приймається. Крім того, норма ЦПК України (ст.360-7), на яку у відзиві на позов посилається відповідач, скасована 15.12.2017 на підставі Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147- VIII. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За правилами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму статті 18 Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункт 3 частини третьої статті 18 Закону); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника) (пункт 7 частини третьої статті 18 Закону). Несправедливими можуть бути також визначені інші умови договору, оскільки такий перелік не є вичерпним (частина четверта статті 18 Закону). Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача (частина восьма статті 18 Закону). Як вбачається з додатку № 1 до договору (графа графік внесків) позивач зобов'язався оплатити стовідсоткову вартість автомобіля та вартість наданих йому послуг шляхом сплати 120 щомісячних повних внесків. Відповідно до п. 5.1. ст. 5 Розділу II договору учасник, який належним чином виконує свої зобов'язання за даним договором, отримує автомобіль через визначені договором форми та механізми надання права на отримання автомобіля. При цьому, згідно із п. 2.1.ст.2 Розділу II договору поточна ціна автомобіля є критерієм-основою для розрахунку розміру складових повних внесків та інших платежів, передбачених договором, протягом всього строку існування групи, та повідомляється АВТО ПРОСТО постачальником. Разом з тим, п. 2.5. ст.2 Розділу II договору встановлено, що періодичні платежі, сплачені учасником у встановлені строки та відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної на момент сплати, зараховуються як відсоток від поточної ціни автомобіля та не підлягають перерахунку. Крім того, пунктом 2.2. статті 2 договору передбачено, що у разі зміни поточної ціни автомобіля АВТО ПРОСТО має право змінювати розмір періодичних платежів та винагороди, які мають вноситися учасниками групи. Цей факт спростовує заперечення відповідача, про те, що ТОВ «АВТО ПРОСТО» не може змінювати розмір платежів. Наведене вище вказує на те, що у зв'язку із зміною вартості автомобіля, збільшуються і витрати позивача по виконанню спірного договору, що не було обговорено під час його укладення. Таким чином, умовами договору передбачено надання відповідачу можливості збільшувати ціну без надання позивачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Відповідно до положень ст.1 Закону про захист прав споживачів» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договором є усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Згідно із ч. ч. 1, 2, 3 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Отже, у спірному договорі відсутнє визначення - «Ціна автомобіля», яке застосовується у додатку № 1 до спірного договору, при цьому міститься визначення поняття - «поточна ціна автомобіля», яка є критерієм для розрахунку розміру складових поточних внесків, а саме чистих внесків та має тенденцію до збільшення. За наведеного, є підстави вважати, що відповідач використав підміну поняття, сутність якого полягає в тому, що замість одного поняття і під виглядом даного поняття вживають інше поняття. Підміна поняття означає підміну предмета міркування. Відтак, відповідач, застосовуючи підміну понять («Ціна автомобіля» та «Поточна ціна автомобіля»), використовує нечесну підприємницьку практику, яка включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману тим самим порушуючи норми ст. 19 Закону про захист прав споживачів. Аналізуючи пункти оскаржуваного договору можна дійти висновку, що даний правочин по своїй суті спрямований на захист інтересів лише відповідача і на звуження його відповідальності, що свідчить про суттєву диспозицію між правами та обов'язками сторін, а наявність механізму зміни вартості платежів тільки відповідачем слугує лише цьому підтвердженням, оскільки позбавляє позивача будь-яким чином впливати на зміну істотних умов договору, що свідчить про недійсність укладеного правочину. Умовами спірного договору встановлено обов'язок позивача сплачувати періодичні платежі разом із щомісячною винагородою, розмір яких постійно змінюється залежно від поточної ціни на автомобіль, навіть після отримання автомобіля. При цьому, з аналізу спірного договору встановлено, що учасник, який вже отримав автомобіль, може достроково розірвати договір лише за умови повного виконання всіх платіжних зобов'язань за договором, тобто поки не буде повністю виплачена вся вартість автомобіля і щомісячні винагороди, згідно з графіком. Вищевикладене дає підстави стверджувати, що умови спірного договору надали можливість Відповідачу збільшувати ціну без надання позивачу права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. За таких обставин, не знаходять свого підтвердження і твердження Відповідача про обізнаність позивача із умовами договору та того, що питань, пов'язаних з їх нечесністю в останньої не виникало, та наголошує, що матеріальне право України забороняє укладання договорів, за якими одна із сторін знаходиться у суттєвій перевазі над іншою. Суд вважає, що саме умови угоди щодо здійснення розрахунку щомісячного внеску, виходячи із так званої поточної вартості автомобіля є несправедливими та неприйнятними, виходячи із норм Закону України «Про захист прав споживача», оскільки порушують права особи як споживача послуг. Такий висновок відповідає правові позиції Верховного суду у справі №607/8078/15 від 26.12.2018. Апеляційний суд Тернопільської області розглянувши справу, встановив порушення ТОВ «АВТО ПРОСТО» законодавства України про права споживачів. Верховний суд залишив рішення без змін. Вимоги позивачів у цій справі зводяться до того, що при укладанні цієї угоди ні боржнику ні поручителю не було доведено до відома реальні умови надання даної фінансової послуги. Суди встановили, що шляхом укладення угоди ТОВ «АВТО ПРОСТО» ввело в оману сторону договору та допустило нечесну підприємницьку діяльність. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 19 Закону про захист прав споживачів нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. У відповідності до ст. 15 Закону про захист прав споживачів споживач має право на отримання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про товари (роботи, послуги), що забезпечує можливість їх компетентного вибору. Відповідно до ч. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформацій про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Надання інформацій у технічній документацій, на етикетці, тощо іноземною мовою без перекладу в зазначеному вище обсязі слід розцінювати як відсутність необхідної інформації. На момент вчинення спірного договору відповідач - ТОВ «Авто Просто» не роз'яснив позивачу, що він не продає автомобілі, а надає послуги з адміністрування системи придбання автомобілів у групах. Як вбачається з рекламного оголошення - «АвтоТак»: «Кращий шлях до твого авто», Відповідач не повно виклав інформацію ствсовно надання своїх послуг, що є порушенням ч. 1 ст. 15 Закону про захист прав споживачів. При укладанні спірного договору, відповідач допустивши при цьому нечесну підприємницьку практику, не надав позивачу необхідну, доступну та достовірну інформацію про предмет договору та строки його виконання, в Договорі використовуються неконкретизовані поняття (підміна понять) внаслідок чого позивача було введено в оману щодо поняття товару, умов отримання, строків отримання бажаного автомобіля, чим порушено вимоги ст. 15 Закону про захист прав споживачів, внаслідок чого позивач помиляючись щодо обставин, які мають істотне значення, уклав оспорюваний договір. З урахуванням наведеного та того, що зміст договору є складним для сприйняття і розуміння правової природи правочину, прав та обов'язків сторін, спрямований на використанням відповідачем нечесної підприємницької практики, спірний договір укладено під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, при вчиненні позивачем згаданого правочину, а зазначеним договором порушено права позивача, які підлягають захисту встановленим законом способом. При цьому п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Отже, подальше виконання договору на умовах, що діють на даний час, є порушенням одного з принципів цивільно-правових відносин, закріплених у ст.З ЦК України - принципу справедливості. Такі умови спірного договору є несправедливими, так як, всупереч принципу добросовісності, її наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, як споживача послуг. На виконання спірного договору між позивачем та ТОВ «АТ СЕРВІС» було укладено договір доручення того ж дня 03.07.2018 за тим же № 800113. Вказаний договір відповідачем не було долучено до матеріалів справи та не заперечено той факт, що позивач сплатив кошти в сумі 29200,46 грн ТОВ «АТ СЕРВІС», а примірник договору так і не отримав. У відзиві на позов ТОВ «АТ СЕРВІС» визнало факт отримання коштів від Позивача в сумі 29200,46 грн, отже, ТОВ «АТ СЕРВІС» є належним відповідачем у справі. У разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. У разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частини п'ята, шоста статті 18 Закону). За наведеного, суд вважає, що саме умови договору щодо здійснення розрахунку щомісячного внеску, виходячи із так званої поточної вартості автомобіля, яка згідно додатку №1 до угоди від 03.07.2018 р. на день підписання додатку загальна сума грошових зобов'язань учасника становила 608343,00 грн. є несправедливими та неприйнятними, виходячи з норм ЗУ "Про захист прав споживача", оскільки порушують права позивача як споживача послуг. Визнаючи недійсним угоду про надання послуг спрямованих на придбання автомобіля, суд вважає за необхідне з тих же підстав визнати і недійсним договір доручення.

Outcome: approved