Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

позивач ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» звернулось із вказаним позовом до Приватного акціонерного товариства «Просто-Страхування» та [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу, а саме: просило стягнути із відповідачів солідарно як відшкодування шкоди 3974,65 грн. та судовий збір. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 06.03.2010р. в м. Києві по вул.Інженерній,1 сталася ДТП між автомобілями «ЗАЗ Деу» [NUMBER] під керуванням [PERSON], яка впослідуючому була визнання винуватицею вказаної ДТП, та «Нюндай» [NUMBER] який був припаркований. Оскільки ДТП визнано страховою подією, з настанням якої виникає обов'язок страховика виплатити страхове відшкодування. Для визначення розміру матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП власникові застрахованого автомобіля «Нюндай» [NUMBER], було складено звіт згідно матеріальний збиток заподіяний власникові застрахованого автомобіля склав 8870,66 гривень, який був сплачений 27.08.2010 та 23.09.2010р. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент ДТП була застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів у ПрАТ «Просто-Страхування» за полісом №ВС/6667520. Вказаний відповідач сплатив відшкодування шкоди лише в розмірі 5125,41 грн. Посилаючись на норми ст.ст. 993, 1187 та 1188 ЦК України, позивач просить стягнути солідарно із вказаних відповідачів різницю між нарахованим позивачем та сплаченим відповідачем ПрАТ «Просто-Страхування» 3745,25 грн. (8870,66 грн. - 3745,25 грн.= 3745,25 грн.) Представник позивача в судове засідання не з»явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив лист, в яковому просить розглянути вказану справу без своєї участі. позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові який просив задовольнити (а.с.66). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилась, про день, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причину неявки суду не повідомила, заяви про розгляді справи у свою відсутність не направляла. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, 6.03.2010р. по вул. Інженерній,1 в м. Києві сталася ДТП між автомобілями «ЗАЗ Деу» [NUMBER] під керуванням [PERSON], та припаркованим автомобілем «Нюндай» [NUMBER]. Відповідно до постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 19.03,2010 р. ДТП мала місце з вини відповідача [PERSON] (а.с.13) Згідно ч.3, ч.4 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. 8.12.2009 року [PERSON] уклав із позивачем ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» договір добровільного страхування (Поліс №013677 серії Kit), яким застрахований автомобіль «Нюндай» [NUMBER], власником якого є [PERSON] Страховий випадок стався під час дії договору страхування (а.с. 4, 5). ДТП визнано страховою подією, з настанням якої виникає обов'язок страховика виплатити страхове відшкодування. Для визначення розміру матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП власникові застрахованого автомобіля, було складено два страхових акта №UA2010030600009/L01/01 від 25.08.2010р. та №UA2010030600009/L01/02 від 16.09.2010 року згідно яких за умовами страхування підлягало відшкодуванню 5909,46 грн. та 2961,20 грн. - відповідно. (а.с.27, 29). На умовах договору страхування страховик сплатив зазначену страхову вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля, у зв'язку з чим було виплачено страхове відшкодування: 27.08.2010 в сумі 5909,46 грн. та 23.09.2010 в сумі 2961,20 грн. - відповідно, що загалом становить 8870,66 грн. (а.с.31, 32). Позивач обґрунтовує свої вимоги щодо стягнення шкоди в порядку регресу тим, що позивач-страховик, здійснив страхове відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту оформленого Полісом №013677 серії Kit на користь страхувальника - [PERSON] і тому він отримав право зворотної вимоги (регресу) до відповідача на підставі ст.27 Закону України «Про страхування» та ст.ст. 993, 1191, 1166, 1187, 1188 ЦК України. Відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування", до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що отримала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Аналогічні вимоги містить і ст.993 ЦК України, згідно якої до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Таким чином, спірні правовідносини регулюються положеннями ст.27 Закону України «Про страхування» і ст.993 ЦК України. А дані норми законодавчо закріплюють перехід до страховика, який виплатив страхове відшкодування, права вимоги страхувальника, яке він має до осби, відповідальної за збитки (суброгація). Крім того, згідно п.27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 1.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», вбачається, що при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття "регрес" та "суброгація". Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому, регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону № 1961-IV, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України "Про страхування" встановлено особливий правовий режим. При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Розмір страхового відшкодування визначається за правилами, встановленими у договорі страхування. Страховик не має права вимагати від завдавача шкоди суму, яку він виплатив страхувальнику у зв'язку з порушенням умов договору страхування. Проценти, неустойка виплачуються страховиком через несвоєчасне виконання ним власного зобов'язання перед страхувальником (стаття 992 ЦК) і не можуть бути стягнуті у порядку суброгації з особи, винної в завданні шкоди. Також у порядку суброгації страховик може стягнути із завдавача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатив страхувальнику. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов'язанні, тому з урахуванням положення статті 515 ЦК суброгація застосовується лише до майнового страхування. Тому, на думку суду, позивач в позовній заяві помилково просить стягнути грошові кошти в порядку регресу, а не в порядку суброгації (невірно вказані підстави), суд прийшов до висновку, що позивачем було вірно обрано безпосередньо сам спосіб захисту свого порушеного права. У своїй позовній заяві позивач зазначає, що цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] на момент ДТП була застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів у ПрАТ «Просто-Страхування» за полісом №ВС/6667520. Вказаний відповідач сплатив відшкодування шкоди лише в розмірі 5125,41 грн., що не оспорюється сторонами. Відповідно до ст. 1194 ЦК України: особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між: фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Виходячи із вищенаведеного, оскільки суми страхового ліміту відповідальності за вказаним полісом №ВС/6667520 (51000,00 грн.) вистачало на виплату по відшкодуванню матеріальної шкоди, позивач не має право на отримання від страхувальника [PERSON] вказаної в позові 3745,25 грн. як різницю між: фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Враховуючи вищезазначене, суд прийшов до висновку, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду, оскільки, як було вище вказано, при суброгації, на відміну від регресу, перебіг строку позовної давності починається не з моменту виплати страхового відшкодування (ч.6 ст.261 ЦК України), а з моменту виникнення страхового випадку (ст.262 ЦК України) - день, коли сталася дорожньо-транпортна пригода, тобто перебіг строку в даному випадку розпочався 6.03.2010 року, натомість, позивач звернувся до суду із пропуском визначеного трирічного строку - у вересні 2013 року. В судовому засіданні позивач не просив поновити пропущений строк і не вказував на поважність причин його пропуску, оскільки взагалі не вважав його пропущеним. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки судом встановлено, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд прийшов до висновку про відмову у позові з цих підстав, оскільки про застосування позовної давності заявлено стороною відповідачів у спорі до ухвалення судом рішення, а підстави для поновлення такого строку - відсутні. Крім того, вимоги позивача щодо відшкодування шкоди відповідачами в солідарному порядку - не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та, в свою чергу, ніяким чином не обґрунтовані стороною позивача безпосередньо і в позовній заяві. Судові витрати у даному випадку відповідно до правил ст.88 ЦПК України не відшкодовуються.

Outcome: dismissed