Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Івано-Франківської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, Управління Служби Безпеки України в Івано-Франківській області, Головного управління казначейської служби України в Івано-Франківській області про списання коштів з казначейського рахунку на відшкодування шкоди. Позовні вимоги мотивувала тим, що 20.09.2010 року до неї була застосована фізична непропорційна і безпідставна сила посадовими/службовими особами УСБ України в Івано-Франківській області, внаслідок якої вона отримала тілесні ушкодження, які в тому числі задокументовано в акті судово-медичного обстеження №1238. Посадові/службові особи УСБ України в Івано-Франківській області щодо позивачки діяли як суб"єкти владних повноважень правоохоронного органу України під час реалізації ними своїх повноважень, які явно злочинно були перевищенні до ступеня катування. Отже, на підставі вищенаведеного, запобігаючи несправедливій дискримінації позивачки, просила задоволити позовні вимоги. Щодо розміру відшкодування, то позивачка вказала, що застосування фізичної сили щодо особи, позбавленої свободи, яке не було вкрай необхідним через її власну поведінку, принижує людську гідність та є порушенням права, передбаченого ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а тому до відшкодування підлягає 100 000,00 грн. моральної шкоди, шляхом зобов"язання безспірно списати їх з єдиного казначейського рахунку України. 01.09.2016 року представником позивачки [PERSON] - [PERSON] було подано до суду клопотання про збільшення позовних вимог, відповідно до якого він просив задоволити позовні вимоги [PERSON] в двічі збільшеному розмірі - 200 000,00 грн. (а.с.168 том 2). 27.03.2017 року представником позивачки [PERSON] - [PERSON] вкотре було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої він просив присудити із державного бюджету України на користь [PERSON]: 583 688,46 грн., що відповідає 20 000,00 євро відшкодування моральної шкоди та додатково суми будь-яких податків, що можуть нараховуватись; 24 806,76 грн., що відповідає 850,00 євро компенсації судових та інших витрат і додатково суми будь-яких податків, що можуть нараховуватись, а разом 608 495,22 грн. (а.с.50 том 3). Однак, в судовому засіданні, яке відбулось 09.06.2017 року представник позивачки покинув зал судового засідання під час перебування судді Пастернак І.А. у нарадчій кімнаті щодо вирішення клопотання представника позивачки [PERSON] про відвід судді Пастернак І.А., у зв"язку з чим, клопотання про прийняття до розгляду заяви про збільшення позовних вимог від 27.03.2017 року представником не заявлялось, а тому, вказана заява до уваги судом при розгляді справи не береться. Ухвалою суду від 26.11.2012 року до участі у справі в якості третіх осіб на стороні відповідача без самостійних вимог залучено працівників Служби безпеки України в Івано-Франківській обласіт гр. [PERSON], гр.[PERSON], гр. [PERSON] (а.с.49, 50). Ухвалою суду від 26.11.2012 року замінено неналежного співвідповідача із Головного управління казначейської служби України в Івано-Франківській області на Державну казначейську службу України (а.с.52 том 1). Ухвалою суду від 26.11.2012 року замінено первісного відповідача Івано-Франківську прокуратуру з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері належним відповідачем - військовою прокуратурою Івано-Франківського гарнізону військової прокуратури західного регіону України (а.с.244 том 2). Позивачка, представник позивачки в судових засіданнях уточнені (01.09.2016 року) позовні вимоги підтримали, просили задоволити в повному обсязі. Представники військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону військової прокуратури західного регіону України в судових засіданнях проти задоволення позовних вимог заперечили, оскільки, щодо фактів, викладених позивачкою в позовній заяві було проведено перевірку за результатами якої помічником військового прокурора Івано-Франківського гарнізону майором юстиції Логіновим В.О. на підставі п.2 ч.1 ст. 6 КПК України прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи відносно співробітників спецпідрозділу по БКОЗ УСБУ в Івано-Франківській області підполковника [PERSON], майора [PERSON] та капітана [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ст. 424 КК України. Таким чином, дії працівників управління визнані законними. Позивачці було роз"яснено право на оскарження вказаного рішення, однак, вона таким правом не скористалась, постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 26.11.2010 року на надий час у встановленому законом порядку не скасована, а тому є чинною. Крім цього, представник позивачки посилається на ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, яка містить опис ознак "катування", однак, під час проведеної перевірки, ознак "катування" встановлено не було, що було підтверджено в судовому засіданні під час перегляду відеозапису. На підставі наведеного, просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник Управління Служби Безпеки України в Івано-Франківській області в судових засіданнях проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав наведених в письмовому запереченні (а.с.45, 46 том 1), просив відмовити в повному обсязі, оскільки, заявлений позов є необгрунтованим та безпідставним. Третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог [PERSON] в судовому засіданні 18.09.2015 року проти задоволення позовних вимог заперечив, суду пояснив, що в 2010 році працював старшим оперуповноваженим СБУ з організованої злочинності. До управління звернулась особа, із повідомленням, що [PERSON] вимагає 1 000,00 дол. США за непроведення повторної податкової перевірки Долинського ВУВКГ. З даного приводу було прийнято рішення про затримання на гарячому. Передати вказані кошти мала його сестра [PERSON] Коли [PERSON] отримала 8 000,00 грн., попрямувала до адміністратвиного приміщення Долинського водоканалу, однак помітила понятих, а тому, викинула їх біля сходів, щоб приховати майбутній злочин, а сама намагалась зайти в приміщення, спиною впералась, стукалась у двері, намагалась втекти. Працівниками управління було зачинено двері з метою проведення огляду місця події. [PERSON] була збудженою, впиралась у двері, намагалась їх відкрити, вела себе неадекватно, ображала усіх, била усіх (працівники були покусані та подрапані), принижувала їхню честь та гідність, а тому, на одну руку було надіто кайданки. Коли [PERSON] заспокоїлась - їх зняли. Під час огляду її рук було виявлено сліди хімічної речовини, яка світилася яскраво-зеленим кольором. Їй було запропоновано проїхати у службу безпеки для дачі пояснень, на що вона погодилась. Ніхто із присутніх до [PERSON] силу не застосовував, пошкоджень не наносив, її не тягли, сама йшла, скарг щодо їхніх дій не висловлювала. На вхідних дверях була "Г" подібна ручка на висоті сідниць і при проведенні операції вона намагалась з її допомогою відкрити двері, втекти з місця злочину, внаслідок чого могли утворитись садини. Все це зафіксовано відезйомкою, яку передано у прокуратуру. На насупний день, [PERSON] звернулась за медичною допомогою та почала жалітись у прокуратуру. Експерт Хмелюк І.М. в судовому засіданні 11.09.2014 року суду пояснила, що ухвалою суду від 07.12.2012 року по справі було призначено судово-медичну експертизу, яка перебувала на її виконанні. Щодо перших двох питань вказаних в ухвалі суду, то вони можуть бути предметом комісійної судово-медичної експертизи. Для проведення комісійної судово-медичної експертизи слід надати всі медичні документи, зокрема амбулаторну карточку до 31.09.2010 року. Склад експертів, які будуть проводити комісійну судово-медичну експертизу визначається комісією експертної установи. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з"явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с.22, 56 том 3). Треті особи на стороні відповідача без самостійних вимог [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з"явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с.19, 20, 54, 55 том 3). Суд, вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Стаття 129 Конституції України передбачає, що однією з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Положеннями ч.ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У відповідності з положеннями ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одними зі способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Ч. 1 ст. 1166 ЦК України встановлює, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Судом встановлено, що 20.09.2010 року позивачка [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 8 000,00 грн. для передання брату [PERSON] та вийшла з автомобіля. Коли [PERSON] підходила до вхідних дверей будинку Долинського ВУВКГ вона була затримана співробітниками УСБУ в Івано-Франківськй області. Вказані обставини сторонами не опорюються, а тому на підставі ч.1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Позивачка як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що працівниками під час затримання та проведення допиту було застосовано до неї насильство - катування особами, які здійснювали оперативно-розшукову діяльність. Стаття 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Як зазначено у пункті 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Підставами для відшкодування такого роду шкоди є незаконність дій осіб, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність та причинний зв»язом між діями та наслідками (тілесними ушкодженнями). Судом встановлено, що 24.09.2010 року [PERSON] звернулась до прокуратури Івано-Франківської області із зверненням з приводу неправомірних дій, на її думку, співробітників Управління СБУ в Івано-Франківській області під час її затримання 20.09.2010 року. Вказане звернення 29.09.2010 року направлено за належністю до військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону. З даного приводу була проведена перевірки за результатами якої 26.11.2010 року було складено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи відносно [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] за ознаками злочину, передбаченого ст. 424 КК України на підставі п.2 ч.1 ст. 6 КПК України - за відсутністю в діяннях складу злочину (а.с.13-23 том 1). Про прийняте рішення було повідомлено заінтересованих осіб та роз"яснено право та порядок його оскарження. Вказана постанова на даний час ніким не оскаржувалась, у встановленому законом порядку не скасована, а отже є чинною. З вищенаведеного вбачається, що дії співробітників Управління визнані законними і такими, що не суперечать чинному законодавству України. Щодо тілесних ущкоджень позивачки, то нею до матеріалів справи було долучено копію акту Судово-медичного обстеження №1238 проведеного в період з 04.10.2010 року по 22.10.2010 року, згідно якого у гр. [PERSON] малися тілесні ушкодження: синці в ділянках правої сідниці та лівої верхньої кінцівки, які утворилися від дії тупих твердих предметів, могли утворитися, як при нанесенні ударів такими у вказаній вище ділянки, так і при ударах вказаними вище ділянками до таких предметів, можуть відповідати терміну вказаному обстеженою, і відноситься до легких тілесних ушкоджень. Вирішення питання "чи наявні у [PERSON] Ознаки, які свідчать про можливе переривання вагітності" підлягає комісійному судово-медичному обстеженню із залученням лікаря спеціаліста гінеколога. Виставлений діагноз в медичних документах "Забій грудної клітки справа", - не підтверджений об"єктивними клінічними даними і тому в судово-медичних заключеннях не враховується. Виставлений діагноз в медичний документах "Вегето-судинна дистонія за гіпертонічним типом", - є захворюванням і тому в судово-медичному заключенні не враховується (а.с.10-12 том 1). Крім цього, ухвалою суду від 07.12.2012 року по справі було призначено судово-медичну експертизу на виконання якої надано суду висновок експерта №84/1238/10-Е від 31.03.2014 року відповідно до якого: 1.2. Вирішення питань "Чи є перебування [PERSON] в міській клінічній лікарні №1 та в Долинській районній лікарні наслідком нанесення їй тілесних ушкоджень 20.09.2010 року? Чи були у [PERSON] переривання вагітності, якщо так, то чи були вони наслідком застосування відносно неї сили 20.09.2010 року?" підлягає комісійній судово-медичній експертизі. 3. У гр. [PERSON] малися тілесні ушкодження: синці в ділянках лівого передпліччя та првої сідниці, які утворилися від дії тупих твердих предметів, могли утворитися як при нанесенні ударів такими у вказані вище ділянки, так і при ударах цими ділянками до таких, в термін незадовго до поступлення на стаціонарне лікування в МКЛ №1 і відносяться до легких тілесних ушкоджень. Встановлений в медичних документах діагноз: "Забій грудної клітки справа" не підтверджений об"єктивними даними і не може враховуватися в судово-медичних підсумках, а виставлений діагоз "Вегето-судинна дистонія за гіпертонічним типом" є захворюванням і з тілесними ушкодженнями не пов"язане. Про те, що в ділянці правої сідниці був синець, а не гематома, як вказано в медичних документах, свідчить відсутність флюктуації та проведення пункції її (а.с.127, 128 том 1). Отже, як актом Судово-медичного обстеження №1238 проведеного в період з 04.10.2010 року по 22.10.2010 року так і висновком експерта №84/1238/10-Е від 31.03.2014 року не підтверджено того, що саме внаслідок дій співробітників СБУ позивачка [PERSON] отримала тілесні ушкодження. Не погоджуючись зі висновком експерта №84/1238/10-Е від 31.03.2014 року, за клопотанням представника позивача, ухвалою суду від 26.09.2014 року було призначено комісійну судово-медичну експертизу (а.с.220, 221 том 1), з метою забезпечення проведення якої судом витребовувались медичні документи (а.с.231-233 том 1). Однак, згідно висновку експерта (комісійна судово-медична експертиза) №123 надати об"єктивно обгрунтовані вичерпні відповіді на поставлені запитання немає можливості, оскільки, ряд медичних документів в ОБСМЕ не представлено (а.с.3-8 том 2). Під час перегляду в судовому засіданні 03.03.2017 року відеозапису встановлено, що слідчий в присутності двох понятих представився та повідомив позивачку в чому вона підозрюється. Позивачка відмовлялася назвати свої анкетні дані, намагалася зайти в адміністративне приміщення. Будучи на сходах біля вхідних дверей, виривалась, відверталась, чинила спротив працівникам управління, а саме, була збудженою, впиралась у двері, оскільки, двері відкривались "на себе" намагалась їх відкрити, ображала усіх, кричала, била, а тому, на одну руку їй було надіто кайданки. Один із чоловіків тримав її за руку, а інший був до неї прикутий кайданками, після чого позивачка заспокоїлась, а тому всі наступні слідчі дії були проведені в присутності понятих у спокійній обстановці. Поверхневий огляд позивачки проводився слідчою-жінкою. Жодних скарг, претензій щодо дій співробітників УСБ України в Івано-Франківській області зі сторони позивачки зафіксовано не було. А отже, перегнутим в судовому засіданні відеозаписом не підтверджено застосування зі сторони працівників УСБ України в Івано-Франківській області до позивачки [PERSON] насильства чи катування. Крім цього, відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Слід пам"ятати, що незважаючи на широкий зміст ст. 3, Конвенція забороняє не будь-яке насильство чи примус. "Погане поводження" передбачає, що певне фізичне чи психічне насильство застосовується з нгезаконною метою чи нерозмірно з законною метою, а це іноді вимагає оцінки складної сукупності обставин. Таким чином, судом не встановлено фактів, які вказують на катування працівниками СБУ позивачки, а тому у даному випадку відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями осіб, які здійснювали оперативно-розшукову діяльність. У відповідності до положень статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що в ході розгляду справи ні позивачкою, ні її представником не доведені ті обставини, на які вони посилаються як на підстави своїх позовних вимог, позовні вимоги є безпідставними, а тому в їх задоволенні слід відмовити. На підставі вищевикладеного, відповідно до статті 129 Конституції України, ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 22, 23, 1166, 1167, 1176 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed