Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. Позивач звертаючись до суду з заявою просить суд, визнати [PERSON], 10 липня 1990 року таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою №105, буд.76 по вул..Петропавлівській у м.Прилуках Чернігівської області та примусово зняти його з реєстраційного обліку. Аргументує свої вимоги тим, що він є власником квартири [ADDRESS]\~(Червоноармійська)\~в м.Прилуках,\~Чернігівської області.\~У вказаній\~квартирі,\~крім нього\~зареєстрований відповідач,\~але останній\~з дня\~реєстрації по\~даний час\~не проживав\~у вказаній\~квартирі,\~добровільно знятися\~з реєстрації\~не бажає.\~ Тому позивач звернувся до суду з даним позовом. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою судді Прилуцького міськрайонного суду Коваленка А.В. від 12.07.2018 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового розгляду в загальному провадженні на 08 год. 00 хв. 26 вересня 2018 року. \~ \~ \~ \~У зв»язку з перебуванням судді на лікарняному розгляд справи відкладено до 14 год. 19 жовтня 2018 року. \~ \~ \~ \~Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області від 19 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду на 08 год. 30 хв. 05 листопада 2018 року. ІІІ. Позиції сторін. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги, у разі неявки відповідача проти заочного розгляду справи не заперечував, при цьому пояснив, що з [PERSON] він познайомився випадково, останній попросив його зареєструвати в його квартирі. Після чого [PERSON] виїхав на роботу в м. Москва, у вказаній квартирі взагалі ніколи не проживав. Відповідач в судове засідання не з»явився, про причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача, суд на підставі наявних в справі доказів, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенню ст.280 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини\~ встановлені судом. Позивачу на праві приватної власності у відповідності до договору купівлі-продажу від 09 вересня 2005 року належить квартира [ADDRESS](Петропавлівська) у м.Прилуках, Чернігівської області(а.с.14-16). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно видане Прилуцьким міжміським бюро технічної інвентаризації від 16.09.2005 року, [PERSON] належить на праві власності квартира за адресою: Чернігівська область, м.Прилуки, вул.Червоноармійська(Петропавлівська)[ADDRESS](а.с.17). Згідно з довідки №1649 від 11.06.2018 року виданої адміністратором адміністративних послуг міськрайонного центру надання адміністративних послуг Прилуцької міської ради, за адресою: [ADDRESS],\~значаться зареєстрованими:\~[PERSON],\~[INFO],\~[PERSON],\~[INFO],\~[PERSON],\~[INFO](а.с.12)\~ Відповідно до акту комунального підприємства «Прилукижитлобуд» від 09 липня 2018 року, в квартирі [ADDRESS] гр. [PERSON] з 22.04.2015 року не проживає. В даний час місце його проживання не відоме(а.с.13) V.Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Згідно зі\~статтею 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на\~\~ підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." («Кривіцька та Кривіцький проти України» § 41,42, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року). Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п.2 ст.8 Конвенції. Відповідно до\~статті 150 Житлового кодексу Української\~Радянської Соціалістичної Республіки (далі -\~ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із частиною 1\~статті 317 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. У відповідності до\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі\~статтею 391 ЦК України\~має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно із частиною 1\~статті 383 ЦК України\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є обєктом права приватної власності,\~за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як обєктом власності. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. \~ \~ \~ \~Судом встановлено,\~що позивачеві належить квартира [ADDRESS] на праві приватної власності. Згідно приписів ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач у справі не є членом сім»ї позивача, а тимчасово був зареєстрований в належній позивачу квартирі та не проживав у ній з часу реєстрації, а саме з 22 квітня 2015 року. Тому суд визнає [PERSON] таким, що втратив право на користування даним житлом. Суд звертає увагу і на той факт, що тривалість відсутності відповідача в належному позивачеві будинку, обєктивно свідчить про зміну його місця проживання, а тому визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника спірного житла позивача у справі. Вказані обставини свідчать, що «втручання\~у право\~відповідача» є\~співрозмірним\~із переслідуваною\~законною метою,\~а відповідно\~є «необхідним\~у демократичному\~суспільстві»,\~а відтак\~-\~позовні вимоги\~в частині\~визнання відповідача\~таким,\~що втратив\~право \~користування житловим\~приміщенням підлягають\~задоволенню. Згідно із\~статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Функції реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб покладено виключно на органи реєстрації. При відмові відповідача знятися з реєстрації добровільно, його зняття з реєстрації можливе за остаточного рішення суду. Питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом і не входить до компетенції суду, тобто рішення суду є лише підставою для зняття з реєстрації, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. VІІ. Розподіл судових витрат. Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по справі, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за правилами ч.1 ст.141 ЦПК України. Враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, судовий збір за позов немайнового характеру підлягає стягненню на користь позивача з відповідача 704 грн. 80 коп. На підставі наведеного,

Outcome: partial