Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до Державного підприємства "Рівненський автомобільний Ремонтний завод". Уточнивши позовні вимоги просить стягнути з Державного підприємства "Рівненський автомобільний Ремонтний завод" на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 76819,20 грн. та судовий збір. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що вона працювала на посаді прибиральниці виробничих приміщень у Державному підприємстві "Рівненський автомобільний Ремонтний завод". На підприємстві почали невчасно та не в повному обсязі здійснювати виплату заробітної плати. Згідно наказу №20к від 30.03.2018 її було звільнено із займаної посади на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, проте підприємство не виплатило належних сум у строки, визначені у статті 116 КЗпП України. 02 квітня 2019 року представником відповідача через канцелярію суду за вх.№17737/19 подано відзив на позов, в якому зазначено, що виплата всіх належних сум при звільненні позивача підприємством не здійснено не з вини останнього. На даний час на майно ДП "РАРЗ" накладено арешт у зв"язку з виконанням судових рішень про стягнення боргів з підприємства, а тому адміністрація ДП "РАРЗ" до цього часу самостійно не розпоряджається ні коштами ні майном підприємства, самостійно не визначає пріоритетність погашення боргів, самостійно не здійснює погашення ніякої кредиторської заборгованості, в тому числі і заборгованості по заробітній платі ні тим працівникам, які працюють на підприємстві, ні тим працівникам, які звільнились з ДП "РАРЗ". Всі кошти, які поступають на банківські рахунки ДП "РАРЗ" розподіляються виключно державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області і направляються лише на погашення заробітної плати працівникам підприємства у відповідності до ст.46 Закону України "Про виконавче провадження". Просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Ухвалою суду від 26 лютого 2019 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі, перше судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 13 травня 2019 року з повідомленням (викликом) сторін, визначено сторонам строк для подання відзиву на позов, відповіді та заперечень. В судовому засіданні представник позивача Кохана О.О. підтримала позовні вимоги з урахуванням уточнення, просила позов задоволити. Представник відповідача Климець Н.Г. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову. Заслухавши представника позивача Кохану О.О., представника відповідача Климець Н.Г., розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що відповідно до записів у трудовій книжці серії [NUMBER] , [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ДП "РАРЗ" (а.с. 21-22). З наказу №20к від 30 березня 2018 року вбачається, що позивач звільнена з посади прибиральника виробничих приміщень ц№ 2 за власним бажанням, в зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю та умов колективного договору згідно з ч.3 ст. 38 КЗпП. Відповідно до ст.44 КЗпП України виплатити їй вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку. Бухгалтерії нарахувати компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в кількості 39 календарних днів та провести повний розрахунок (а.с. 9). У відповідь на адвокатський запит адвоката Коханої О.О., Державним підприємством "Рівненський автомобільний ремонтний завод" за вих. № 154 від 15 листопада 2018 року підтверджено, що станом на 15 листопада 2018 року загальна заборгованість підприємства перед [PERSON] по нарахованій але не виплаченій заробітній платі становить 48928,25 грн. Дана сума знаходиться на примусовому виконанні у Рівненському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обовязків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України "Про оплату праці" кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені КЗпП України. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред"явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що на час звільнення позивача, відповідач не провів з нею розрахунку, що також сторонами не заперечується. Між тим, відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на те, що розрахунок з позивачем при звільненні не був проведений не з вини підприємства, а через накладений державним виконавцем арешт на банківські рахунки підприємства, що унеможливило проведення будь-яких банківських операцій. Судом також встановлено, що відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області впродовж 2008-2018 років винесено ряд постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 33-44). При цьому, сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві чи блокування (арешт) рахунків не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. При розгляді справи судом не встановлено і вини [PERSON] , як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі. Суд не може прийняти до уваги посилання представника відповідача на те, що заборгованість перед працівниками виникла не з вини підприємства, а через накладений державним виконавцем арешт на банківські рахунки підприємства, оскільки порушено право працівника на оплату праці, яке прямо передбачене і захищене Конституцією України, а судовий захист є важливою гарантією конституційного права громадянина заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується Крім того, суд звертає увагу сторони відповідача на те, що у своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав про те, що аналіз змісту ст.ст. 116, 117 КЗпП, дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31 травня 2017 року, №6-259цс17 від 13 березня 2017 року). В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 року роз"яснив, що суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Відповідно до положення п. 4 розділу III Порядку №100 при розрахунку середньоденного заробітку не враховуються на підставі пункту п) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв"язку з порушенням термінів її виплати, також при розрахунку середньоденного заробітку не враховуються на підставі пункту б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо Згідно розрахунку заробітної плати по [PERSON] за 2018 рік проведеного Державним підприємством "Рівненський автомобільний Ремонтний завод" вбачається, що позивачу нарахована заробітна плата за лютий 2018 року в розмірі 4269,65 грн., за березень 2018 року за мінусом вихідної допомоги в розмірі 9807,38 грн. нарахована заробітна плата = 5359,81 грн., всього 9629,46 грн. Розрахунок середнього заробітку здійснюється виходячи з розміру заробітної плати за два останні повні місяці, тобто, середня заробітна плата позивача в день становить 9629,46 грн./41 = 234,86 грн. Відповідно до Графіку-календаря робочих днів на ДП "РАРЗ", позивач працювала 5-ти денний робочий тиждень. Період невиплати позивачу належної їй заробітної плати з 01 квітня 2018 року по 02 серпня 2019 року становить 334 робочих днів. Таким чином, розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 1 квітня 2018 року по 02 серпня 2019 року проводиться наступним чином: 234,86 грн./день (середньоденна заробітна плата) X 334 (кількість робочих днів) = 78443,24 грн., а не як помилково вказує позивач в розмірі 76819,20 грн. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача. Враховуючи, що позивачем здійснено арифметичну помилку при підрахунку суми середнього заробітку, суд з метою захисту прав [PERSON] виходить за межі позовних вимог та стягує середній заробіток в розмірі 78443, 24 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved