Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

12.11.2015 до суду надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просить ухвалити рішення та визнати відповідача такою, що втратила право користування 35/100 житлового будинку, розташованого за адресою: вул.1 Травня, 39, у м. Корсуні-Шевченківському Черкаської області, що належить позивачу. Свій позов позивач мотивує тим, що вона, будучи власником вказаної частини будинку має ряд незручностей у звязку з тим, що відповідач (колишній власник будинку) зареєстрована в її будинку, у добровільному знятті з реєстрації відповідача їй було відмовлено, тому і звернулась до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не зявилась, але направила заяву, в якій свій позов підтримала та просить суд слухати справу у її відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не зявилася, хоча двічі вчасно та належно була повідомлена про день, час та місце розгляду справи, не направила заяви про причини неявки, про відкладення справи розглядом, а тому справа слухається у відсутність відповідача і суд, при згоді позивача, ухвалює заочне рішення. Представник Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області у судове засідання не зявився, за підписом начальника Управління до суду направлено заяву, в якій керівник просить суд розглянути справу без участі представника, вирішення спору залишив на розсуд суду. Суд, розглянувши справу в порядку письмового провадження, вивчивши письмові докази, вважає, що позов підлягає до задоволення, про що ухвалює заочне рішення. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, оскільки цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а тому суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. У судовому засіданні встановлено, що дійсно позивач є власницею 35/100 будинку, який знаходиться за адресою: вул.1 Травня, 39, у м. Корсуні-Шевченківському Черкаської області, на підставі договору купівлі-продажу будинку, посвідченого 04.10.2001 приватним нотаріусом Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 2809 (а.с.6). Відповідно до ст. 227 ЦК Української РСР від 1963 року, який діяв на момент укладення вказаного договору купівлі-продажу, цей договір підлягав реєстрації у Корсунь-Шевченківському БТІ. Як вбачається із штампа на вказаному договорі купівлі-продажу, право власності на 35/100 будинку зареєстровано за позивачем на підставі вказаного договору купівлі-продажу Корсунь-Шевченківським виробничим підрозділом Черкаського обласного об'єднаного БТІ. Згідно вказаного договору купівлі-продажу відповідач є продавцем 35/100 будинку, а позивач покупцем, тобто відповідач є колишнім власником 35/100 будинку, в якому на даний час зареєстрована та про усунення перешкод у праві користування яким подано позов. Із копії будинкової книги, доданої до позовної заяви, вбачається, що у 35/100 будинку, розташованому за адресою: вул.1 Травня, 39 у м. Корсуні-Шевченківському Черкаської області зареєстровані позивач, її дочка та відповідач (а.с.7, 8). При цьому, відповідач зареєстрована у будинку тимчасово. Згідно даних довідки про склад сімї (а.с.9) від 11.11.2015 у спірному будинку зареєстровані позивач, її дочка та колишній власник [PERSON], яка в будинку не проживає (а.с.10). Відповідно до п.1 ч.1 ст.346 ЦК України у разі відчуження власником свого майна право власності припиняється. Тобто відповідач є колишнім власником 35/100 будинку, в якому на даний час зареєстрована, та про усунення перешкод у праві користування яким подано позов. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Ч.1 ст.319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок ( частину будинку), користуються ним для особистого проживання і проживання членів своєї сімї і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону №475/97-ВР від 11.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до розяснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду УРСР, від 12.04.1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосудця", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Зважаючи на дані положення норм матеріального права, з урахуванням даних справи, суд приходить до висновку, що відповідач не була і не є членом сімї позивача, а є тимчасовим мешканцем, оскільки у будинку не проживає з моменту його продажу, з власником житла не вела спільного господарства, і між сторонами не існувала будь-яка домовленість про проживання у будинку, належному позивачу, бо протилежного суду не надано. Тобто, на підставі наданих доказів, судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, як між власником та колишнім власником житла, а тому позивач на законних підставах вимагає визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла, яка своєю реєстрацією створює перешкоди у користуванні позивачем своєю власністю. Таким чином, враховуючи надані суду докази, вказані вимоги законів, з урахуванням того, що позивач є власником 35/100 частин вказаного у позові будинку, суду доведено, що відповідач зареєстрована у вказаній частині будинку, як колишній власник житла, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання відповідача такою, що втратила право користування 35/100 належного позивачу житлового будинку, розташованого за адресою: вул.1 Травня, 39 у м. Корсуні-Шевченківському Черкаської області, підлягають до задоволення. Водночас, відповідно до Закону України від 11.12.2003 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» , який є спеціальним нормативно - правовим актом та який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що виконується органами реєстрації , в т.ч. на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. На це ж вказано і у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом із тим одну з вимог, в т.ч. про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення ( будинком). Тобто, суд задовольняє вказаний позов та визнає відповідача такою, що втратила право користування належною позивачу частиною будинку по вул.1Травня, 39, у м.Корсуні-Шевченківському, що є підставою для зняття відповідача з реєстрації за вказаною адресою. Оскільки позов задовольняється, то суд стягує з відповідача судовий збір на користь позивача в розмірі 487 грн.20 коп., сплачений нею при поданні позову до суду.

Outcome: approved