Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «УКРСОЦБАНК», звернулось до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування позовних вимог зазначивши, що 18 липня 2008 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК» було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №135/988, згідно з умовами якого позивач надав [PERSON] у тимчасове користування на умовах строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти (кредит) в сумі 14000,00 доларів США 00 центів, зі сплатою 14,0% річних, та кінцевим терміном повернення заборгованості до 17 липня 2014 року, на умовах визначених договором кредиту. Відповідно до Додаткової угоди від 22.10.2008 року про внесення змін до Договору кредиту, сторони погодили зміну процентної ставки, а саме: з 20.10.2008 року встановлено відсоткову ставку за користування кредитом на рівні 15,00% річних. Відповідно до Додаткової угоди №2 від 11.06.2009 року про внесення змін до Договору кредиту, сторони погодили зміну графіку погашення заборгованості за кредитом. 18 липня 2008 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК» в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за договором кредиту було укладено іпотечний договір №517, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М., зареєстрований в реєстрі за №3708, згідно умов якого [PERSON] в іпотеку Публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» було передано нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], в житловому будинку літ. А-5,, яка складається : 1 - коридор, 2,6,8 - кладові, 3,4,5,7 - житлові кімнати, житловою площею 56,7 кв.м., 9 - кухня, 10-ванна,11- туалет, І-лоджія, загальною площею 91,7 кв., та належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.07.2007 року. Відповідно до Договору про внесення змін та доповнень №1 від 22.10.2008 року до Договору іпотеки, сторони погодили зміну процентної ставки, а саме: з 20.10.2008 року встановлено відсоткову ставку за користування кредитом на рівні 15% річних. Відповідно до умов Договору кредиту (п.п. 3.3.6, 3.3.7., 3.3.8.) Боржник взяв на себе зобов'язання забезпечувати повернення кредиту, відсотків за його використання, а також сплати штрафних санкцій у разі у разі невиконання кредитних зобов'язань у визначений договором кредиту термін. Боржник порушуючи виконання умов п.п.3.3.6, 3.3.7., 3.3.8. Договору кредиту в односторонньому порядку, всупереч ст. 526, 530, 629 ЦК України, припинила повертати основну суму кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитом. Тим самим порушив норми ст. 1054 ЦК України, згідно з якою позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити відсотки, ст. 1049 ЦК України, відповідно до якої позичальник зобов'язаний повернути позику в строк та в порядку, встановленому договором. Відповідно п. 4.1. Договору кредиту у разі несвоєчасного повернення кредиту та сплати відсотків боржник повинен сплатити позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення. Станом на 01.012.2015 року сума заборгованості по договору кредиту складає 396267 доларів США 09 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 01.12.2015 року складає 9486838 грн.44коп., з яких: 1) заборгованість за простроченим кредитом 138710 доларів США 60 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 01.12.2015 року складає 3321853грн.38коп. 2) прострочена заборгованість за відсотками - 138942 доларів США 76 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 01.12.2015 року складає 3327413грн.15 коп.; - пеня за несвоєчасне повернення кредиту 69347 доларів США 59 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 01.12.2015 року складає 1660742грн.14коп.; - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам - 49266 доларів США 14 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 01.12.2015 року складає 1179829грн.77коп. Відповідно до п. 4.2. Договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язань за договором кредиту позивач має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно п. 4.5. Договору іпотеки позивач за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки у тому числі шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені будь-який особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Позовні вимоги в частині звернення стягнення та реалізації предмета іпотеки ґрунтуються на положеннях Закону України «Про іпотеку». Тому позивач просив суд задовольнити позовні вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, визначити у рішенні спосіб реалізації, надати позивачу право за рахунок реалізації предмету іпотеки задовольнити свої вимоги за договором іпотеки, зняти з реєстраційного обліку та виселити з квартири мешканців без надання іншого житлового приміщення. В судове засідання представник позивача за довіреністю, не з'явився, про день місце та час проведення судового засідання повідомлений належним чином. Письмово просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. В порядку ч.4 ст.169 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, застосувавши вимоги ст.ст.224, 225 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 18 липня 2008 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК» було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №135/988, згідно з умовами якого позивач надав [PERSON] у тимчасове користування на умовах строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти (кредит) в сумі 140 000,00 доларів США 00 центів, зі сплатою 14,0% річних, та кінцевим терміном повернення заборгованості до 17 липня 2014 року, на умовах визначених договором кредиту. Відповідно до Додаткової угоди від 22.10.2008 року про внесення змін до Договору кредиту, сторони погодили зміну процентної ставки, а саме: з 20.10.2008 року встановлено відсоткову ставку за користування кредитом на рівні 15,00% річних. Відповідно до Додаткової угоди №2 від 11.06.2009 року про внесення змін до Договору кредиту, сторони погодили зміну графіку погашення заборгованості за кредитом. Станом на 01.12.2015 року сума заборгованості по вищезазначеному договору кредиту складає 396267 доларів США 09 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 01.12.2015 року складає 9486838 грн.44коп., з яких: заборгованість за простроченим кредитом 138710 доларів США 60 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 01.12.2015 року складає 3321853грн.38коп., прострочена заборгованість за відсотками - 138942 доларів США 76 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 01.12.2015 року складає 3327413грн.15 коп.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту 69347 доларів США 59 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 01.12.2015 року складає 1660742грн.14коп.; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам - 49266 доларів США 14 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 01.12.2015 року складає 1179829грн.77коп. 18 липня 2008 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК» в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за договором кредиту було укладено іпотечний договір №517, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М., зареєстрований в реєстрі за №3708, згідно умов якого [PERSON] в іпотеку Публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» було передано нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], в житловому будинку літ. А-5,, яка складається : 1 - коридор, 2,6,8 - кладові, 3,4,5,7 - житлові кімнати, житловою площею 56,7 кв.м., 9 - кухня, 10-ванна,11- туалет, І-лоджія, загальною площею 91,7 кв., та належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.07.2007 року. Факт-отримання [PERSON] кредиту в сумі 14000 доларів США 00 центів підтверджується заявою на видачу готівки №988-25 від 18 липня 2008 року. На адресу [PERSON] та [PERSON] Публічним акціонерним товариством «УКРСОЦБАНК» направлялись вимоги в порядку ст.35 Закону України «Про іпотеку» вих.№08.406-297/96-21921 від 03.12.2015 року та вих.№08.406-297/96-21924 від 03.12.2015 року. Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить до висновку про те, що вони регулюються цивільним кодексом України, Законом України Про іпотеку та положеннями укладеного між сторонами договору іпотеки № 517 від 18 липня 2008 року. Згідно ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вимог закону, умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) у разі коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Як убачається з матеріалів справи, позивач на виконання зазначених вимог ЗУ «Про іпотеку» 03 грудня 2015 року направив на адресу відповідача вимогу про усунення порушення умов кредитного договору. Оскільки відповідач своїх зобов'язань за кредитним Договором не виконує, відтак у позивача виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання, а також право на відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону, а також початкова ціна предмету іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно ст. 5 ЗУ «Про іпотеку вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором. Крім того, за правилами ч. 2 ст. 43 ЗУ «Про іпотеку», початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки. Суд погоджується із розрахунком заборгованості за кредитним договором від 18 липня 2008 року, наданим позивачем ПАТ «УКРСОЦБАНК», згідно якого, станом на 01 грудня 2015 рік утворилась заборгованість за кредитом в розмірі 396267,09 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 9489838,44 грн. Доказів на спростування цього розміру заборгованості відповідачем надано не було. Пунктом 1.3 Іпотечного договору сторони визначили вартість предмета іпотеки, яка становить 41 982 грн. Як роз'яснено в п. 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). З урахуванням розміру заборгованості, яка становить станом на 01 грудня 2015 року 396267,09 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 9489838,44 грн. , враховуючи співмірність заборгованості із вартістю предмета іпотеки, яка відповідно до умов іпотечного договору складає 50 420 грн., суд вважає, що позовні вимоги ПАТ «УКРСОЦБАНК» про звернення стягнення на предмет іпотеки обґрунтовані та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог банку з приводу виселення усіх мешканців, що знаходяться у квартирі (предмет іпотеки), без надання іншого житлового приміщення, суд відмовляє в їх задоволенні з огляду на наступне. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Згідно вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку»звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно з частиною четвертою ст. ст. 9, 109 ЖК України, ст.ст. 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Відтак результат аналізу зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК України. Згідно копії вимоги, 03 грудня 2015 року Банком було направлено на адресу [PERSON] та [PERSON] вимогу про усунення порушень умов кредитного договору, попередження про намір звернути стягнення на предмет іпотеки у разі непогашення боргу, однак пропозиції добровільного звільнення квартири не було. Згідно п. 43 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України,статей 39- 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Так, на адресу відповідача позивачем була направлена вимога, в якій зазначалось про наявність заборгованості за укладеним між сторонами кредитним договором, її сума та строки погашення. Крім того, позивачем було попереджено відповідача, що у разі непогашення останнім існуючої заборгованості у повному обсязі, банк має наміри скористатися своїм правом звернути стягнення на предмет іпотеки. Суд не вбачає за можливе кваліфікувати дану вимогу банку, як вимогу про звільнення відповідачем та членами його родини займаної ними квартири, що є предметом іпотеки, як таку, що не була виконана у добровільному порядку. А тому звернення банку до суду з позовною вимогою щодо примусового виселення родини відповідача зі спірної квартири є передчасною. Крім того, позивачем не було надано суду жодних доказів на підтвердження фактичного проживання відповідача, з визначенням інших осіб, яких суд має виселити з житла, що є обов'язковою умовою для прийняття відповідного рішення судом. Судове рішення не може змінювати обсяг цивільних прав осіб, які не є учасниками судового розгляду. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Оскільки в задоволенні позовних вимог позивача про виселення було відмовлено, а позовні вимоги про зняття з реєстраційного обліку є похідними, тому в їх задоволенні також слід відмовити. Окрім того, позивач просить виселити усіх мешканців, без надання іншого жилого приміщення з квартири [ADDRESS](предмет іпотеки), а зняти їх з реєстраційного обліку вже просить за іншою адреосю: [ADDRESS] яка не є предметом іпотеки. При ухваленні даного судового рішення враховується також наступне. З 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", нормами якого встановлено тимчасову заборону у визначених цим законом випадках на примусове стягнення нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України "Про іпотеку". Виходячи із змісту ст. 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. В постанові № 6-46цс 15 від 15.04.2015 року Верховний Суд України дійшов такої правової позиції, що мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обовязків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акту. Встановлений Законом № 1304- VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті , не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором , а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Чинність вказаного Закону на час ухвалення даного рішення суду є підставою для застосування вимог ст. 217 ЦПК України та визначення порядку його виконання, зокрема, вказівка на те, що рішення не підлягає примусовому виконанню на період чинності вказаного Закону. Судові витрати розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial