Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

[PERSON] (надалі по тексту - Позивач) звернулася в суд з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (надалі по тексту - Відповідач, АТ КБ "ПриватБанк") про визнання договору поруки №2007/227 від 27.11.2007 року недійним; стягнення з АТ КБ "ПриватБанк" на користь [PERSON] моральної (немайнової) шкоди в розмірі 100 000, 00 грн. В обґрунтування пред`явлених вимог позивач послалася на те, що у січні 2018 року вона звернулася до АТ КБ "ПриватБанк", з метою зняття коштів зі свого депозитного рахунку, на що отримала відмову. Свою відмову Відповідач пояснив тим, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 2007/227 від 27.11.2007 року, який був укладений між [PERSON] та АТ КБ "ПриватБанк", [PERSON] уклала з АТ КБ "ПриватБанк" договір поруки № 2007/227 від 27.11.2007 року, який є діючим, а отже Позивач у якості поручителя повинна погасити заборгованість. Проте, в 2011 році в Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська перебувала в провадженні справа № 2-4678/11 за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до ТОВ "Українське фінансове агентство "ВЕРУС", [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми за вищевказаним договором. В ході розгляду справи була призначена судово-почеркознавча експертиза. Згідно із Висновком № 4425-11 від 06.02.2012 року судової почеркознавчої експертизи по цивільній справі № 2-4678/11, підпис від імені [PERSON] в графі "Поручитель" договору поруки № 2007/227 від 27.11.2007 року виконаний не [PERSON] , а іншою особою. 22.02.2012 року по даній цивільній справі було винесено рішення суду, де зазначено, що суд не бере до уваги договір поруки № 2007/227 від 27.11.2007 року як доказ, оскільки згідно висновку проведеної у справі судової почеркознавчої експертизи, підпис у цьому документі виконано не [PERSON] , а іншою особою, а отже цей договір нею не укладався та не тягне для [PERSON] юридичних наслідків. Рішення по цій справі набрало законної сили 06.03.2012 року. Проте, відповідач відмовляється віддавати грошові кошти, що зберігаються на депозитному рахунку Відповідача, та є власністю Позивача, зазначаючи те, що судом такий договір поруки не скасовано та не визнано недійсним, про що повідомлено позивача листом ПАТ КБ "ПриватБанк" від 13.06.2018 року за № 20.1.0.0.0/7-180518/725. На підставі чого, рекомендували погасити заборгованість за кредитом. 13.07.2018 року Позивач повторно звернулася до Відповідача для роз`яснення ситуації, на що отримала відповідь від 30.07.2018 року за № 20.1.0.00/7 - 180725/1544, де зазначено, що Банк має право відмовитися від здійснення видаткових операцій за рахунком Клієнта у разі неналежного виконання ним або третіми особами, за кредитами яких Клієнт є поручителем, кредитних зобов`язань. Таким чином, у разі наявності у заявника простроченої заборгованості на момент закінчення терміну депозитного договору, АТ КБ "ПриватБанк" матиме право відмовити у його поверненні. За таких обставин, Позивач звернулася із вказаними позовними вимогами та просить визнати договір поруки недійсним, оскільки як вона вказує, жодного договору поруки ніколи не підписувала, ніякі істотні умови договору не обговорювала із Відповідачем та зобов`язань щодо третіх осіб не брала. Крім того, Відповідач перешкоджає Позивачу здійснювати банківські операції та вільно розпоряджатися своїми заощадженнями. Разом з тим, Позивач має намір стягнути з Відповідача моральну шкоду у розмірі 100 000 (сто тисяч) , 00 грн., у зв`язку із неправомірною відмовою Відповідача у видачі Позивачу його заощаджень, що суттєво вплинуло на стан здоров`я Позивача. Так, згідно з положеннями процесуального закону, та врахувавши пункти 1-8 частини 3 статті 274 ЦПК України, при вирішенні питання визначення порядку розгляду позовного провадження, вбачається можливість розгляду справи у спрощеному порядку. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 27.08.2018року позовну заяву залишено без руху. 07.03.2019 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою від 12.03.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження. В засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримував, просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність. Суд, вислухавши думки представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали провадження, прийшов до наступного висновку. Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зі змісту ст.12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно зі ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до частини першої статей 1, 6 та 11 ЦК України наявність або відсутність прав та обов`язків сторін, їх обсяг, припинення, зміна або виникнення прав і обов`язків учасників правовідносин встановлюються та регулюються нормами матеріального права й договором. Установлюючи наявність, відсутність або припинення правовідносин між сторонами цивільного спору, визначаючись із видом цих правовідносин і з обсягом прав та обов`язків сторін у цих правовідносинах, установлюючи фактичні обставини справи щодо правовідносин сторін спору, суди повинні виходити з положень норми матеріального права, яка регулює зазначені правовідносини, та, вирішуючи спір, повинні встановити всі фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, та які зазначені у нормі матеріального права, яка регулює ці правовідносини. Так, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Так, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.02.2012 року по справі за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до ТОВ "Українське фінансове агентство "ВЕРУС", [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми заборгованості, вимоги до [PERSON] , суд залишив без задоволення посилаючись на те, що відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи № 4425-11 від 06.02.2012 року, підпис на договорі поруки № 2007/227 від 27.11.2007 року, укладеному у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 2007/227 від 27.11.2007 року, був виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Таким чином, звертаючись до суду із вимогою про визнання договору поруки недійсним, Позивач обрав невірний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки даний правочин уже є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом, тобто є нікчемним та не тягне ніяких юридичних наслідків для Позивача. Разом з тим, відповідно до ст.49 ЦПК України, суд позбавлений процесуальної можливості самостійно змінювати предмет чи підставу позовних вимог. Отже, невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні пред`явлених особою вимог. Щодо вимоги Позивача про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення вищевказаного правочину, суд вважає за необхідне відмовити в цій частині, оскільки дана вимога підлягає вирішенню у випадку ухвалення судом рішення про визнання договору нікчемним. Отже,

Outcome: dismissed