Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Садівницького товариства «50 років Жовтня», голови правління Садівницького товариства "50 років Жовтня" Невзорової І.О. про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, вказавши, що він знаходився у трудових відносинах з Садівницьким товариством «50 років Жовтня» і працював на посаді електрика. Відповідно до наказу від 23.06.2016 року його було звільнено з роботи на підставі п.4 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Вважає вказане звільнення незаконним, оскільки він 23 червня 2016 року належним чином і в повному обсязі виконував всі свої посадові обов'язки. Тому він вимушений був звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги до Садівницького товариства «50 років Жовтня» підтримали та просили їх задовольнити, в іншій частині позовних вимог, а саме - вимоги до голови правління СТ «50 років Жовтня» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заробітної плати за фактично відпрацьований час та моральної шкоди просили залишити без розгляду. [PERSON] пояснив, що 23 червня 2016 року він весь робочий час перебував на території товариства та виконував роботи по реконструкції ліній електромереж на 4 алеї. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в їх задоволенні відмовити, послалаючись на те, що позивач був звільнений з посади електрика у зв`язку з прогулом , який він вчинив 23.06.2016 року, оскільки був відсутній весь робочий день, про що був складений акт 23.06.2016 року. Позивач відмовився від надання пояснень по факту відсутності на роботі. При звільненні позивачем було отримано розрахунок. Таким чином вважає, що позовні вимоги про поновлення на роботі такими, що не підлягають задоволенню, оскільки звільнення позивача відбулось у відповідності з вимогами чинного законодавства, одночасно посилаючись на те, що позивачем пропущений строк звернення до суду, оскільки про своє звільнення позивач дізнався 25.06.2017 року. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] згідно наказу від 03.01.2015 року за № 1 був переведений на повну ставку на посаду електрика СТ «50 років Жовтня» із п'ятиденним робочим тижнем з режимом роботи - 8 годин та двома вихідними - субота, неділя (а.с.28-29). Наказом голови правління СТ «50 років Жовтня» Невзорової І.А. від 23.06.2016р. за № 11 [PERSON] звільнений за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул 23 червня 2006 року (а.с.17) Представник відповідача вказував, що факт відсутності [PERSON]на роботі 23 червня 2016 року підтверджується наданими суду копіями доповідних записок, копіями Актів від 23.06.2016 та від 24.06.2016 року «Про відсутність електрика [PERSON] на роботі», Акту від 25.06.2016р. «Про відмову [PERSON] від надання письмового пояснення щодо відсутності на роботі» та Акту від 26.06.2016 р. «Про відмову від ознайомлення з наказом № 11 від 23.06.2016 р. про звільнення [PERSON] (а.с. 18-23). Відповідно до вимог п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Разом з тим відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці, не може вважатися прогулом, якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, він не може бути звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України, хоча до нього і може бути застосовано інше дисциплінарне стягнення. Свідок [PERSON], який є завхозом СТ «50 років Жовтня», в судовому засіданні підтвердив відсутність [PERSON] 23 черввня 2016 року на роботі протягом усього робочого дня. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно позиції ВСУ, викладеної в ухвалі ВСУ від 15 грудня 2010 року по справі № 6-20213св0, в справах у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Верховний Суд України в постанові Пленуму №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» в п.11 постанови зазначив, що суд при вирішенні справи по суті повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси осіб, які звернулися за захистом цивільних прав, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Звільнення за вчинення прогулу (в тому числі і за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень. Так, відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинні врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку. Будь-яких доказів того, що до винесення наказу про звільнення у [PERSON] відбирались письмові пояснення з приводу його відсутності на роботі, представником відповідача не надано, тобто при винесенні наказу про звільнення за прогул не дотримано вимог законодавства щодо застосування дисциплінарних стягнень, не з'ясована поважність причини відсутності на роботі, не враховано інші обставини, передбачені ст. 149 КЗпП України. Відповідно до листа № 21 від 23.06.2016 року Садівницьке товариство «50 років Жовтня» надіслало [PERSON] копію наказу № 11 від 23.06.2016 року про його звільнення за прогул та запропонувало надати пояснення щодо відсутності на роботі саме 23.06.2016 року. З врахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку, що без витребування письмових пояснень від позивача щодо причин невиходу на роботу та без дотримання встановленого порядку у Садівницького товариства «50 років Жовтня» не було законних підстав для його звільнення за прогул, більш того у день невиходу на роботу 23 червня 2016 року. Статтею 233 КЗпП України визначено, що у справах про звільнення працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня вручення трудової книжки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зі змісту ч.1 ст. 261 ЦК України та обставин справи вбачається, що за умов сумлінного відношення [PERSON] до здійснення ним передбачених законом прав і обов'язків, у нього не було непереборних перешкод для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі у встановлений законом місячний строк, починаючи з 26.06.2016 року, тобто дня фактичного усного повідомлення про звільнення за статтею. Однак [PERSON] звернувся до суду лише 20 вересня 2016 року, тобто після того як скінчився строк, згідно якого він мав право звернутися до суду. Суд відхиляє доводи представника позивача, що [PERSON] звернувся до суду у встановлений законом строк - саме 22.07.2016 року, оскільки [PERSON] звернувся з позовом особисто до голови правління Садівницького товариства "50 років Жовтня" - Невзорової І.О. Таким чином, аналізуючи доводи сторін та надані докази як кожен окремо, так і у їх сукупності, суд вважає, що порушені відповідачем трудові права [PERSON] не підлягають судовому захисту у зв'язку з допущеним [PERSON] пропуском встановленого законом строку для звернення до суду з позовом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed