Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

08.05.2019 року позивач [PERSON] звернулася з позовної заявою в Корабельний районний суд міста Миколаєва до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна (коштів) подружжя, уточнивши який просила визнати за [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) право спільної сумісної власності на 1/2 частку на квартиру [ADDRESS] ; право спільної сумісної власності на транспортний засіб, марки CITROEN, модель С3, тип ТЗ легковий пасажирський - В, колір білий, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2013 року випуску. В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.01.2010 року, який було зареєстровано Корабельним відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №059728. 28.11.2019 року рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину, сина - [PERSON] , [INFO] , після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з матір"ю. У період шлюбу сторонами по справі було придбано наступне майно: квартира [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно , виданим 05 12.2008 року Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради на підставі Рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28.11.2008 року № 2137, квартира двокімнатна, загальна площа 76,0 кв.м., житлова площа 37,8 кв.м., та транспортний засіб, автомобіль марки CITROEN, модель С3, тип ТЗ легковий пасажирський - В, колір білий, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2013 року випуску, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу , серія [NUMBER] , виданим ВРЕР ДАІ з обслугов. м.Миколаїв УДАІ УМВС в Миколаївській обл. 19.06.2013 року. Вищевказана квартира була придбана відповідачем у кредит, що підтверджується Договором про внесення змін №1 до Договору кредиту № 644/614-К614 від 23.10.2007 року, укладеним з Публічним акціонерним товариством «УКРСОЦБАНК», код ЄДРПОУ 00039019. Даний кредит був погашений повністю 23.06.2015 року, що підтверджується Листом від 23.06.2015 року за вих.№ б/н ПАТ «УКРСОЦБАНК», тобто виплати за кредитом здійснювалися спільно подружжям у період укладеного шлюбу. Будь-якої домовленості між сторонами по справі щодо поділу спільно набутого майна або укладеного шлюбного договору не існує. На підставі того, що дане питання не можливо вирішити в позасудовому порядку, позивач звернулася до суду. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила про задоволення позову. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі, посилалися на докази наявні в матеріалах справи, щодо одноособового придбання квартири відповідачем до шлюбу і отримання права власності на неї та повному погашені кредиту за власний рахунок. Також пояснили, що автомобіль був придбаний відповідачем за 50 % коштів після продажу житлового будинку подружжям, а позивач свої 50 % коштів від продажу житлового будинку поклала на депозитний рахунок, тому вважають, що автомобіль не підлягає поділу. Суд, дослідивши письмові докази по справі, взявши до уваги заяви сторін по справі знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.01.2010 року, який було зареєстровано Корабельним відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №059728. 28.11.2019 року рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину, сина - [PERSON] , [INFO] , після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з матір"ю. 28.11.2019 року рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва ухвалено стягувати з [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстрований: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстрована: [ADDRESS] ) на утримання неповнолітньої дитини, сина - [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08.05.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Судом встановлено, що до реєстрації шлюбу з позивачем [PERSON] , між відповідачем [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" в особі начальника Корабельного відділення Миколаївської обласної філії АКБ "Укрсоцбанк" Немченко Володимира Івановича, який діяв на підставі статуту та довіреності № 4010 від 15.12.2006 року, укладено договір кредиту № 644/614-К614 від 23.10.2007 року. Відповідно до зазначеного договору кредиту кредитор надав відповідачу у тимчасове користування на умовах зебезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 60 000, 00 швейцарських франків на фінансування будівництва (інвестування) житла відповідно до договору про відступлення права вимоги від 23.10.2007 року, що укладений між [PERSON] та ТОВ "Берег-Будгруп", та [PERSON] . В якості забезпечення виконання своїх обов"язків [PERSON] передав Банку в заставу майнові права на незакінчену будівництвом двокімнатну квартиру [ADDRESS] , заставна вартість якої склала 275 376,50 грн., що за офіційним курсом гривні до швейцарського франку встановленим Національним банком України на день укладення цього договору (100шф=429, 6595,00 грн.) становить 64 094, 80 швейцарських франків. Також, в день укладення зазначеного договору кредиту з відповідачем, з батьком відповідача - [PERSON] укладено договір поруки № 644/614-П614, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання позичальником своїх обов"язків за договором кредиту у повному обсязі і відповідає перед кредитором разом з позичальником як солідарний боржник. Також поручитель зобов"язаний протягом трьох робочих днів, від дати отримання повідомлення кредитора про невиконання позичальником, забезпеченого порукою зобов"язання, виконати відповідне зобов"язання шляхом перерахування непогашеної суми кредиту на рахунок кредитора та непогашеної суми відсотків. Відповідно до рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28.11.2008 року за № 2137 відповідачем [PERSON] набуто право власності на нерухоме майно - двокімнатну квартиру [ADDRESS] , про що виконавчим комітетом Миколаївської міської ради видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно САВ629849 від 05.12.2008 року, з подальшою реєстрацією в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером № 25671979. Відповідно до рішення № 1892 виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25.09.2009 року "Про зміну та надання адрес і внесення змін до рішень виконкому міської ради" багатоповерховому житловому будинку з вбудованими приміщеннями (ІІ поверха) по [ADDRESS] , який належить згідно з рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25.07.2008 року № 1561 ТОВ "Берег-Будгруп", надано нову адресу - проспект Жовтневий, 312-Б. Відповідно до договору про внесення змін № 1 від 12.06.2015 року до договору кредиту № 644/614-К614 від 23.10.2007 року укладеного між ПАТ "Укрсоцбанк" та [PERSON] сторони домовилися, якщо позичальник в день укладення даного договору про внесення змін здійснить одноразовий платіж в сумі від 3 115,00 швейцарських франків на підставі заяви на сплату заборгованості згідно умов опції 50/50 з частковим анулюванням, то позичальник набуває права на анулювання (прощення) заборгованості по кредиту, процентам та комісіям в сумі, що дорівнює сумі здійсненого платежу. Згідно заяви на сплату заборгованості згідно умов опції 50/50 з частковим аналюванням [PERSON] здійснив погашення кредитної заборгованості достроково в загальній сумі 3 115,00 швейцарських франків про, що банком видана довідка від 23.06.2015 року щодо погашення кредитної заборгованості фізичної особи [PERSON] . Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що право власності на спірну квартиру набуто відповідачем до шлюбу з позивачем,тому режим спільного сумісного майна подружжя на неї не розповсюджуєтся. Судом встановлено, що в період шлюбу було придбано транспортний засіб, марка CITROEN, модель С3, тип ТЗ легковий пасажирський - В, колір білий, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2013 року випуску, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу , серія [NUMBER] , виданим ВРЕР ДАІ з обслугов. м.Миколаїв УДАІ УМВС в Миколаївській обл. 19.06.2013 року. Ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч.1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Ч.2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ч.1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Ч. 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола обєктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя`вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сімї. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», який втратив чинність з 21 грудня 2007 року, роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Крім того, батько позивача - [PERSON] , виступив стороною у договорі поруки № 644/614-П614 від 23.03 2017 року, за змістом якого зобов"язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов"язань, щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках передбачених Договором кредиту № 644/614-Л614 від 23.10.2007 року. Відповідно до копій квитанцій про здійснення валютної обмінної операції, які містяться в матеріалах справи, саме батько відповідача - [PERSON] здійснював обмін (покупку) валюти на погашення кредитної заборгованості ( том 2, а.с. 10-18, 52-74). Не знайшло свого підтвердження згідно матеріалів справи і твердження позивача, щодо дострокового погашення кредиту її особистими коштами, отриманими від попереднього чоловіка в рахунок заборгованості перед нею. Також позивач в позові посилається на те, що позивач не отримував заробітну плату деякий час, а вона отримавши свідоцтво "Майстра манікюру" у 2013 році почала працювати на дому за фахом та заробляти кошти для родини, проте не надала жодного доказу на підтвердження даного факту, як того вимагають положення ст.ст. 76-79 ЦПК України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК роздільним є майно, яке кожен з подружжя набув до шлюбу. Це правило є традиційним для вітчизняного сімейного законодавства. Реєстрація шлюбу не змінює правового режиму майна, яке було набуте кожним із подружжя раніше. В літературі відзначалося, що "автоматичне поширення режиму спільності на дошлюбне майно одного з подружжя суперечило б правовій природі права власності як абсолютного суб`єктивного права. Без згоди власника дошлюбне майно одного з подружжя не повинно переходити у спільну власність". Майно, яке було набуте кожним із подружжя до шлюбу, зберігає режим роздільності незалежно від тривалості шлюбу, навіть якщо цим майном користувався не лише власник, а й другий з подружжя. Щодо поділу автомобіля то суд дійшов висновку, що спірний автомобіль був набутий сторонами на час перебування в шлюбі, є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання за кожним із співвласників права власності на 1/2 частину. Суд не враховує посилання відповідача на те, що він придбав автомобіль за власні кошти поділені між подружжям після продажу житлового будинку, так як вартість продажу будинку відповідно до договору купівлі-продажу № 201 від 23.03.2013 року складає 65 358,00 грн., а вартість придбаного автомобіля відповідно до договору купівлі-продажу № 17/06 від 19.06.2013 року складає 155,870,00 грн., тобто значно перевищує 50% від суми від продажу будинку. СК закріплює нове правило, відповідно до якого майно, набуте кожним з подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали кожному з них особисто, є роздільним майном (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК). Це правило є цілком справедливим. У випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя. В цьому випадку об`єкт роздільної власності подружжя лише перетворюється, змінює свою форму. Проте як кошти, за рахунок яких майно було набуте, так і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності. Це правило стосується як грошей, які були набуті одним із подружжя до шлюбу, так і тих, які були одержані одним із подружжя за час шлюбу (за договором дарування, внаслідок спадкування тощо). Правило залишається єдиним: майно, набуте за роздільні кошти, складає роздільне майно кожного з подружжя. При з`ясуванні правового режиму такого майна можуть виникати певні складнощі. В Україні діє загальний режим спільності майна подружжя (див. ст. 60 СК та коментар до неї), згідно з яким майно, набуте за час шлюбу, вважається таким, що належить подружжю. Протилежне має бути доведене особою, яка вважає майно роздільним і таким, що належить їй особисто. У зв`язку з цим речі, набуті за час шлюбу, автоматично підпадають під режим спільного майна подружжя. Під час розгляду судами спорів щодо поділу майна подружжя, суди нерідко вирішують питання щодо визнання роздільним майна, набутого за час шлюбу одним з подружжя на власні кошти. Лише у випадку, коли чоловік/дружина зможуть довести в суді, що гроші, за які була набута річ, належали йому/їй особисто, майно може визнаватися роздільним. У разі спору доведення вказаних обставин буде здійснюватися заінтересованою стороною в суді. Зокрема, відповідачем не було доведено, що автомобіль було придбано за його власні кошти. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду в Постанові від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-71СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, судом мають застосувати положення частини 4, 5 ст. 71 СКУ щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації. Проте, позивачем не було заявлено вимоги, щодо отримання грошової компенсації за спірний автомобіль, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 25.05.2020 року Верховний Суд постановою у справі № 347/955/16 сформував позицію щодо можливості присудження компенсації за частину неподільного рухомого майна одному із подружжя, без його реального поділу і залишення майна у спільній частковій власності. Іншими словами це означає, що один із подружжя, який користується ТЗ або має більш нагальну необхідність у користуванні ним в подальшому для використання в роботі, тощо, може отримати за рішенням суду такий ТЗ у свою власність та відповідно зобов`язання сплатити іншому із подружжя грошову компенсацію за його частку у спільному майні. Відпаде необхідність спільного користування таким ТЗ, а отже чисельна кількість проблем пов`язаних з реєстрацією права часткової власності та реалізацією такого права. Отже, розберемо мотиви з яких виходив Верховний Суд у вищевказаній постанові. У статті 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до статті 70 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частинами першою, третьою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Верховний Суд у своїй постанові від 25.05.2020 року зазначив, що спірний автомобіль був придбаний у період шлюбу, тому він, відповідно до вимог статей 60, 61, 70, 71 СК України, є спільним майном подружжя та підлягає поділу між ними. А оскільки вказаний автомобіль знаходиться у користуванні одного із подружжя судами правомірно присуджено стягнути з останнього 1/2 частину його вартості в рахунок компенсації права на належну частку іншого члена подружжя». Для більш повного аналізу питання проблематики поділу рухомого майна подружжя, також слід зупинитись на судовій практиці, що вже існувала та широко застосовувалась судами у випадках відчуження одним з подружжя ТЗ, з метою уникнення такого поділу. Враховуючи зазначені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання права спільної сумісної власності на 1/2 частину автомобіля марки CITROEN за позивачем, підлягають задоволенню. Крім того, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави 908,00 грн. судового збору за задоволену вимогу про визнання спільної сумісної власності на Ѕ частину автомобіля.

Outcome: partial