Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

26 грудня 2017 року позивач ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в якій, просить стягнути з [PERSON] на користь Товариства заборгованість за кредитним договором № 591023937 від 21 червня 2017 року в сумі 55403,12 грн., а також судовий збір в сумі 1600,00 грн. В позовній заяві Банк зазначав, що 21 червня 2017 року між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем був укладений договір кредиту, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 47200 грн., з обовязком щомісячного повернення частинами суми кредиту, а також за умови сплати процентів за користування кредитними коштами. Посилаючись на порушення позичальником умов договору щодо повернення отриманих сум кредиту, а також нарахованих процентів, що потягло також нарахування неустойки, просить про стягнення суми боргу в судовому порядку. Представник позивача ПАТ «Альфа-Банк» звернулась до суду із заявою, в якій позовні вимоги свого довірителя підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні, також просила справу розглянути на підстави наданих письмових доказів і проти заочного рішення не заперечувала (а.с. 43). Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, клопотань про відкладення розгляду справи, відзиву чи заперечення проти позову від нього до суду не надходило. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належно за останнім відомим місце реєстрації (а.с.36, 38), а також з оголошенням на офіційному сайті Жовтневого районного суду Миколаївської області вебпорталу судової влади України (а.с. 42), у звязку з чим, суд вважає належним повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, та на підставі ст. 223 ЦПК України, можливим розгляд справи за відсутності відповідача. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. 21 червня 2017 року між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір (далі Договір), в якому сторони узгодили всі його умови (а.с. 5-6). Відповідно до Додатку до Договору ПАТ «Альфа-Банк» зобовязалося надати позичальнику, тобто відповідачу, споживчий кредит в сумі 47200 грн., з яких: сума кредиту 40\~000 грн., сума страхового платежу 7200 грн. Сторони погодили розмір відсоткової ставки 16,99 % річних, та визначили плату за кредитно-касове обслуговування 1500 грн. щомісяця. Повернення коштів погоджено щомісячними платежами до 21 числа кожного місяця у розмірі відповідно до Графіку погашення (а.с. 17). Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обовязку виконання зобовязання та повинен сплатити суму боргу та процентів, передбачених договором. За ч. 2 ст. 1050 ЦК України - якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. З матеріалів справи вбачається, що Банк повністю виконав взяті на себе зобовязання, а позичальник навпаки порушив їх, тому на підставі ст.ст. 526, 530, 551, 1049, 1050, 1054 ЦК України, позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» щодо стягнення суми кредиту та процентів обґрунтовані та підлягають задоволенню. Також суд вважає обґрунтованими і вимоги щодо стягнення штрафу як відповідальність відповідача, що визначена п. 13 Договору, за порушення взятих на себе зобовязань з повернення кредитних коштів. В той же час щодо вимоги Банку про стягнення суми комісії в розмірі 5000 грн., нарахованої за розрахунково-касове обслуговування, то з урахуванням положень ч.4\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, суд дійшов висновку про нікчемність п.5.1 Договору (а.с. 6), зокрема п.п д), яким передбачено сплата позичальником вказаної комісійної винагороди. Так, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 21.06.2017 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються\~Законом України "Про захист прав споживачів". За положеннями частини п'ятої статті\~11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті\~18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз даних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої\~статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів"\~ нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до\~статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність"\~відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З\~Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011\~вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті\~1, статті\~11 Закону України "Про захист прав споживачів"\~з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). (Правова позиція, яка висловлена ВСУ в постанові від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16). Зі змісту п.п.д) п. 5.1 Договору (а.с. 6) слідує, що дана комісія встановлена за обслуговування кредитної заборгованості, тобто фактично за ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо, а відтак не може вважатися послугою в розумінні\~ст. 1 ЗУ "Про захист прав споживачів", у зв'язку з чим встановлення банком сплати комісії за дані операції суперечить ч. 4\~ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" та свідчить про нікчемність даного пункту Договору. За такого, суд вважає, що стягненню з відповідача підлягають: заборгованість за кредитом 47200 грн., заборгованість зі сплати процентів - 2603, 12 грн., штраф 600 грн., всього 50403,12 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, а також з урахуванням розяснень, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, від 17.10.2014 року № 10 (п. 36), вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 141 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом\~№ 3674-VI), тобто з відповідача підлягають стягненню судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1456 грн. (50403,12 грн. х 100 / 55403,12 грн. = 91 %; 1600 х 91% =1456).

Outcome: partial