Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що в серпні 2020 року на адресу Президента України Зеленського Володимира Олександровича та депутатів фракції «Слуга народу» у Верховній Раді України надійшла заява від 11.08.2020 року від громадянина України [PERSON] , відповідача у справі, у якій відповідач стверджував про порушення у роботі лісогосподарських підприємств Чернігівської області та, зокрема, просив Президента України доручити Генеральній прокуратурі України зареєструвати кримінальне провадження на посадових осіб ДП «Ніжинського лісового господарства» та ДП «Добрянського лісового господарства», керівництво Чернігівського обласного управління лісового та мисливського господарства за злочинні схеми розкрадань лісових ресурсів Чернігівщини, підробку документів. Позивач [PERSON] зазначає, що відповідач у заяві, шляхом висловлення фактичних тверджень поширив недостовірну інформацію щодо нього, яка ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію. [PERSON] з 21.06.2012 по 02.06.2020 року працював па посаді директора ДП «Ніжинське лісове господарство»; з 03.06.2020 по 15.07.2020 року працював на посаді начальника Чернігівського обласного управління лісового та мисливського господарства; з 16.07.2020 по теперішній час працює заступником Голови Державного агентства лісових ресурсів України. Інформацією, яка не відповідає дійсності та є неправдивою, та яка викладена у заяві відповідача від 11.08.2020 року позивач вважає твердження про те, що: під кришуванням заступника голови Держлісагенства [PERSON]. керівництво Чернігівського обласного управління лісового та мисливського господарства здійснює розкрадання лісових ресурсів в сфері лісового господарства Чернігівщини; [PERSON] був призначений директором ДП «Ніжинського лісового господарства» за сприяння заступника голови Держлісагенства [PERSON] , якому він доводиться племінником його дружини; за сприяння злочинного угрупування [PERSON] було призначено в 2017 році в Держлісагенство [PERSON] ; під кришуванням злочинного угрупування [PERSON] , [PERSON] було призначено спеціалістом по охороні ї захисту лісу в Держлісагенство; [PERSON] з своїми подельниками по ДП «Козелецьрайагролісгоспу» та злочинного угрупування [PERSON] обікрав ДП «Остерське лісове господарство»; [PERSON] заступник голови Держлісагенства, бувший директор ДП «Ніжинського лісового господарства», а в теперішній час заступник голови Держлісагенства, є злочинцем; злочинне угрупування, голова Чернігівської обласної ради [PERSON] та депутат обласної ради [PERSON] , висловлювали погрози життю [PERSON] та його родині; заступник голови Держлісагенства державний службовець [PERSON] скоїв посадовий злочин, бандитський рейдерський розбій в особистих інтересах та особистих інтересах інших посадових злочинців своїх друзів, подельників з метою незаконного збагачення; за розграбування злочинною групою [PERSON], [PERSON] ДП «Козелецьрайагролісгосп» став банкрутом з боргом в 7 млн. грн.; директор ДП «Ніжинського лісового господарства» [PERSON] відкрито говорив працівникам ДП «Козелецьрайагролісгоспу», що він приїхав за вказівкою голови Чернігівської обласної ради [PERSON] , голови Чернігівської обласної адміністрації В.Куліча знищити директора ДП «Козелецьрайагролісгоспу» [PERSON] ; [PERSON] скоїв протиправні злочини проти заявника; протягом перебування на посаді директора ДП «Ніжинського лісового господарства протягом 2012-2020 років і по теперішній час [PERSON] скоюються посадові злочини щодо незаконного збагачення в особливо великих розмірах шляхом розкрадання коштів ДП «Ніжинського лісового господарства», а прокуратура, СБУ, поліція здійснюють кришування розкрадання деревини заступником голови Держлісагенства [PERSON] ; за вказівкою [PERSON] за фіктивними договорами з ФОП з 2014 року по теперішній час виведено з підприємства ДП «Ніжинського лісового господарства» 22 млн. грн., де лише за 2017 рік викрадено на даній оборудці більше 10 млн. грн.; злочинним директором [PERSON] не було надано можливості розвитку в оновлені авто; за кожен заготовлений кубометр деревини підприємцями сплачується в неправомірній вигоді директору ДП «Ніжинського лісового господарства» [PERSON] по 50-70 грн.; за період перебування на посаді директором ДП «Ніжинського лісового господарства» [PERSON] було знищено Кобижчанський деревообробний цех, котельню було викрадено та решту металевих конструкцій здано на металобрухт, крани, в тому числі башенний кран, який коштує мільйони гривень продано за готівку та кошти присвоєно посадовими особами ДП «Ніжинського лісового господарства»; за кошти від злочинних оборудок [PERSON] придбав власні вантажні автомобілі «фури» які оформив на підставних осіб та проводить вивозку лісопродукції контрагентам з підпорядкованого ДП «Ніжинського лісового господарства»; вкрадена деревина свідчить про незаконне збагачення директора [PERSON] , який за останні три роки, за готівку придбав в місті Ніжині квартиру, дороговартісні меблі; за останні 70 років в ДП «Ніжинському лісовому господарстві» такого злодія не було як [PERSON] ; шляхом відмивання коштів на будівництві покращуючої лісової дороги Кобижча - Козари, шляхом створеної небезпеки працівникам та жителям прилягаючих сіл, директором ДП «Ніжинського лісового господарства» [PERSON] викрадено десятки мільйонів гривень бюджетних коштів держави та господарських коштів ДП «Ніжинського лісового господарства» задля особистого незаконного збагачення; за вказівкою [PERSON] було скоєно самовільну порубку дуба на замовлення його друзів для столярних виробів, де збитків навколишньому середовищу завдано більше ніж на два мільйони гривень та за вказівкою [PERSON] підлеглими майстрами лісу велось випалювання пнів самовільно зрубаних дубів за допомогою скатів та екологічною інспекцією було виявлено факт злочину; також [PERSON] навмисно знищив [PERSON] нижній склад, де може йти відправка лісо продукції і пиломатеріалів залізницею, щоб власні вантажні фури [PERSON] вивозили споживачам лісопродукцію, в тому числі крадену, а ці вантажні фури знищують дороги в селі Кобижча -Бобровиця; посібники злочинів [PERSON] вихваляються, що на [PERSON] сьогодні Кабінет Міністрів України готує розпорядження про покладення на нього реформування лісової галузі України, тобто злочинцю довірять всі ліси України; за вихваляннями голови Чернігівської обласної ради [PERSON] за [PERSON] «поришали» з Президентом Зеленським , що до дня працівника лісу в 2020 році [PERSON] призначать головою Держлісагенства та навіть можливо Міністром міністерства Захисту довкілля та природніх ресурсів України; злочинне угрупування під керівництвом [PERSON] ганьбить діючу владу ЗЕ та особисто пана Президента; по злочинах [PERSON] можна написати десятки томів злочинів, бо жадібності бувшого директора ДП «Ніжинського лісового господарства», а сьогодні заступника голови Держлісагенства [PERSON] немає меж; діюча влада сприяє розкраданням [PERSON] , призначенням таких як [PERSON] на посади державного значення; [PERSON] скоїв ряд інших злочинів з побиття мисливців в Ічнянському районі, що висвітлювалося в обласній газеті «Вісник»; в 2019 році [PERSON] не заплатив працівникам лісництв за здійснену осінню посадку та догляд за лісовими культурами по Коляжинському, Кобижчанському, Новоселицькому та інших лісництвах; бувшим директором ДП «Ніжинського лісового господарства» порушено трудове законодавство та через безгосподарність [PERSON] більше 100 працівників втратили роботу; лобіювання високопосадовими особами держави України [PERSON] за корупційними призначеннями; заступник голови Держлісагенства [PERSON] дбає прилаштувати директором головного лісничого Костирка задля продовження здійснення корупційних схем розграбування ДП «Ніжинського лісового господарства». В подальшому зазначена заява була переадресована, зокрема, до Комітету Верховної Ради України з питань екологічної політики та природокористування, Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України та Державного агентства лісових ресурсів України. Позивач зазначає, що в даному випадку поширення інформації відбулось надсиланням заяви на адресу Президента України та депутатів фракції «Слуга народу» у Верховній Раді України. Окрім того, слід зауважити, що дана заява була опрацьована Секретаріатом депутатської фракції «Слуга народу» у Верховній Раді України та Департаментом з питань звернень громадян Офісу Президента України та в подальшому переадресована до Комітету Верховної Ради України з питань екологічної політики та природокористування, Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України та Державного агентства лісових ресурсів України з опрацюванням їхніми Секретаріатами. Тобто, заява відповідача з інформацією, яка ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача, була доведена до відома дуже великої кількості осіб, яким безпосередньо підпорядковується позивач. Зі змісту заяви чітко вбачається, що наведена у ній інформація стосується саме позивача, оскільки в ній йдеться про [PERSON] , як директора ДП «Ніжинське лісове господарство», у ті часи коли позивач обіймав цю посаду, та [PERSON] , як заступника голови Державного агентства лісових ресурсів України, в момент надсилання заяви, коли позивач саме обіймає цю посаду. Враховуючи баланс прав на свободу слова, на повагу до гідності та честі, на недоторканність ділової репутації, а також презумпцію невинуватості, слід дійти висновку, що інформація поширена у заяві щодо позивача є недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність і ділову репутацію, оскільки зазначена інформація мітить фактичні твердження про вчинення позивачем з використанням службових повноважень протиправних дій, які містять склад злочинів, передбачених Кримінальним кодексом України. Проте, за відсутності вироку суду відносно позивача, відсутності будь-якого процесуального статусу у кримінальному провадженні щодо позивача, передбаченого законодавством України, поширена відповідачем інформація порушує презумпцію невинуватості та негативно впливає на немайнові права позивача. Така інформація не є оціночними судженнями, а є констатацією фактів, які можуть і мають бути доведені належними доказами, проте таких доказів на підтвердження достовірності вищевказаної поширеної негативної інформації відповідачем до заяви не надавалось. На думку позивача, оскільки поширена інформація є твердженням про факти, яких не існувало, які не були перевірені відповідачем та які не можуть бути підтверджені, оспорювана інформація має бути визнана недостовірною та спростована відповідачем. Разом з тим позивач зазначає, що поширення недостовірної інформації шодо публічної особи, якою є позивач, необхідно мати на увазі, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. В той же час, «ширше» не означає безмежно, оскільки вони не є тотожними поняттями, у будь-якому випадку, хоча прискіпливе висвітлення слів та вчинків публічних осіб передбачає також використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або, навіть, провокаційних, воно не передбачає права поширення недостовірної інформації, такої, що погіршує репутацію цих осіб. Позивач вказує, що завідомо неправдива негативна інформація стосовно нього була доведена до відома Президента України та депутатів Верховної Ради України з метою формування негативної думки з боку останніх щодо діяльності позивача, а не з метою реалізації своїх прав на звернення до органів до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. На підставі викладеного, позивач, вважаючи, що висловленими твердженнями відповідача в його заяві на адресу Президента України Зеленського В.О. та депутатів фракції «Слуга народу» у Верховній Раді України від 11.08.2020 року, було порушено його особисті немайнові права, а саме честь, гідність та ділова репутація, змушений звертатися до суду та просить визнати вищезазначену інформацію щодо [PERSON] , викладену у заяві відповідача, недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача, зобов`язати відповідача спростувати розповсюджену недостовірну інформацію та відшкодувати завдану позивачеві моральну шкоду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з викладених у ньому підстав та просив його задовольнити. Відповідач проти позову заперечував, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Як у судовому засіданні, так і в надісланій 25.02.2021 до суду заяві він вказує на те, що дійсно 11 серпня 2020 року ним було надіслано заяву на адресу Президента України Зеленського В.О. та народних депутатів України фракції «Слуга народу» для проведення перевірки щодо зловживання службовим становищем посадовими особами, зокрема, ДП «Ніжинське лісове господарство», директором якого був позивач, який на даний час є т.в.о. голови Державного агентства лісових ресурсів. Відповідач зазначив, що у своїй заяві він виклав факти вчинення, зокрема [PERSON] , злочинів у сфері лісового господарства та просив Президента України Зеленського В.О. та народних депутатів України фракції «Слуга народу»: провести перевірку по даним фактам, так як на його неодноразові звернення як до Держлісагенства, так і до правоохоронних органів у відповідь надходили лише формальні відписки; надати доручення Генеральній прокуратурі зареєструвати кримінальне провадження по наведеним у заяві фактам. Відповідач вказує, що правоохоронні органи, зокрема, Чернігівське обласне управління СБУ, Чернігівська обласна прокуратура, Бобровицьке відділення поліції покривають злочинні дії [PERSON] та розкрадання лісових ресурсів за участі [PERSON] , який має вплив на їх посадових осіб. На сьогоднішній день не проведено жодної перевірки Держлісагенством чи правоохоронними органами. Вважає, що викладені у адресованій Президентові та депутатам заяві факти, не є такими, що принижують честь і гідність позивача, а лише є інформацією, яку відповідач просив перевірити адресатів як уповноважених на те Законом осіб. Отже, після вбачання в діях [PERSON] ознак кримінальних правопорушень, відповідач скористався своїм правом на звернення до правоохоронних органів та виконав свій Конституційний обов`язок повідомити про злочини, проте його звернення та заяви належним чином не розглядалися і він, виконуючи свій громадський обов`язок та реалізуючи свої Конституційні права звернувся до компетентних органів з заявою про проведення перевірки щодо вчинення кримінальних правопорушень, що в свою чергу, не може бути підставою для визнання інформації в заяві недостовірною та не є підставою для застосування до особи цивільно- правової відповідальності. У поданій у підготовчому судовому засіданні відповіді на відзив представник позивача зазначає, що поширена відповідачем інформація про позивача у заяві до Президента України та депутатів фракції «Слуга народу» є недостовірними фактичними твердженнями, які поширені серед багатьох людей і така інформація порочить честь, гідність і ділову репутацію позивача, оскільки в ній йдеться про вчинення позивачем злочинів з використанням службових повноважень, що не підтверджено вироком суду. Зазначає, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження достовірності зазначеної поширеної негативної інформації. Крім цього, представником позивача вказано, що така інформація стосовно позивача була доведена до відома Президента та депутатів Верховної Ради з метою формування негативної думки з боку останніх про нього, а не з метою реалізації своїх прав на звернення до органів до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Представник позивача також зазначає про порушення відповідачем встановленого нормами ЦПК України порядку та форми надання відзиву на позов, що тягне за собою неврахування інформації, що міститься у заяві судом під час прийняття рішення у справі. У встановлений ухвалою суду від 18.03.2021 відповідачу строк для подання заперечення на відповідь на відзив, від останнього 23.03.2021 до суду надійшло заперечення, в якому він, крім викладення аналогічної позиції в заяві до суду від 25.02.2021, зазначив, що ним, як доброчесним громадянином України, заявою до Президента та депутатів політичної партії було проінформовано вищі органи влади про протизаконні дії в сфері лісового господарства за участі позивача [PERSON] , оскільки його неодноразові звернення до правохоронних органів результату не дали. Також відповідач зазначив, що він немає до позивача особистої неприязні, яка могла б бути наслідком поширення неправдивої інформації стосовно останнього, проте вважав своїм обов`язком повідомити відповідні органи про відомі йому факти зловживань своїм становищем посадовими особами органів державної влади, зокрема, [PERSON] , який є публічною особою, маючи на меті зупинити корупцію у сфері лісового господарства. Посилаючись на хворобу та перебування на лікуванні як на поважну причину неподання у встановлений ухвалою суду відзиву на позов та подання заяви про спростування позову 25.02.2021, відповідач просить вважати подане спростування відзивом на позов та врахувати його при прийнятті рішення. Крім того, відповідач вказав на недобросовісну поведінку позивача та його представника при вирішенні питання можливості укладення мирової угоди під час підготовчого провадження справи в суді, які погоджувалися на укладення мирової угоди лише за умови спростування відповідачем перед Президентом та політичною партією наданої ним у зверненні від 11.08.2020 інформації шляхом надіслання їм відповідної заяви. Щодо посилання представника позивача на порушення відповідачем встановленого нормами ЦПК України порядку та форми надання відзиву на позов, що тягне за собою неврахування інформації, що міститься у заяві судом під час прийняття рішення у справі, то суд зазначає таке. Статтею 178 ЦПК України визначено вимоги до відзиву на позовну заяву та наслідки ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк. Ухвалою суду від 19.01.2021 відповідачеві було надано в строк до 10.02.2021 подати до суду відзив на позов зі всіма доказами. Враховуючи зазначене, суд погоджується із твердженням представника позивача, що відповідачем не дотримано вимог зазначеної статті і 25.02.2021 ним подано до суду не відзив, а заяву на спростування позовних вимог, проте оцінюючи зазначену заяву суд враховує її як письмове викладення в ній своєї позиції відповідачем у судовому засіданні, що не суперечить ст.43 ЦПК України, яка не містить заборони учасника справи викладати свої міркування у заявах та надавати їх суду. Разом з цим, суд звертає увагу на те, що представник позивача як реагування на заяву відповідача подав відповідь на відзив, а отже він вважає зазначену заяву фактично відзивом на позов. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, заслухавши учасників судового розгляду, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд доходить такого висновку. Судом встановлено, що [PERSON] згідно Розпорядження Кабінету Міністрів України від 15.07. 2020 № 869-р, Наказ від 16.07.2020 № 428-к, призначений заступником Голови Державного агентства лісових ресурсів України шляхом укладення контракту про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобіганню поширенню на території України гострої, респіраторної хвороби COVID-19, що підтверджується записом у трудовій книжці [NUMBER] , копія якої міститься у матеріалах справи (а.с.34). 11.08.2020 відповідачем [PERSON] на адресу Президента України Зеленського В.О. та депутатів Верховної Ради України Фракції «Слуга народу» було надіслано заяву на нереагування Державного агентства лісових ресурсів на його звернення від 23.06.2020 та 07.04.2020, в якій він, крім іншого, посилався на те, що ним неодноразово були направлені звернення до правоохоронних органів Чернігівщини щодо розслідування вчинених, на його думку, злочинів у сфері лісового господарства посадовими особами Держлісагенства та лісогосподарських підприємств, зокрема, і [PERSON] . В своїй заяві [PERSON] виклав відомі йому факти щодо вчинення [PERSON] злочинів у сфері лісового господарства, по яких просив Президента та депутатів, як уповноважених на те Законом осіб, провести перевірку, так як на його неодноразові звернення як до Держлісагенства, так і до правоохоронних органів він належної відповіді не отримував. Також просив, надати доручення Генеральній прокуратурі зареєструвати кримінальне провадження по наведеним у заяві фактам, оскільки на його заяви правоохоронні органи, зокрема, Чернігівське обласне управління СБУ, Чернігівська обласна прокуратура, Бобровицьке відділення поліції не реагують та покривають злочинні дії [PERSON] (а.с. 39-65). Зазначену заяву, Офісом Президента України 18.08.2020 та Депутатською фракцією політичної партії «Слуга народу» для розгляду та з вимогою повідомити про результати такого розгляду було надіслано на адресу Державного агентства лісових ресурсів України, Голові Комітету ВРУ з питань екологічної політики та природокористування, Міністру захисту довкілля та природних ресурсів України (а.с.63-65). Разом з тим, Комітетом ВРУ з питань екологічної політики та природокористування 28.10.2020 до Державного агентства лісових ресурсів України та Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України було надіслано лист щодо рогляду звернення [PERSON] та інформування про результати звернення (а.с.66). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] звертався до правоохоронних органів із заявами про проведення перевірки діяльності у сфері лісового господарства, зокрема, і діяльності Державного агентства лісових ресурсів, посадовою особою якого є позивач. Статтею 270 ЦК України передбачено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Цим Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи. Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним. Згідно із ч.1, 4, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та Законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з чим ст. 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. У пунктах 1, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Згідно із п. 4 Постанови Пленуму чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка грунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконання нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, в тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Як зазначено у п.15 вказаної вище Постанови Пленуму, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно із положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до п. 16 вищевказаної Постанови Пленуму відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов"язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина (стаття 102 Конституції України). Право на звернення громадян до Президента України та Верховної Ради України закріплено у Законі України «Про звернення громадян» № 393/96-ВР від 02.10 1996 (далі по тексту ЗУ «Про звернення громадян»). Частинами 1,2, 7 ст.5 ЗУ «Про звернення громадян», передбачено, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Звернення може бути подано окремою особою (індивідуальне) або групою осіб (колективне). У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. Статтею 15 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Заява - це звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Виходячи із аналізу вищезазначених норм та досліджених в судовому засіданні доказів, слід дійти висновку, що відповідач при зверненні із заявою до Президента та депутатів фракції «Слуга народу» реалізував своє право на звернення до компетентного органу, оскільки його звернення та заяви до правоохоронних органів з зазначенням фактів, які свідчили про можливі протиправні дії з боку позивача [PERSON] , належним чином не розглядалися та по них не було проведено жодної перевірки, а тому викладені у адресованій Президентові та депутатам заяві факти, не є такими, що принижують честь і гідність позивача, а лише є інформацією, яку відповідач просив перевірити адресатів як уповноважених на те Законом осіб, так як інші використані ним засоби результатів не дали. Таким чином, відповідач скориставшись своїм правом на звернення до правоохоронних органів стосовно перевірки діяльності позивача, яке не було розглянуто належним чином, що підтверджується листами, які надсилалися відповідачу органами поліції, виконуючи свій громадський обов`язок та реалізуючи свої Конституційні права звернувся до Президента та депутатів політичної партії з заявою про проведення перевірки щодо протиправної, на його думку, поведінки позивача, що в свою чергу, не може бути підставою для визнання інформації викладеної в заяві недостовірною та не є підставою для застосування до особи цивільно-правової відповідальності. Отже, з наведеного можна зробити висновок про те, що відповідач, звертаючись з заявою до Президента України та депутатів політичної партії «Слуга народу» як компетентних органів, які мають право розглядати звернення громадян, мав на меті довести до відома останніх виявлені ним факти можливої протиправної поведінки позивача як посадової особи у сфері лісового господарства, які підлягають перевірці, а не поширити недостовірну інформацію чи довести такі відомості до громадськості. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду" суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997), що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи наведену статтю 10 Конвенції, Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Наводячи конкретну практику Європейського суду з прав людини по застосуванню статті 10 Конвенції, можна відзначити такі справи як "Обершлік проти Австрії" (1991), "Лінгенс проти Австрії", в якій йшлося про те, що критика є неприпустимою й карною за умови її спрямування проти звичайної людини, і є припустимою відносно політика, також у справі "Кастелс проти Іспанії" судді дійшли висновку, що правдивість висловлювань взагалі не має значення, якщо справа представляє великий суспільний інтерес. Пунктами 67,68 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Українська Прес-Група" проти України" (Заява N 72713/01) від 29 березня 2005 року визначено, що обираючи свою професію, пов`язану з публічністю, політики залишили себе відкритими для суворої критики і пильного нагляду; це той тягар, який політики мають прийняти в демократичному суспільстві. Беручи до уваги відповідні тексти в цілому і зважуючи конфліктні інтереси, Суд знаходить, що українські суди перейшли межу розсуду, надану національним органам Конвенцією ( 995_004 ). Визнання заявника винним у наклепі було вочевидь непропорційним меті, що переслідувалась. У п. 49 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хендісайд проти Сполученого королівства" (07.12.1976) вказано, що свобода вираження поглядів складає одну із основних підвалин суспільства, одну із основних умов його прогресу та розвитку кожної особи. Обмежувана пунктом 2 ст. 10 свобода вираження поглядів пов`язана не лише з "інформацією" або з "ідеями", які ображають, шокують або непокоять країну або якусь частину суспільства. Цього потребують плюралізм, толерантність та дух відкритості, без яких не може бути демократичного суспільства. Отже, враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Конвенції, що ратифікована Україною, викладена відповідачем у заяві від 11.08.2020 інформація, яку позивач просить визнати недостовірною та такою, що принижує його честь і гідність, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб`єктивно здатний викликати негативну реакцію особи, стосовно якої вони поширені. У рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003, зазначено, що громадянин або організація вправі вимагати по суду спростування відомостей, що не відповідають дійсності або викладені неправдиво, які порочать їх честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди їх інтересам, якщо той, хто поширив такі відомості, не доведе, що вони відповідають дійсності. Відповідно до Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (стаття 40). Питання практичної реалізації громадянами цих прав регулюються, зокрема, Законом України "Про звернення громадян", який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг. Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України "кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань". Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії", "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. До подібного висновку дійшов Верховний Суд у справі № 207/1161/17, 15.08.18 року, сформувавши правову позицію про те, що надіслання листів та заяв до різних установ, організацій, державних органів і місцевих органів самоврядування, перш за все, з метою перевірки компетентними органами незаконної, на думку заявника, діяльності не свідчить про те, що заявник не діяв в рамках, установлених законом для подання подібних листів та заяв, оскільки подібні дії є реалізацією особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширенням недостовірної інформації. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо публічної особи є, значно ширша, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Як зазначає сам позивач у позовній заяві та що підтверджується матеріалами справи, він є - публічною особою, займав посаду директора ДП «Ніжинське лісове господарство», на день надіслання заяви - обіймає посаду заступника голови Державного агентства лісових ресурсів України. Вищевикладене дає підстави зробити висновок, що діяльність [PERSON] як посадової особи державного органу є відкритою для сурової критики і пильного нагляду громадськості й межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою. Як вказував в судовому засіданні відповідач, при надісланні заяви до посадових осіб органів державної влади, він керувався виключно наміром виконувати свій громадський обов`язок та здійснювати надані Конституцією права і не мав на меті поширити недостовірні відомості про позивача - як публічної особи, чи якимось чином порушити його права та свободи, оскільки він впевнений у їх правдивості, а тому і просив компетентні органи перевірити такі відомості. Права на недоторканість гідності та честі публічної особи підлягають захисту лише у випадку, коли ця особа доведе, що інформація поширена "з явним злим умислом", тобто із знанням її неправдивості, або із нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість (рішення у справі "Нью-Йорк Тайме проти Салівана" (NewYorkTimes v. Sullivan) чи "КуртісПаблішінгКо. проти Батса" (CurtisPublishingCo. v. Butts)). Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Позивач не надав жодного належного, допустимого та достовірного доказу, того, що інформація, вказана відповідачем у заяві та адресована посадовим особам органів державної влади, була спрямована на посягання на його честь, гідність та ділову репутацію і надіслана з явним злим умислом у зв`язку з чим порушувалися немайнові права позивача. Виходячи із вищезазначеного, позов [PERSON] до [PERSON] про захист честі та гідності, а також ділової репутації фізичної особи не підлягає задоволенню. Оскільки, суд дійшов висновку, що викладені відповідачем у заяві до Президента України та фракції політичної партії «Слуга народу» висловлювання не є такими, що порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, а тому відсутні підстави для стягнення моральної шкоди і в цій частині позов також задоволенню не підлягає. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача не стягуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed