Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Вишгородського районного суду із позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про витребування трудової книжки, стягнення заборгованості з виплати заробітної плати та оплати за час тимчасової непрацездатності, виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за весь період затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що з 17.04.2017 року по 14.09.2017 року працював у ФОП [PERSON] на посаді конструктора одягу з оплатою праці в розмірі 12 000 грн. 00 коп. За серпень 2017 року відповідач не виплатила йому заробітну плату, розуміючи про можливість в подальшому неодноразового такого порушення відповідачем трудового законодавства вимушений був 31.08.2017 року написати заяву на звільнення за власним бажання, яка в той же день була підписана ФОП [PERSON] з накладенням на ній резолюції: "О.К. С отработкой 2 недели ". 01.09.2017 року відповідач повідомила, щоб він не звільнявся, а в іншому випадку йому не виплатять заробітну плату ні за серпень, ні за вересень і не віддадуть трудову книжку. Така психологічна напруга призвела погіршення самопочуття, послаблення імунітету, та значних переживань, в результаті чого 04.09.2017 року по 14.09.2017 року перебував на лікарняному. Зазначив, що 14.09.2017 року був останнім днем його роботи у ФОП [PERSON] Відповідач повинна була розрахувати його з роботи, здійснити всі виплати та повернути трудову книжку. Проте, ФОП [PERSON] протягом робочого дня на роботу не прийшла. На його неодноразові телефонні дзвінки не відповідала. У зв'язку із чим змушений звернутися до суду та просить зобов'язати ФОП [PERSON] видати йому трудову книжку, заповнену у відповідності до розділу 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мін'юсту, Мінсоцзахисту населення України від 29.07.1993 року № 58; стягнути з ФОП [PERSON] на його користь заробітну плату за серпень 2017 року у розмірі 12 000,00 грн. та заробітну плату за вересень 2017 року у розмірі 1090,90 грн.; оплату за дні тимчасової непрацездатності на підставі листка непрацездатності з 04.09.2017 року по 13.09.2017 року включно у розмірі 521,71 грн.; середній заробіток за весь час затримки виплати з 15.09.2017 року по день постановлення рішення у даній справі; середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 15.09.2017 року по день постановлення рішення у даній справі у зв'язку із невидачею трудової книжки; моральну шкоду в розмірі 17 000,00 грн. Згодом позивач уточнивши свої позовні вимоги просив зобов'язати ФОП [PERSON], видати йому трудову книжку, заповнену у відповідності до розділу 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мін'юсту, Мінсоцзахисту населення України від 29.07.1993 року № 58; стягнути з ФОП [PERSON] на його користь заробітну плату за серпень 2017 року у розмірі 1600,00 грн. та заробітну плату за вересень 2017 року у розмірі 148,84 грн.; оплату за дні тимчасової непрацездатності на підставі листка непрацездатності з 04.09.2017 року по 13.09.2017 року включно у розмірі 521,71 грн.; середній заробіток за весь час затримки виплати належних, як звільненому працівникові сум починаючи з 15.09.2017 року по 31.05.2018 року у розмірі 13 512,03; середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 15.09.2017 року по 31.05.2018 року у зв'язку з невидачею трудової книжки у розмірі 13 512,03 грн. та моральну шкоду в розмірі 17 000,00 грн. У судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити із викладених у позові підстав. Відповідач до суду не з'явився, про день та час слухання справи був належним чином повідомлений, про що свідчать поштові повідомлення, які знаходяться у матеріалах справи, заяви про розгляд справи за його відсутністю до суду не надходило, тому суд, відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що уточнені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах із ФОП [PERSON] на посаді конструктора цеху № 1 масових заказів. 31.08.2017 року [PERSON] написав заяву до ФОП [PERSON] про звільнення його з 01.09.2017 року за власним бажанням. Дана заява була погоджена ФОП [PERSON] та надано час терміном два тижня на відпрацювання (а.с. 8). Як вбачається з листка непрацездатності [PERSON] у період з 04.09.2017 року по 09.09.2017 року перебував на амбулаторному лікуванні. Стати до роботи рекомендовано з 14.09.2017 року (а.с. 9-10). 15.11.2017 року на адресу [PERSON], ФОП [PERSON] було направлено лист № 37/17, згідно якого повідомлено, що у зв'язку із нез'явленням на роботу в день звільнення 15.09.2017 року для отримання трудової книжки і розрахунку при звільненні, може звернутися до кабінету адміністрації ФОП [PERSON] на другому поверсі будівлі за адресою: м. Київ, вул. Кирилівська, 98 та отримати оформлену трудову книжку та розрахунок (а.с. 28). Статтею 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Ч. 5 ст. 235 КЗпП у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Пунктом 31 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (частина 5) у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348). Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач стверджує, що жодних виплат ФОП [PERSON] на його користь, після звільнення не здійснювала, трудову книжку не повертала. Аналізуючи викладені норми, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині витребування трудової книжки, стягнення заборгованості з виплати заробітної плати та оплати за час тимчасової непрацездатності, виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за весь період затримки розрахунку. Крім того, Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно із п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (зокрема невиплати належних йому грошових сум тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до роз'яснень, вказаних в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров;я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав. Відповідно до п. 4 даної Постанови, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначена, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Позивач мотивує свої вимоги про стягнення моральної шкоди тим, що незаконним звільненням було порушено його право на працю, в результаті чого він, на його думку, зазнав моральних страждань, а також втратив роботу і залишився впродовж тривалого часу без заробітку, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на цю вимогу, суд констатує, що позивачем в ході розгляду справи не було заявлено клопотання про призначення судової-психологічної експертизи з метою підтвердження, викладених ним обставин. Оскільки визначення психологічного стану особи потребує спеціальних знань, суд позбавлений можливості надати вірну оцінку доводам позивача в цій частині. Одночасно, судом встановлено, що внаслідок незаконного звільнення позивач переніс моральні страждання, довгий час прикладав зусиль для поновлення своїх прав, зважаючи на тривале вирішення спору, внаслідок чого втратив нормальні життєві зв'язки, а тому йому завдана моральна шкода, яку суд оцінює в розмірі 1000,00 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial