Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

28 січня 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, про визнання права на приватизацію житлового приміщення у гуртожитку, в обґрунтування якого зазначила, що з 06 серпня 2007 року мешкає у кімнаті [ADDRESS], з 14 липня 2010 року за вказаною адресою позивачка зареєстровано. Своє право на приватизацію позивачка не використала. Вказаний гуртожиток перебуває на балансі Луганської обласної клінічної лікарні. Рішенням Луганської обласної ради від 27 квітня 2012 року № 11/25 дозволена приватизація житлової площі вказаного гуртожитку. Як зазначено у позові, під час консультації в адміністративному центрі Луганської міської ради позивачці було пояснено, що вона не має права на приватизацію кімнати в гуртожитку. Таким чином, посилаючись на Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» позивачка просить визнати за нею, [PERSON], [INFO], право на приватизацію житлового приміщення в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] Позивач в судовому засіданні участі не приймала, була належним чином повідомлена, скористалася своїм правом на представництво її інтересів. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Відповідачі за позовом в судовому засіданні участі не приймав, заперечень не надав, був належним чином повідомлений про час та дату слухання справи. Третя особа, до суду не з'явився, причину неявки суду не повідомив. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Відповідно до статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи - є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання у ньому (гуртожиток, готель, тощо) у відповідному населеному пункті в якому особа проживає постійно, або тимчасово. Судом встановлено, що позивачка з 06 серпня 2007 року мешкає у кімнаті [ADDRESS], /а.с. 8/. З 14 липня 2010 року за вказаною адресою позивачка зареєстровано /а.с. 6/. Своє право на приватизацію позивач не використала, що підтверджується довідкою від 23.07.2013 року АТ «Ощадбанк» /а.с. 15/. Згідно із довідкою балансоутримувача, позивачка мешкає у вказаній кімнаті з чоловіком, - [PERSON] /а.с. 13/, та малолітнім сином [PERSON], [INFO] /а.с. 10/. Рішенням Луганської обласної ради від 27 квітня 2012 року № 11/25 дозволена приватизація житлової площі вказаного гуртожитку. За вказаною довідкою наймачем є [PERSON], який зареєстрований у вказаній кімнаті з 20 березня 2007 року, та на ім'я якого видано Ордер №2 на вселення та реєстрацію у гуртожитку /а.с. 11/. Вказаний гуртожиток перебуває на балансі Луганської обласної клінічної лікарні. Гуртожиток знаходиться в комунальній власності територіальної громади, та належить до об'єктів приватизації, відповідно до статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно якої до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Пунктом 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»від 21 травня 1997 року із змінами та доповненнями встановлено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкту комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до ч. 3 ст. 8 вищевказаного Закону передача квартир ( будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Відповідно до п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири; довідка про склад сім'ї та займані приміщення; копія ордеру про надання жилої площі, документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документу, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача приватизацію квартири. Позивачем суду не надано доказів того, що після відповідного її звернення до органу приватизації їй було відмовлено у праві на приватизацію вказаної кімнати із зазначенням причини відмови. Статтею 25 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», визначено, що спори, пов'язані з порушенням житлових прав громадян, які вимушені проживати в гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону, незалежно від форми власності, розглядаються та вирішуються в судовому порядку. Частиною 1 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Статтею 18 Житлового кодексу України передбачено, що управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Доказів фактичного прийняття за Актом приймання-передавання вказаного об'єкту нерухомого майна у комунальну власність сторонами на надано. Заяв про витребування доказів не заявлялося. Частиною 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності. Відповідно із рішенням Луганської обласної ради від 27.04.2012 року та договором від 18 червня 2012 року Луганська обласна державна адміністрація делегувала повноваження Виконавчому комітету ЛМР здійснювати приватизацію гуртожитку. Таким чином, судом встановлено, що повноваженнями власника станом на дату розгляду справи є у Луганської міської ради як власника гуртожитку. Відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" основною умовою для реалізації права позивачів на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку є перехід будинку гуртожитку у власність територіальної громади та прийняття місцевою радою рішення про передачу цих приміщень у власність мешканців гуртожитку. Згідно з ч.1 статті 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" його дія поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Позивачкою не надано доказів того, що вона на законних підставах зареєстрована з 2007 року за адресою спірної житлової площі, а фактичне проживання у гуртожитку з 2007 року не є підставою для приватизації кімнати у гуртожитку, відповідно до вимог Закону. Оскільки Закон України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" не містить визначення терміна "законні підстави", то в такому разі необхідно застосовувати положення житлового законодавства, а саме положення статті 129 Житлового кодексу України та пункту 10 розділу II Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 03.06.1986 N208 (далі - Положення), відповідно до яких єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, що видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку. Отже, Закон України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" поширюється лише на громадян, які поселились у гуртожиток на підставі спеціального ордера. Із копії ордеру № 2 від /а.с. 11/ вбачається, що ордер видано [PERSON] на право заняття ліжко-місця у гуртожитку, розташованому за адресою місто [ADDRESS] від 06 серпня 2007 року. Також, відповідно із довідкою від 25 квітня 2013 року, складеною Луганською обласною клінічною лікарнею, та на підставі заяви [PERSON], подружжя [PERSON] отримали кімнату [ADDRESS] у користування з 22 червня 2011 року, з оплатою трьох ліжко-місць /а.с. 8,14/. Згідно з ч. 2 ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх в житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва або отримання у власність на інших підставах, передбачених законодавством України. Пунктом 4 Постанови Ради міністрів Української PCP від 3 червня 1986 року № 208 «Про затвердження Примірного положення про гуртожитки» визначається, що гуртожитки підрозділяються на два види: для проживання одиноких громадян (жилі приміщення знаходяться у спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках); для проживання сімей (жилі приміщення, що складаються з однієї чи кількох кімнат, перебувають у відособленому користуванні сімей). У гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян, при необхідності, з дозволу виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів можуть бути виділені приміщення для проживання сімей. Ці приміщення повинні розташовуватися в окремих під'їздах (секціях) жилого будинку. Відповідно до наданої довідки встановлено позивачка фактично не є наймачем спірної житлової площі, та реєстрована у гуртожитку з 14 липня 2010 року, а її чоловік [PERSON] - з 20.03.2007 року. Згідно зі ст.1 закону України « Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв іт.ін.) Позивачка не надала суду доказів того, що нею було отримано документ, який надавав би їй остаточне право користування кімнатою, де вона мешкає. Також вона не надала суду доказів того, що її чоловік не є особою зацікавленою у приватизації вказаної житлової площі. Крім того сам факт її вселення і реєстрації не свідчить про те, що позивачка автоматично придбала право користування кімнатою в цілому. Згідно ж з роз'ясненнями Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 25 січня 2010 року № 11/12-607 приватизація ліжко-місць мешканцями гуртожитків не передбачена. Також, відповідно до п. 2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди;визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Позивачкою не ставилося питання про залучення до участі у справі інших мешканців та осіб зареєстрованих на спірній житловій площі. Законом не передбачено вирішення спору про права та обов'язки третіх осіб без їх участі у справі. Також, судом не встановлено яким саме чином право на приватизацію позивачкою житлової площі у гуртожитку було порушено відповідачем, - Управлінням комунальним майном Луганської міської ради, оскільки сама по собі відповідь на звернення від 07 вересня 2012 року №Д-3103, або відмова під час консультації,- не є відмовою взагалі, та не є відмовою безпосередньо позивачці /а.с. 16/. Отже, позивачкою обрано спосіб захисту права не передбачений законом. Тому з огляду на викладене, суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Управління комунальним майном Луганської міської ради, за участю третьої особи: Луганська обласна клінічна лікарня, про визнання права на приватизацію житлового приміщення у гуртожитку - відмовляє за необґрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed