Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Будспеценергоресурси", в подальшому збільшив позовні вимоги, остаточно просив стягнути з відповідача 5 202 грн 61 коп. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.01.2014 року по 19.02.2014 року, 13 556 грн 90 коп середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 20.02.2014 року по 18.07.2014 року (а.с.1-2, 93). Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 01.02.2013 року по 19.02.2014 року працював на посаді головного інженера ТОВ "Будспеценергоресурси". Наказом №2-к від 19.02.2014 року був звільнений з роботи на підставі ст.38 КЗпП України. При звільненні, всупереч ст.ст.47, 116 КЗпП України, не проведено повного розрахунку, зокрема не виплачена заборгованість по заробітній платі. На неодноразові звернення позивача, товариство розрахуватись не бажає, тому позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, при цьому посилався на обставини, викладені в позові. Позивач доповнив, що розписка та відомість по заробітній платі були підписані тільки 17.07.2014 року, однак коштів від відповідача не отримував. Представники відповідача проти заявленого позову заперечували, просили в позові відмовити в повному обсязі. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] - головний бухгалтер товариства, суду пояснила, що заробітна плата, з урахування обов'язкових платежів та зборів, в розмірі 4 263,02 грн за січень-лютий 2014 року була виплачена позивачу в день звільнення 19.02.2014 року, що про він розписався у відомості на виплату грошей. Вказала, що позивачем товариству завдана матеріальна шкода в розмірі 3 918,60 грн та 1 380,00 грн., яку на підставі наказів від 31.12.2013 року та 30.09.2013 року необхідно відрахувати із заробітної плати. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст.ст. 1,15,21, 24 Закону України «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган в першочерговому порядку зобов'язаний виплачувати працівнику заробітну плату за виконану ним роботу. У відповідності до норм ст.115 КЗпП України заробiтна плата виплачується працiвникам регулярно в робочi днi у строки, встановленi колективним договором, але не рiдше двох разiв на мiсяць через промiжок часу, що не перевищує шiстнадцяти календарних днiв. У разi коли день виплати заробiтної плати збiгається з вихiдним, святковим або неробочим днем, заробiтна плата виплачується напередоднi. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами по справі, [PERSON] з 01.02.2013 року працював в ТОВ "Будспеценергоресурси" на посаді головного інженера (а.с.5). Наказом № 2-К від 19 лютого 2014 року (а.с.61) [PERSON] звільнено з роботи з 19.02.2014 року на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності із застосуванням принципу диспозитивності в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З доданих представником відповідача письмових доказів, а саме відомості на виплату грошей № ВЗП-000005 за січень 2014 року (а.с.117), вбачається, що 19.02.2014 року [PERSON] отримав заробітну плату в розмірі 4 263 грн 02 коп, про що свідчить його підпис. Факт остаточного розрахунку з позивачем при звільненні підтверджується також і іншими бухгалтерськими документами, зокрема карткою рахунку співробітника [PERSON] за період з 01.01.2014 року по 20.02.2014 року (а.с.101), касовою книгою за 19.02.2014 року (а.с.102-107). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.1 ст.143 Цивільного процесуального Кодексу України, для з'ясування обставин, що мають значення для справи та потребуючих спеціальних знань суд призначає експертизу за заявою осіб, приймаючих участь у справі. Судом було під час розгляду справи запропоновано позивачу з метою усунення протиріч щодо з'ясування факту наявності заборгованості по заробітній платі та факту проведення остаточного розрахунку при звільненні обговорити питання про призначення судової бухгалтерської експертизи. Разом з тим, позивач з клопотанням про призначення зазначеної експертизи до суду не звернувся. Беручи до уваги, що позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту наявності заборгованості по заробітній платі, факту не виплати грошових коштів товариством у день звільнення, а тому вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі є необґрунтованими та правовому захисту не підлягають. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Факт порушення права позивача на оплату праці при звільненні не знайшов своє підтвердження в суді, а тому вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягають задоволенню на підставі ст. 117 КЗпП України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed