Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

У серпні 2014 року позивач звернувся з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що йому стало відомо про те, що в мережі Інтернет на ресурсі vk.com/live_ukr розміщена неправдива інформація наступного змісту: "Терміново, Софіївська Борщагівка, Київська обл. Щойно 20 тітушок під приводом колишнього сільського голови, члена обласної організації партії регіонів [PERSON] в приміщенні сільради, побили присутніх депутатів та забарикадувались на другому поверсі, де зберігається документація. Ті тушки мають один автомат (чи справжній, чи муляж невідомо), екіпіровані як самооборона майдану, стверджують, що є майданівцями та діють за наказом керівництва майдану. Інформація поступила від депутатів сільської ради. Контакти - [NUMBER] ([PERSON], депутат сільради)». Вказав, що дана інформація поширена [PERSON] та є неправдивою та такою, що принижує її честь, гідність та паплюжить його ім'я. Він ніколи не був членом обласної Парії регіонів, не мав жодного відношення до жодної з партії. Ніколи в приміщенні сільської ради не бив депутатів, не барикодувався на другому поверсі сільської ради, де зберігається документація. Тому просив суд зобов'язати [PERSON] вибачитись та спростувати розповсюджену про нього неправдиву інформацію по кожному з пунктів, викладених в статті; зобов'язати [PERSON] текст вибачення та спростування розмістити у такий же спосіб на тому ж Інтернет ресурсі; стягнути з [PERSON] на його користь одну гривню на відшкодування моральної шкоди; судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Просив суд задовольнити позов у повному обсязі. У судовому засіданні відповідач заперечував проти позову. Суду пояснив, що він ніколи такої інформації не поширював, користуватись Інтернетом не вміє. Вважав позов необґрунтованим, тому просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При розгляді справи судом встановлено, що мережі Інтернет на ресурсі vk.com/live_ukr розміщена інформація наступного змісту: "Терміново, Софіївська Борщагівка, Київська обл. Щойно 20 тітушок під приводом колишнього сільського голови, члена обласної організації партії регіонів [PERSON] в приміщенні сільради, побили присутніх депутатів та забарикадувались на другому поверсі, де зберігається документація. Ті тушки мають один автомат (чи справжній, чи муляж невідомо), екіпіровані як самооборона майдану, стверджують, що є майданівцями та діють за наказом керівництва майдану. Інформація поступила від депутатів сільської ради. Контакти - [NUMBER] ([PERSON], депутат сільради)». Відповідно до ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення проти неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації . Відповідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1 Закону України «Про інформацію» поняття інформації визначено як будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Разом з тим, Пленум Верховного Суду України в постанові №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» в п. 15 роз'яснив, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Також, Пленум Верховного Суду України в постанові від 27.02.2009 року у п. 19 дав роз'яснення, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 47 Закону України "Про інформацію", відповідальність за порушення законодавства про інформацію несуть особи, винні у поширенні відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи. Згідно ст. 47-1 Закону України "Про інформацію", ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Суд вважає, що викладені вислови є оціночними і не містять відомості про конкретні факти, події та явища. Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатись до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Стаття 10 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини передбачає, що кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. В судовому засіданні не доведено, позивачем не надано доказів, що відповідач розповсюджував недостовірну інформацію спрямовану на заподіяння шкоди честі, гідності позивача. Крім того, в своїх поясненнях позивач підтвердив, що особисто не чув дану інформацію від відповідача або будь-яка інша особа підтвердила поширення саме відповідачем інформації. Тому, суд розцінює наведені висловлювання не порушенням позивача конституційного права на повагу до його гідності, не подано доказів того, що саме відповідач вийшов за межі вільного вираження своїх поглядів і переконань, право на яке гарантоване статтею 34 Конституції України та статтею 10 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод, оскільки цими ж правовими нормами передбачені і обмеження вільного вираження поглядів та переконань для захисту репутації або прав інших людей. Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. При розгляді справи судом роз'яснювались права сторін щодо заявлення клопотань про витребування доказів, разом з тим, позивач, вказуючи на прізвище, ім'я, по-батькові відповідача, що зазначені в інформації, вважав його належним відповідачем. П. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, ч. 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у ст. ст. 16, 277 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Проаналізувавши встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд дійшов до висновку про недоведеність заявлених вимог та відсутність підстав для їх задоволення. При вирішенні даного спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Однак позивач не довів факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не довів суду, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) відповідача вони заподіяні. У зв'язку з тим, що суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про спростування неправдивих відомостей, суд відмовляє в позові про відшкодування моральної шкоди. Оскільки суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачами витрати не підлягають стягненню з відповідачів. На підставі постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed