Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що 25 вересня 1999 року між її донькою, [PERSON], та відповідачем укладений шлюб, який 24 липня 2009 року розірваний. За час шлюбу у них народився син, [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу проживав разом з матірю. Відповідач як батько дитини з 2009 року не приймав участі у житті, вихованні, навчанні сина та не надавав йому матеріальної допомоги. 12 листопада 2017 року [PERSON] померла, а неповнолітній [PERSON] залишився проживати зі своєю бабусею - позивачкою у справі. При цьому, батько дитини й надалі продовжує ухилятись від виконання своїх батьківських обовязків. Крім того, відповідач особистою письмовою нотаріально засвідченою заявою надав згоду на позбавлення його батьківських прав відносно [PERSON] На підставі викладеного, позивачка змушена звернутись до суду та просить позбавити [PERSON] батьківських прав у відношенні неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], а також стягнути аліменти на утримання дитини у розмірі ? частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду та до досягнення дитиною повноліття. Крім того, [PERSON] просила не стягувати з відповідача понесені нею судові витрати. Ухвалою суду від 21 грудня 2017 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано строк для усунення недоліків. 10 січня 2018 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 21 лютого 2018 року підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що основним приводом звернення до суду стало ненадання відповідачем матеріальної допомоги на утримання сина. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, при цьому під час підготовчого провадження надав відзив на позов, в обґрунтування якого зазначив, що після розлучення з [PERSON], матірю [PERSON], він постійно підтримував зв'язок із сином, спілкувався з ним та сплачував аліменти. Однак, після смерті колишньої дружини її мати, бабуся [PERSON], запропонувала відповідачу написати заяву про згоду на позбавлення його батьківських прав, мотивуючи тим, що дитина в такому випадку отримає від держави додаткові соціальні пільги. Після підписання та нотаріального засвідчення цієї заяви [PERSON] зрозумів, що помилився і не хоче втрачати родинних звязків із сином, тому просив суд не позбавляти його батьківських прав відносно [PERSON] Представник третьої особи в судове засідання не зявився, однак надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та зясувавши повно, всебічно та обєктивно обставини справи, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 25 вересня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-КИ № 065880, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Юрївського районного управління юстиції Дніпропетровської області 25.09.1999 року (а.с. 11). Відповідно до свідоцтва про народження серії I-КИ № 072314, виданого Виконкомом Чаплинської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області 29\~червня 2000 року, за час шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народився син, [PERSON], [INFO] (а.с. 14). 24 липня 2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії 1-КИ № 120442, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області 24.07.2009 року (а.с. 12). Згідно зі свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 780382, виданим Павлоградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 14.11.2017 року, [PERSON] померла 12.11.2017 року (а.с. 13). Як виходить зі свідоцтва про народження серії IV-КИ № 255039 від 06.04.1982 року померла [PERSON] була донькою позивачки (а.с. 10). Після смерті матері неповнолітній [PERSON] проживає разом з бабусею [PERSON] за адресою: м. Павлоград, вул. Малиновського, б. 3-а, кв. 32, що підтверджується відповідною довідкою, виданою ОСББ «Маліновського 3-А» (а.с. 15). За ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Оскільки [PERSON] проживає в сімї [PERSON], остання має право на звернення до суду з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав. В принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20\~листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. За нормами статей 11, 12 та 14 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання батьківських обовязків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання обовязків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до сімейного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обовязками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Виходячи зі змісту вказаних норм права, позивач, звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, повинен довести, що батьки або один з них свідомо ухиляються від виконання батьківських обовязків без поважних причин протягом відносно тривалого часу. За твердженнями позивачки [PERSON] після розірвання шлюбу з її донькою [PERSON] з 2009 року не виконував свої батьківські обовязки з виховання сина та не надавав матеріальної допомоги на його утримання, на підтвердження чого нею надані такі докази. Згідно з виданою Західно-Донбаським професійним ліцеєм 01.12.2017 року довідкою №\~1066 за час навчання [PERSON] у вказаному навчальному закладі батько не приймав участі у вихованні сина, не відвідував батьківських зборів та не спілкувався з викладачами щодо його навчання та виховання (а.с. 16). За довідкою № 202, виданою лікарем-педіатром комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Павлограда» Павлоградської міської ради 27.11.2017\~року, [PERSON] з народження спостерігався у лікаря-педіатра, його лікуванням завжди займалась тільки мати, при цьому відповідач ніколи не приймав участі у лікуванні дитини та не відвідував разом з сином медичний заклад (а.с. 17). Крім того, Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2009 року з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] в розмірі ? частини його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08.04.2009\~року та до досягнення дитиною повноліття (а.с 20). Однак, відповідач станом на 01.12.2017 року має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 61\~904,00 грн. (а.с. 18-19). До того ж, [PERSON] особистою письмовою заявою, посвідченою 22.11.2017 року приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] та зареєстрованою в реєстрі за № 822, дав згоду на позбавлення себе батьківських прав відносно сина (а.с. 21). Разом з тим, суд критично ставиться до вищезазначених доказів як підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки такі не є достатньо переконливими для встановлення факту повного свідомого нехтування відповідачем батьківськими обовязками у відношенні [PERSON] та частково спростовуються іншими доказами у справі. Так, відповідачем надано суду довідки з місць роботи від 19.02.2018 року, які підтверджують факт сплати ним аліментів на утримання сина в періоди роботи в ТОВ\~«Альтера» і ТОВ\~«[PERSON] плюс» з 16.04.2012 року до 13.01.2014 року, з 01.06.2014\~року до 04.09.2015\~року, та з 14.01.2014 року до 31.05.2014 року. А згідно з наданими квитанціями про перерахунок коштів на картковий рахунок [PERSON] у ПАТ КБ «ПриватБанк» за період з 21.10.2015 року по 25.11.2017 року виходить, що [PERSON] регулярно надавав колишній дружині та сину матеріальну допомогу (а.с.\~56-63). Окрім того, як виходить з пояснень [PERSON], останнім часом він доволі часто давав гроші своєму синові особисто. Отже, хоча відповідач і має певну заборгованість зі сплати аліментів, останній все ж таки надавав матеріальну допомогу дитині. Також не можна вважати надані суду довідки з місця навчання та медичного закладу про те, що [PERSON] не відвідував такі заклади та не цікавився навчанням, не займався лікуванням дитини, достатніми доказами відсутності з боку батька турботи та піклування про сина з огляду на таке. Згідно зі статтею\~18\~Конвенції про права дитини, прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року та ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, батьки несуть відповідальність за виховання дитини, її інтереси повинні бути предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Норми цієї статті зобовязують батьків виховувати у дітей працелюбність, почуття доброти, милосердя, шанобливе ставлення до старших. Таким чином, виховання дитини є безумовно багатогранним процесом та складається з великої кількості компонентів (піклування про здоровя, навчання, моральний розвиток, допомогу у соціальній адаптації, спілкування з дитиною, тощо), які у сукупності покликані забезпечувати гармонійний розвиток особистості дитини. Нарешті, обовязок виховувати дитину законом покладено на обох батьків, кожен з яких може виконувати певну функцію у виховному процесі, враховуючи ті чи інші принципи та погляди на виховання, усталені в конкретній родині. Отже, сам по собі факт того, що батько не відвідував батьківські збори у навчальному закладі чи дитячого лікаря не можуть свідчити про невиконання ним взагалі батьківських обовязків. Аналізуючи висновок органу опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області від 14.12.2017 року, згідно з яким орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] у відношенні неповнолітнього [PERSON], [INFO], суд вважає його недостатньо обєктивним, адже висновок ґрунтується виключно на поясненнях позивачки та наданих нею довідках з місця навчання, медичного закладу та органів державної виконавчої служби. При цьому, будь-яких заходів щодо встановлення фактичних стосунків між батьком та дитиною, зясування причин підписання ним нотаріально посвідченої заяви-згоди на позбавлення батьківських прав органом опіки та піклування не здійснювалось, а під час розгляду комісією з питань захисту дитини питання позбавлення батьківських прав не відбирались пояснення ані від відповідача, ані від неповнолітнього (а.с. 22). Крім того, як виходить з матеріалів справи, [PERSON] ніколи не перебував на обліку відповідних соціальних служб як дитина, яка опинилась у складних життєвих обставинах, а соціальний супровід сімї відповідача та його сина не здійснювався. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 47 справи "Савіни проти України" (заява N 39948/06) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. The United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). В пункті 49 зазначеного рішення Суд також повторює, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції" (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Далі в приведеному вище рішенні в п.52 Суд зазначив, що позитивним обовязком держави за статтею 8 Конвенції є вжиття виважених і послідовних заходів щодо сприяння возєднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою (див. рішення у справі "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99, ЄСПЛ 2002-I, п. 76-77). На думку суду, всупереч Закону України «Про охорону дитинства», Декларації прав дитини та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод відповідні державні органи не виконали свій обовязок зі збереження єдності сімї, не забезпечили в достатньому обсязі соціальну допомогу та надання [PERSON] та [PERSON] ефективних конкретних рекомендацій щодо можливого розвязання проблеми у стосунках між батьком і сином після смерті матері дитини. Натомість, орган опіки та піклування, не провівши ретельної перевірки характеру взаємовідносин дитини з батьком, не встановивши потреби у наданні родині допомоги у вирішенні можливих проблем, дійшов висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, що у такому випадку є невиправданим втручанням у право людини на повагу до сімейного життя у демократичному суспільстві. За таких обставин суд вважає вищезазначений висновок поверхневим, необєктивним та передчасним, тому до уваги не приймає. З метою дотримання положень статті 171 СК України щодо врахування думки дитини при вирішенні питань, що стосуються її життя, судом вислухана думка неповнолітнього щодо позбавлення батьківських прав його батька. З пояснень [PERSON] виходить, що після розірвання шлюбу між батьками, він за взаємною згодою останніх залишився проживати з мамою, однак з батьком продовжував підтримувати родинні стосунки та спілкування, іноді приїздив до нього додому. Після смерті матері [PERSON] досить часто відвідує батька в м.Дніпро за місцем фактичного проживання, залишається в нього на ночівлю та постійно спілкується з ним по телефону, відповідач дає йому кишенькові гроші. Між тим, зважаючи тільки на спогади про негативні взаємовідносинами між батьками та повязані з цим дитячі образи на батька, [PERSON] погоджується на позбавлення відповідача батьківських прав. Як також повідомив [PERSON], до смерті матері питання позбавлення батьківських прав відповідача не поставало, нотаріально посвідчену заяву-згоду від 22.11.2017 року [PERSON] дійсно підписав, будучи впевнений, що такі дії будуть відповідати якнайкращим інтересам дитини. Підсумовуючи, суд доходить висновку, що [PERSON] все ж таки приймав та приймає участь у вихованні дитини, спілкується, надає сину матеріальну допомогу та має бажання надалі піклуватись і підтримувати з ним родинні стосунки. В той же час, з огляду на всі викладені вище обставини у їх сукупності, а також думку дитини, суд зауважує, що самі по собі фактичне не проживання дитини з батьком та образи на нього у звязку з негативними спогадами дитячих років хоча і заслуговують на увагу, однак не можуть бути вирішальним фактором для такого ступеня втручання у сімейне життя відповідача та його сина як позбавлення батьківських прав. На підстави викладеного, суд переконаний, що позивачкою не доведений факт того, що відповідач свідомо без поважних причин ухиляється від виконання батьківських обовязків, а також необхідність захисту прав та інтересів [PERSON] у спосіб позбавлення його батька батьківських прав. Разом з тим, позбавлення батьківських прав відповідача лише з метою отримання дитиною певних соціальних пільг чи переваг не може бути ціллю, яку повинна переслідувати позивачка, вдаючись до такого способу захисту прав дитини. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки\~відсутні підстави для позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні неповнолітнього [PERSON] Щодо вимог про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, суд також вважає необхідним відмовити у їх задоволенні, оскільки такі є похідними від вимог про позбавлення батьківських прав та випливають з них. Водночас суд розяснює, що відповідно до статті 47 ЦПК України неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років можуть особисто здійснювати цивільні права та виконувати свої обовязки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь. Отже, [PERSON], якому виповнилось 17 років, не позбавлений права самостійно звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів у разі порушення його права на отримання матеріальної допомоги від батька. Відповідно до підп. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України в звязку з відмовою в позові судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed