Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

Згідно позовної заяви, заяв про уточнення позову та збільшення позовних вимог, пояснень позивачів в судовому засіданні, останні відповідно до угод № 91, № 108 на довгострокове зберігання транспортного засобу на автостоянці за адресою вул.Михайлова, 1А в м.Нетішин є споживачами послуг, що надаються ФОП [PERSON] Згідно укладених угод, відповідач зобов'язався надавати їм місце на автостоянці для довгострокового зберігання транспортного засобу, а вони - оплачувати надані послуги. Відповідно до п.8 даних угод, вони укладалися сторонами на один рік. У разі відсутності заяви однієї з сторін про припинення або зміну угоди, після закінчення строку її дії протягом одного місяця, вона вважається продовженою на той самий строк і на тих самих умовах. Позивачі стверджують, що належним чином здійснювали взяті на себе зобов'язання, але відповідач з 09 травня 2014 року достроково припинив надання послуг передбачених угодами і Правилами зберігання транспортних засобів на автостоянках, чим порушив їх права передбачені ч.1 ст.17 Закону України "Про захист прав споживачів". Так, 28 квітня 2014 року шляхом розміщення оголошення в службовому приміщенні автостоянки, позивачі були сповіщені про припинення діяльності автостоянки з 09 травня 2014 року у зв'язку зі зміною її власника. На зборах споживачів послуг автостоянки, що відбулися 29.04.2014 року представник відповідача підтвердив інформацію розміщену в оголошенні. Позивачі вважають, що такими діями ФОП [PERSON] порушив їх права та законні інтереси щодо отримання послуг до закінчення строку дії угод по збереженню автомобілів на автостоянці та заподіяв моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях через усвідомлення факту порушення їх прав внаслідок протиправної поведінки з боку відповідача. Його дії також порушили звичний для них стан життя, викликали необхідність участі у зборах користувачів послуг автостоянки, зверненні за роз'ясненнями до відповідача, за правовою допомогою до юристів, зміни планів, пошуку іншої автостоянки. Крім того, позивач [PERSON] пояснив, що 20 травня 2014 року на виконання п.2.3 угоди № 91, у зв'язку з тим, що працівники автостоянки не приймали кошти готівкою за користування місцем, він змушений був сплатити щомісячну оплату поштовим переказом через цех поштового зв'язку № 6 на ім'я [PERSON] в сумі 150 гривень та 5 гривень за послуги пошти. Позивач [PERSON] зазначив, що незважаючи на оплату ним послуг за збереження автомобіля, відповідач в односторонньому порядку відмовився від надання послуг, чим завдав йому матеріальну шкоду на суму 155 гривень. На підставі наведеного, позивачі просили визнати зобов'язання ФОП [PERSON] за угодою № 91 від 24.10.2013 року про довгострокове зберігання транспортного засобу споживача [PERSON] на автостоянці невиконаними. Визнати протиправними дії ФОП [PERSON], що полягають у достроковому припиненні ним виконання обов'язків за угодою № 91 від 24.10.2013 року про довгострокове зберігання транспортного засобу на автостоянці за адресою: вул.Михайлова, 1А м.Нетішин Хмельницької області. Визнати зобов'язання ФОП [PERSON] за угодою № 108 від 01.10.2012 року про довгострокове зберігання транспортного засобу споживача [PERSON] на автостоянці невиконаними. Визнати протиправними дії ФОП [PERSON], що полягають у достроковому припиненні ним виконання обов'язків за угодою № 108 від 01.10.2012 року про довгострокове зберігання транспортного засобу [PERSON] на автостоянці за адресою: вул.Михайлова, 1А м.Нетішин Хмельницької області. Стягнути на користь [PERSON] з ФОП [PERSON] кошти в сумі 155 гривень та кошти витрачені на правову допомогу в сумі 1000 гривень. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні та пояснив, що маючи намір припинити підприємницьку діяльність та продати автостоянку через її збитковість він заздалегідь 25.04.2014 року розмістив офіційне оголошення на кімнаті чергових про припинення діяльності автостоянки. Після цього на загальних зборах користувачів стоянки він повідомив, що автомобілі можна безкоштовно залишати на стоянці ще місяць до 25 травня 2014 року навіть після зміни її власника та попередив про необхідність пошуку іншого місця для стоянки автомобілів. Вважає, що його дії не суперечать вимогам законодавства і не заподіяли позивачам ніякої шкоди. Крім того, відповідач пояснив, що не отримував жодних поштових грошових переказів від позивача [PERSON] Представник відповідача адвокат [PERSON] просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що в позовній заяві не зазначено, які саме порушення прав споживачів та умови договору на довгострокове зберігання транспортних засобів допущені відповідачем. Позивачами не надано протоколу зборів членів автостоянки від 28.04.2014 року, де зазначено про припинення діяльності автостоянки та примусову заборону користуватися нею з 09.05.2014 року. Адміністрацією автостоянки було доведено позивачам, що вони можуть користуватися послугами автостоянки до тих пір, поки не знайдуть нові місця для зберігання автотранспортних засобів в межах розумного строку. Припинення діяльності автостоянки здійснюється ФОП [PERSON] у зв'язку із збитковістю зазначеного виду господарської діяльності, зміною власника автостоянки та припиненням ним господарської діяльності. Представник вважає, що питання пов'язані із зміною власника автостоянки та припиненням підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем, укладенням, зміною та припиненням договірних відносин не відноситься до питань, які регулюються законодавчими актами, пов'язаними із захистом прав споживачів. Крім того, позовні вимоги позивачів не входять до переліку способів захисту прав та інтересів визначених ст.16 ЦК України. Заслухавши пояснення сторін, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що 01 жовтня 2012 року між приватним підприємцем [PERSON] та власником транспортного засобу [PERSON] укладено угоду № 108 на довгострокове зберігання транспортного засобу на автостоянці. 14 жовтня 2013 року між приватним підприємцем [PERSON] та власником транспортного засобу [PERSON] укладено угоду № 91 на довгострокове зберігання транспортного засобу на автостоянці. Предметом даних угод є надання позивачам місця на колективній автостоянці, що знаходиться під охороною за адресою: м.Нетішин вул.Михайлова, 1/а для довгострокового зберігання належних їм транспортних засобів та забезпечення їх збереження згідно з угодою, правилами зберігання транспортних засобів. Позивачі зобов'язалися вносити щомісячно оплату в сумі 150 гривень не пізніше 10 числа поточного місяця за користування місцем на автостоянці та виконувати інші умови угоди. У п.8 вищевказаних угод зазначено, що вона вступає в силу з моменту її підписання - термін дії 1 рік. У разі відсутності заяви однієї з сторін про припинення або зміну угоди, після закінчення строку її дії протягом одного місяця, вона вважається продовженою на той самий строк і на тих самих умовах. 28 квітня 2014 року шляхом розміщення оголошення в службовому приміщенні автостоянки позивачі були повідомлені про те, що автостоянка припиняє своє діяльність з 09.05.2014 року у зв'язку з зміною її власника. Як вбачається з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна від 23.05.2014 року, з 15.05.2014 року власником цілісного майнового комплексу автомобільної стоянки за адресою: Хмельницька область, м.Нетішин вул.Михайлова, 1а є [PERSON], на підставі договору купівлі - продажу № 615, виданого 15.05.2014 року приватним нотаріусом [PERSON] Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 19.05.2014 року, фізична особа - підприємець [PERSON] перебуває в стані припинення. Згідно ч.1 ст.1 Закону України "Про підприємництво" (зі змінами та доповненнями), підприємництво - це безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством. Згідно ч.1 ст.936, ч.1 ст.977 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Якщо зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб'єктом підприємницької діяльності, такий договір є публічним. Відповідно до ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно п.1 ч.1 ст.346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Отже, відповідач скориставшись своїм правом власника розпоряджатися своїм майном на власний розсуд відчужив належний йому цілісний майновий комплекс автомобільної стоянки за адресою: Хмельницька область, м.Нетішин вул.Михайлова, 1а і в зв'язку з цим припинив надавати послуги по зберіганню транспортних засобів. Перед припиненням діяльності автостоянки відповідач заздалегідь, шляхом публічного оголошення, попередив користувачів автостоянки про дату припинення нею діяльності. Згідно ч.ч.1, 2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до п.9 ч.1 ст.25 Закону України "Про захист прав споживачів" об'єднання споживачів мають право звертатися з позовом до суду про визнання дій продавця, виробника (підприємства, що виконує їх функції), виконавця протиправними щодо невизначеного кола споживачів і припинення цих дій. Отже, такі способи захисту порушеного права як визнання невиконаними зобов'язань суб'єкта підприємницької діяльності за угодою про довгострокове зберігання транспортного засобу та визнання протиправними дій суб'єкта підприємницької діяльності, що полягають у достроковому припиненні ним виконання обов'язків за угодою про довгострокове зберігання транспортного засобу не передбачені Цивільним кодексом України, спеціальним законом чи укладеними між сторонами угодами. Правом звернення до суду з позовом про визнання дій продавця, виробника (підприємства, що виконує їх функції), виконавця протиправними і лише щодо невизначеного кола споживачів наділені тільки об'єднання споживачів, а не окремі споживачі. З урахуванням вищевказаних норм чинного законодавства та обставин справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання зобов'язань ФОП [PERSON] за угодами № 108 від 01.10.2012 року, № 91 від 24.10.2013 року про довгострокове зберігання транспортного засобу споживачів [PERSON], [PERSON] на автостоянці невиконаними та про визнання протиправними дії ФОП [PERSON], що полягають у достроковому припиненні ним виконання обов'язків за угодами № 108 від 01.10.2012 року, № 91 від 24.10.2013 року про довгострокове зберігання транспортного засобу на автостоянці. Також суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення коштів в сумі 155 гривень сплачених ним за користування автостоянкою через цех поштового зв'язку, оскільки з наданої ним квитанції від 20.05.2014 року не вбачається, що саме [PERSON] здійснював сплату вказаних коштів, не зазначено, що цей платіж зроблено саме на ім'я та адресу відповідача та не надано доказів того, що відповідач їх отримав. Відповідно до ч.3 ст.79 ЦПК України до судових витрат належать зокрема, витрати на правову допомогу. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так, судом встановлено, що відповідачем понесено витрати на правову допомогу адвоката [PERSON] в сумі 950 гривень, що підтверджується розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу, актом прийому - передачі наданої правової допомоги від 03.06.2014 року та квитанціями до прибуткового касового ордеру № 02/14, № 03/14. Розрахунок витрат на правову допомогу проведено з дотриманням вимог ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Таким чином, з позивачів слід стягнути на користь відповідача витрати на правову допомогу в розмірі по 475 гривень з кожного. На підставі наведеного,

Outcome: approved