Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив визнати незаконним звільнення та зобов'язати відповідача поновити його на посаді начальника служби безпеки Концерну "Військторгсервіс", стягнути на його користь зарплату за вимушений прогул в розмірі 8000 грн. В подальшому позивач збільшив позовні вимоги та крім вказаного просив стягнути з відповідача середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу та витрати на правову допомогу в розмірі 4000 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 20 травня 2013 року він був прийнятий на роботу до Концерну "Військторгсервіс" на посаду начальника служби безпеки. 29.10.2013 під час перебування позивача на лікарняному його було звільнено із займаної посади. [PERSON] вважає, що відповідач при вирішенні питання про його звільнення порушив норми ст.ст.40, 41 КЗпП України, оскільки позивача було звільнено із займаної посади за ініціативою роботодавця під час перебування його на лікарняному. Крім того, посилаючись на незаконне звільнення, позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню середня заробітна плата за час вимушеного прогулу в розмірі 16500 грн, оскільки під час роботи його оклад за місяць становив 3300,00 грн, а відповідач перестав виплачувати йому заробітну плату з жовтня 2013 року, таким чином час вимушеного прогулу становить п'ять місяців. Обґрунтовуючи моральну шкоду позивач зазначає, що незаконне звільнення його з роботи, потягло за собою серйозні душевні переживання та моральні страждання. Таким чином, позивач вважає, що викладені обставини свідчать про порушення його прав, за захистом яких він звернувся до суду. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі, вважали що відповідачем порушені норми трудового законодавства під час звільнення, при цьому посилалися на незаконне звільнення позивача через втрату довіри, оскільки в останнього не було відібрано пояснення з приводу порушення трудової дисципліни, з наказом про звільнення не ознайомлено в день звільнення. Наказ про звільнення позивача не містить достатніх підстав для його звільнення з підстав, передбачених п.2 ст.41 КЗпП України, оскільки не надано відповідачем жодних доказів щодо посадових обов'язків позивача, їх невиконання ним та як наслідок втрату довіри. Просив задовольнити позовні вимоги вказуючи на обставини справи викладені в позовній заяві та додаткових пояснення до позовної заяви. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову виходячи з підстав викладених в запереченні (а.с.61-64) та зазначила про те, що при звільненні [PERSON] на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, у зв'язку із втратою довіри повністю дотримано вимог чинного законодавства про працю та просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з наступних причин. Так як керівництву Концерну «Військторгсервіс» стало відомо про неодноразове перевищення покладених на [PERSON] обов'язків зокрема таких як, привласнення коштів Концерну «Військторгсервіс», нецільове використання печатки Концерну «Військторгсервіс», підробка документів, в Концерні було проведено внутрішнє службове розслідування в ході якого встановлено, що протягом 2013 року начальником служби безпеки - [PERSON] покривалась схема виведення коштів з Концерну «Військторгсервіс», шляхом отримання від контрагентів готівки, яка не оприбутковувалась та до Концерну не надходила. що підтверджується актом проведення службового розслідування від 25.10.2013. За результатами вивчення матеріалів службового розслідування проведеного службовими особами Концерну «Військторгсервіс» щодо законності використання приміщень Концерну, а також щодо законності укладання та виконання господарських договорів Київською прокуратурою з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Центрального регіону України до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42013100350000142 внесено відомості про вчинення службовими особами Концерну «Військторгсервіс» кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 с.191 КК України. Досудове розслідування даного кримінального провадження доручено Солом'янському РУГУ МВС України в м. Києві. Представник відповідача особливо звертала увагу суду на те, що [PERSON] своїми діями порушив вимоги Положення про Службу безпеки Концерну «Військторгсервіс» затвердженого Наказом генерального директора Концерну «Військторгсервіс» від 04.12.2013 № 148, так як основним завданням служби безпеки Концерну «Військторгсервіс» являється забезпечення безпеки Концерну, щодо захисту комерційної, підприємницької, фінансової, ділової і іншої конфіденційної інформації. Представник відповідача зазначив, що керівництво Концерну, після викриття, на їх думку злочинних дій [PERSON] провело атестаційну комісію, за результатами якої було вирішено, що [PERSON], займаній посаді не відповідає, внаслідок чого комісія зробила висновок, що подальше залишення [PERSON], на посаді начальника служби безпеки Концерну завдасть шкоди ДГО Концерн «Військторгсервіс», і тому члени комісії рекомендували керівнику Концерну звільнити [PERSON] з посади на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, у зв'язку з втратою довір'я. Згідно Наказу генерального директора Концерну «Військторгсервіс» №233-А від 28.10.2013 [PERSON], звільнено з посади начальника служби безпеки Концерну "Військторгсервіс" на підставі пункту 2 ст.41 КЗпП України, у зв'язку з втратою довір'я. 29.10.2013 [PERSON], було ознайомлено з наказом про звільнення, про що свідчить особистий підпис [PERSON] 01.11.2013 на адресу [PERSON] було надіслано лист, щодо прибуття до Концерну «Військторгсервіс», з метою проведення розрахунку при звільненні та отримання трудової книжки. Повний розрахунок з позивачем було проведено 04.11.2013 і трудову книжку [PERSON] отримав. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні приходить до висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з того, що при звільненні позивача не були додержані норм законодавства, що регулює звільнення працівника. Згідно ст.ст.2-4 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст.ст.57-58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Стаття 43 Конституції України зазначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги, а відповідач - заперечення проти позову і які підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що 20 травня 2013 року, що позивач був прийнятий на роботу до Концерну "Військторгсервіс" на посаду начальника служби безпеки. Як вбачається з копії трудової книжки [NUMBER] [PERSON], на підставі наказу №97-а від 20.05.2013, прийнятий на посаду начальника служби безпеки Концерну "Військторгсервіс". 19.06.2013 [PERSON] переведений, відповідно до наказу від 19.06.2013 №119-а, на посаду помічника генерального директора консультаційного відділу Концерну «Військторгсервіс». 05.07.2013 [PERSON] на підставі наказу № 135-а від 05.07.2013 переведений на посаду начальника служби безпеки Концерну "Військторгсервіс". Наказом № 233-а від 28.10.2013 позивача було звільнено, на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, у зв'язку з втратою довір'я, з посади начальника служби безпеки Концерну 28 жовтня 2013 року на підставі рішення атестаційної комісії Концерну «Війскторгсервіс». Протокол засідання атестаційної комісії Концерну «Військторгсервіс» від 28.10.2013 №1 (а.с.45). Перебування позивача на лікарняному з 29.10.2013 підтверджується листком непрацездатності серія АВI №173181 (а.с.21). Тому його доводи про його звільнення у період перебування на лікарняному не відповідають дійсності. Керівництво Концерну, після викриття, на їх думку злочинних дій [PERSON] провело атестаційну комісію, за результатами якої було вирішено, що [PERSON], займаній посаді не відповідає, внаслідок чого комісія зробила висновок, що подальше залишення [PERSON] на посаді начальника служби безпеки Концерну завдасть шкоди ДГО Концерн «Військторгсервіс», і тому члени комісії рекомендували керівнику Концерну звільнити [PERSON] з посади на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, у зв'язку з втратою довір'я. Висновки атестаційної комісії викладені в Протоколі засідання атестаційної комісії №1від 28.10.2013 (а.с.58). При цьому, в атестаційному листі, голова атестаційної комісії виклав свої зауваження, щодо правильності проведення атестації та вважав за необхідне повторно розглянути питання відповідності [PERSON] займаній посаді (а.с.44). Крім того, представники відповідача на вимогу суду не надали положення про атестаційну комісію, яке б визначало межі діяльності та повноваження атестаційної комісії. З пояснень представника вбачається, що вказаного положення не існує на підприємстві відповідача. Стовно отримання згоди на звільнення [PERSON], від профспілкового комітету, голова профспілкового комітету Концерну «Військторгсервіс» надав лист, згідно якого повідомив, що [PERSON] не являвся членом Профспілки працівників Концерну. Однак при цьому, був також наданий протокол № 7 зборів профкому Концерну «Військторгсервіс» від 14.05.2014, яким постановлено погодити звільнення [PERSON]Л, з посади начальника служби безпеки Концерну у зв'язку з втратою довіри згідно п.2 ст.40 КЗпП України. Позивач звільнений на підставі п.2 ст.41 КЗпП України. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося сторонами, на день звільнення позивача не було затверджених і введених в дію відповідним наказом будь-яких посадових інструкцій щодо займаної позивачем посади. Крім того, навіть Положення про Службу безпеки Концерну, на яке посилається відповідач, як на підставу порушення його позивачем, затверджено 04.12.2013, тобто після звільнення позивача. Будь-яких доказів, існування на займаній позивачем посаді матеріальної відповідальності, відповідачем не надано, матеріальних договорів укладених між сторонами також не існує. Проте в матеріалах справи відсутні докази, що посада позивача передбачає безпосереднє обслуговування товарно-матеріальних цінностей, у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, які дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу, не надано доказів які б свідчили про те. що даний факт є встановленим, у позивача роботодавцем не відбирались пояснення з даного приводу. Відповідно до п.2 ст.41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Пункт 28 Постанови Плеуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" визначає, що звільнення з підстав втрати довір'я (п.2 ст.41 КЗпП) суд може визнати обгрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою. Безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, збереження, транспортування, розподіл тощо. Основні слова, що відображають розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей це прийняття і збереження. Тобто, основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні або культурні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Коло цих працівників може бути розширене за рахунок основного кола матеріально відповідальних осіб, тобто осіб, з якими відповідно до законодавства можуть бути укладені договори про повну матеріальну відповідальність. Згідно п.2 ст.41 КЗпП України крім підстав, передбачених ст.40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Посилання позивача про внесення до ЄРДР відомостей про вчинення службовими особами Концерну «Війскторгсервіс» кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України, не є належним та допустимим доказом втрати довір'я та одночасно підставою для звільнення. Оскільки на час розгляду справи кримінальне провадження перебуває на стадії досудового слідства. Принцип невинуватості особи закріплений у ст.62 Конституції України, ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов 'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Суд, проаналізувавши надані докази, приходить до висновку, що правових підстав для звільнення [PERSON] з роботи за даними обставинами не встановлено, оскільки звільнення з підстав втрати довір'я (п.2 ст.41 КЗпП України) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо), вчинив умисно або з необережності такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Оцінивши зазначені докази на які посилається представник позивача, суд приходить до висновку, що вони не можуть свідчити про наявність підстави для звільнення працівника у зв'язку з втратою довіри. Тому наказ про звільнення позивача №233-а від 28.10.2013 є незаконним. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем не надано доказів в підтвердження наявності винних дій позивача, які б свідчили про втрату довіри, у зв`язку з чим [PERSON] підлягає поновленню на роботі та на його користь підлягає стягненню заробітна плата за час вимушеного прогулу за частину жовтня, листопад, грудень, січень, лютий, березень, квітень і частину травня. Відповідно до ст.235 КЗпП України в разі звільнення працівника без законних підстав, він повинен бути поновлений на колишній роботі. Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. На користь позивача підлягає стягненню сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року N 100 у випадку виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата, доплати та надбавки, премії, індексація тощо. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Попередніми двома календарними місяцями роботи позивача, що передували його звільненню, були серпень, вересень 2013 року. Відповідно до довідки Концерну "Військторгсервіс" про середньомісячну заробітну плату №07/1025 від 25.04.2014, середньомісячна заробітна плата позивача становить 5042 грн 01 коп. (а.с.57). Загальна заробітна плата за останні два календарні місяці роботи становить - 10084 грн 02 коп. Час вимушеного прогулу позивача склав 137 робочих днів, в тому числі: частина жовтня - 3 дні, листопад - 21 день, грудень - 22 дні, січень - 21, лютий - 20, березень - 20, квітень - 21 і частина травня - 9. Середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача склав 32892 грн 33 коп. Робочих днів за два останніх місяців було - 42. Середньоденна заробітна плата позивача складає: 10084,02 : 42 = 240,09 грн. Позивач просить стягнути заробітну плату за період з дня звільнення по день винесення рішення суду. Тривалість вимушеного прогулу складає - 137 днів. До виплати підлягає заробітна плата в сумі 32892,33 грн (240,09х137) = 32892,33 грн. Згідно ч.5 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до п.7 ст.214 ЦІІК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Оскільки ст.367 ЦПК України передбачає вичерпний перелік підстав негайного виконання судових рішень. До спірних правовідносин підлягає застосуванню тільки п.4 ч.1 ст.367 ЦПК України. Тому суд, приходить до висновку про можливість допуску негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Щодо позовних вимог в частині стягнення коштів на правову допомогу, слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Право на правову допомогу також закріплено і в ст.27 ЦПК. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсаційних виплат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» затверджено граничні розміри компенсаційних витрат, пов'язаних з розглядом справ. Так, граничний розмір витрат, пов'язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення у цивільній справі у випадку, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не повинен перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Крім того, з огляду на те, що витрати, пов'язані із наданням правової допомоги, їх склад та розмір належать до предмета доказування в судовому засіданні позивачем, на думку суду, не представлені письмові докази, що доводять обґрунтованість та розумність їх розміру, тому визначена вартість наданих послуг з правової допомоги в сумі 4000 грн суд вважає необґрунтованою, тому в цій частині вимоги позивача визнає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Суд вважає, що відповідачем не доведено обставин, на яких ґрунтуються його заперечення на позовні вимоги позивача. Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вина посилається як на підставу своїм вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Розглянувши справу в межах позовних вимог, на основі з'ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 328,93 грн. Виходячи з вищевикладеного та

Outcome: partial