Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з зазначеним позовом, яким просить в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" в особі Філії - Одеського обласного управління АТ "Ощадбанк" за кредитним договором №1381 від 04.08.2008р. - в розмірі 218565грн., звернути стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором від 04.08.2008р., зареєстрованого за Р№7430, а саме на: двохкімнатну квартиру загальною площею 56,9 кв.м., житловою площею 33,1 кв.м.,що знаходиться за адерсою: [ADDRESS], яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 25.07.2008 року приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І. за реєстром №7123, та зареєстрованого у Комунальному підприємстві Болградське бюро технічної інвентаризаціїї, номер запису 283, в книзі 24, реєстраційний №23419906, шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності / незалежним еспертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, та визнати вищий пріоритет Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" на предмет іпотеки за іпотечним договором від 04.08.2008року, як єдиного іпотекодержателя, на двохкімнатну квартиру загальною площею 56,9кв.м., житловою - 33,1кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Також представник позивача просить виселити [PERSON] з вищевказаної квартири, зі зняттям з реєстраційного обліку у Болградського районному секторі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеської області, стягнути з [PERSON] на користь ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Одеського обласного управління АТ "Ощадбанк"суму сплаченого позивачем судового збору у розмірі 2 185,65 грн., стверджуючи, що відповідач добровільно не виконує своїх зобов`язань з повернення боргу. Крім того, представник позивача просив про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, понесених позивачем - в розмірі сплаченогосудового збору. У судове засідання відповідач, будучи повідомленим про час та місце судового засідання належним чином за місцем реєстрації його місця проживання, до суду не з`явився, не надав суду пояснень щодо предмету позову, та не повідомив причин неявки. Представник позивача і третя особа - Болградський районний сектор Головного управіління державної міграційної служби України в Одеській області надали суду заяву, якою підтримали позовні вимоги, просили суд розглянути справу за їхньою відсутністю, задовольнивши позов в повному обсязі, не заперечуючи проти заочного розгляду справи. Розглянувши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що справу можна розглянути заочно на підставі наданих доказів і матеріалів, а позов підлягає задоволенню частково за наступних підстав. Згідно матеріалів, доданих до позову, 04.08.2008 року між позивачем ПАТ "Державний ощадний банк" в особі філії - Болградського відділення №6777 АТ "Ощадбанк" (далі - Банк) та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №1381, на суму 99 500,00грн. з оплатою вісотків за користування кредитом в розмірі 20,5% річних зі строком остаточного погашення боргу не пізніше 04.08.2018р. В якості забеспечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та [PERSON], 04.08.2007 року був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І., та зареєстрований за Р37430, згідно якого банку було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: двохкімнатну квартиру загальною площею 56,9кв.м., житловою - 33,1кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. З метою приведення типу товариства у відповідність до вимог ЗУ "Про акціонерні товаритсва" та у зв'язку із змінами до статуту банку, що були затверджені постановою кабінету міністрів України №502 від 06.04.2011р. "про внесення змін до постанови кабінету міністрів України №261 від 25.02.2003р., та зареєстровані в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, Відкрите акціонерне товариства "Державний ощадний банк України було перейменовано на Публічне акціонерне товаритсво "Державний ощадний банк України. Позивач АТ "Державний ощадний банк України" належним чином виконав свої зобов'язання за вищевказаним кредитним договором. Відповідно до п.1.5. кредитного договору №1381, [PERSON] зобов'язався належним чином виконувати покладені на себе зобов'язання за кредитним договором точно у строки, обумовлені договором та своєчасно сплачувати відсотки за користування кредитом, комісійні винагороди, а у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов'язань за зазначеним договором, - сплатити штрафні санкції. Також відповідач зобов'язався відповідати усіма власними коштами та майном за своїми зобов'язаннями, що випливають з цього договору. У зв'язку з невиконанням [PERSON] умов кредитного договору та іпотечного договору, стверджується у позові, в позивача виникла заборгованість за кредитом, яка на теперішній час не погашаеться та станом на 30.10.2014р. складає 218565,00грн., з яких: 96183,32грн. - прострочений основнний борг за кредитом; 108647,19грн. - прострочені процети за користування кредитом за період з 01.02.2010р. по 30.10.2014р.; 50485,57грн. - пеня за прострочений основний борг за кредитом за період з 04.01.2010р. по 30.10.2014р.; 59432,24грн. - пеня за прострочені процети за користування кредитом за період з 01.02.2010р. по 30.10.2014р. Позивач надсилав відповідачу претензійні листи - вимоги про усунення порушення та виселення за №28/01-19/20588 від 10.11.2014р. за №28/01-19/20589 та №28/01-19/20590 і 591 від 10.11.2014р. (а.с.36-39). На підтвердження отримання цих вимог відповідачем суду представлені копії поштових повідомлень про отримання їх відповідачем, який станом на теперішній час, стверджується у позові, вимогу не виконав (а.с.40-42). У зв'язку з вищенаведеною ситуацією, стверджує представник позивача, Банк змушений був звернутися до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажи на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження в порядку ст.41 Закону України "Про іпотеку". Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судовою практикою з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з іпотечної нерухомості сформована правова позиція, а саме, своєю Постановою Верховний Суд України у справі №6-39цс15 від 18.03.2015р., зробив наступний правовий висновок. За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Стаття 109ч.3 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідної нерухомості. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір відповідач [PERSON] уклав з Позивачем 04.08.2008року (а.с.15), іпотечний договір між ними ж був укладений також 04.08.2008року (а.с.12), а згідно витягу з реєстрації права власності на нерухоме майно за №19670986 від 25.07.2008р., відповідач придбав іпотечну нерухомість - квартиру у [ADDRESS], ще 25.07.2008року (а.с.20), що свідчить про те, що іпотечне нерухоме майно було придбане не за рахунок кредитних коштів, а набагато раніше, ніж укладався кредитний договір. Встановивши у справі, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом правових підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла, що передбачено статтей 109 ЖК Української РСР у поєднанні з нормами статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку». Враховуючи вищевикладене, з врахуванням наданих суду доказів, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотечного майна, проте вимоги позову про виселення і зняття з реєстрації відповідача задоволенню не підлягають, оскільки адреси іншого житла, куди має виселитися відповідач, позов не містить. Вимоги позову щодо стягнення з відповідача судових витрат, понесених позивачем - на підставі ст.88 ЦПК України, суд вважає о обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідачем на спростування наявності в нього заборгованості перед відповідачем доводів не надано.

Outcome: partial