Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору №222638 від 04.10.2013 року та додатків до нього, укладеного між нею та ПП „Грандфінресурс" та про стягнення на її користь матеріальних збитків в розмірі 4570 грн.. Свої вимоги мотивує тим, що з метою отримання позики в сумі 10000 грн. 04.10.2013 року вона звернулася до ПП „Грандфінресурс". Працівники відповідача її запевнили, що після сплати першого внеску у розмірі 650 грн. вона отримає позику в зазначеному нею розмірі. В цей же день вона заплатила суму відповідно до наданої відповідачем квитанції у розмірі 650 грн. та підписала договір № 222638 від 04.10.2013 року, при цьому договір не вичитувала та вважала, що підписує типовий договір позики з фінансовою установою, яка у встановленому законом порядку має право на залучення коштів фізичних осіб та видачу позики, також аркуші паперу були дуже дрібним шрифтом. Після цього її запевнили, що протягом 3-5 діб вона отримає на рахунок кошти в сумі 10000 грн.. Однак кошти вона не отримала та їй в телефонному режимі запропонували сплатити чергові платежі згідно умов договору. Нею було сплачено п'ять щомісячних внесків на загальну суму 1635 грн.. Позика їй надана не була, після чого вона звернулася до фахівців у галузі права і лише після проведення консультацій дізналася, що уклала не договір позики і сплачені нею кошти є не первісний внесок, а комісійний платіж, який нікуди не враховується. Вважає, що при укладенні договору помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки думала що укладає договір позики, а тому на підставі ст. 229 ЦК України укладений договір слід визнати недійсним. Також посилається на те, що відповідач всупереч вимогам ст. 34 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" не має відповідної ліцензії, а тому правочин згідно ст. 227 ЦК України є оспорюваним. Крім того при обґрунтуванні позову посилається на порушення відповідачем вимог ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів", вважає, що ПП „Грандфінресурс" здійснювало нечесну підприємницьку практику. Також вважає, що відповідач ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а тому до виниклих правовідносин підлягає також застосуванню ст. 230 ЦК України. В зв'язку з викладеним просить стягнути з відповідача завдану шкоду в подвійному розмірі, тобто в сумі 4570 грн.. Позивачка [PERSON] в письмовій заяві позов підтримала повністю, просить суд слухати справу у її відсутність. Відповідач про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, представник в судове засідання не з'явився. Відповідно до ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, так як розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: В судовому засіданні встановлено, що 04.10.2013 року сторонами був підписаний договір №222638 та додатки до нього (а.с.6-8). Відповідно до умов договору позивачка сплатила відповідачу кошти в загальній сумі 2285 грн. (а.с. 12-17). Суд вважає, що договір слід визнати недійсним в зв'язку з відсутністю ліцензії на здійснення фінансових послуг, решта підстав для визнання договору недійсним, зазначених у позові, є необґрунтованими. Так, згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частина 1 ст. 203 ЦК України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Укладений з позивачем договір суперечить діючому законодавству з наступних підстав. Пунктом 3 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» визначено, що відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягає господарська діяльність, зокрема із надання фінансових послуг. Згідно з п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під фінансовою установою слід розуміти юридичну особу, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Такими фінансовими послугами, як зазначено у п.п. 2, 6, 11 - 1 ч. 1 ст. 4 цього ж Закону, вважаються довірче управління фінансовими активами, надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту та адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Пунктом 4 ч. 1 ст. 34 даного Закону передбачено, що національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 34 вказаного Закону здійснення такої діяльності дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. Згідно з п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» від 02 червня 2011 року № 3462-VІ (введено в дію з 09 січня 2012 року) фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом провести свою діяльність у відповідність із вимогами цього Закону. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів дня придбання товарів у групах (розпорядження від 09 жовтня 2012 року № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах»). Фінансовим установам цим законом було надано час протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність до вимог цього Закону, тобто до 09 січня 2013 року. Оскільки спірний договір між сторонами був укладений 04 жовтня 2013 року, тобто після 09 січня 2013 року, то відповідач не момент укладення договору зобов'язаний був отримати ліцензію, однак не вчинив таких дій. В зв'язку з визнанням недійсним договору з вказаної підстави, суд вважає необхідним застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України, стягнувши з приватного підприємства „Грандфінресурс" на користь [PERSON] кошти в сумі 2285 грн. Поряд з цим суд знаходить недоведеним позов по іншим позиціям недійсності правочину, виходячи з наступного. Відповідно до положень, закріплених у частині першій, пункті 7 частини третьої, частини шостої статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, згідно з пунктом 7 частини третьої статті 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України "Про захист прав споживачів" закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. При цьому в зазначеному Законі нормативне визначення поняття "пірамідальної схеми" не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб'єкта підприємництва до "пірамідальної схеми". Аналіз пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів" дає підстави для висновку, що поняття "пірамідальна схема" у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення оплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Таким чином, для кваліфікації "пірамідальної схеми" необхідна наявність усіх зазначених ознак у сукупності. Відсутність будь-якої з вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як "пірамідальної", тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. Висновок про саме таке застосування статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів" міститься в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року (справа № 6-14цс13). Суд вважає недоведеними позовні вимоги щодо фінансової піраміди, нечесної підприємницької практики відповідача, несправедливості і непрозорості договору, недобросовісних дій відповідача по відношенню до позивача, помилки останнього або введення його в оману. На підтвердження позовних вимог в цій частині позивач не надав достатніх доказів. На підставі викладеного,

Outcome: approved