Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ "Барський\~\~птахокомбінат"\~про стягнення\~заборгованості по\~зарплаті,\~стягнення моральної\~шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 9 вересня 2016 року на підставі наказу №9 від 09.09.2016 року він був прийнятий у ТОВ "Барський\~\~птахокомбінат" на посаду інженера - механіка в транспортний цех. Згідно наказу № 35 від 05.11.2018 року позивач звільнений із займаної посади за згодою сторін на підставі п.\~1\~ст.\~36\~КЗпП України. При звільнені позивачу не було виплачено всіх сум, належних до сплати з боку відповідача. Позивач просить суд стягнути на його користь всі не виплачені йому при звільненні суми з належною компенсацію, а також стягнути з на його користь моральну шкоду у сумі 50\~000 гривень. 25.07.2019 року позивач збільшив позовні вимоги та подав до суду уточнену позовну заяву, згідно якої просив стягнути із відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 95\~559 грн. 31 коп. та компенсувати середній заробіток за період затримки розрахунку, моральну шкоду у розмірі 80\~000 грн., та судові витрати по справі. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, його представник адвокат Боднар Н.Б. надала суду письмову заяву, у якій зазначила, що позовні вимоги підтримує повністю та наполягає на їх задоволенні, просила справу розглянути без їх участі. Представник відповідача ТОВ «Барський птахокомбінат» у судове засідання 25.07.2019 та 22.08.2019 року не з`явився, будучи повідомленим про день, час та місце судового засідання в порядку, визначеному чинним законодавством, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не надав, а тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд дійшов висновку про задоволення позову. 09.09.2016 року на підставі наказу №9 від 09.09.2016 року [PERSON] був прийнятий у ТОВ "Барський\~\~птахокомбінат" на посаду інженера - механіка в транспортний цех. Згідно наказу № 35 від 05.11.2018 року позивач звільнений із займаної посади за згодою сторін на підставі п.\~1\~ст.\~36\~КЗпП України. При звільнені, в порушення ст. 116 КЗпП України, позивачу не було виплачено всіх сум, належних до сплати з боку відповідача. Відповідно до ст. 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом ( а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення закріплене у ст. 24 Закону України «Про оплату праці». У період з вересня 2016 року до звільнення в листопаді 2018 року в порушення вимог вище наведених статей заробітна плата позивачу жодного разу не була виплачена. Згідно ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України, крім заробітної плати у разі звільнення працівника, йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Виплата належних позивачу сум в день звільнення позивача, а саме 05.11.2018 року власником здійснена не була. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на Таким чином, роботодавцем на момент звільнення не було проведено розрахунок з позивачем вересня 2016 року на день його звільнення. Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» підприємства, установи, організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам. Відповідно до уточненої позовної заяви позивач зазначив, що виходячи із наведених норм чинного законодавства та фактичних обставин його право на своєчасний розрахунок при звільненні порушене відповідачем, а тому із ТОВ «Барський птахокомбінат» на його користь стягненню підлягає нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 95 559 грн. 31 коп. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Також позивач підтримує позовні вимоги щодо стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі 80 000 грн. Він зазначає, що стан його здоров`я погіршився, він знаходився на стаціонарному лікуванні у Вінницькому обласному клінічному високоспеціалізованому ендокринологічному центрі, що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 3324. Так як ТОВ «Барський птахокомбінат» не надав жодних документів про нараховану, але не виплачену заробітну плату, то розрахунки слід провести виходячи із мінімальної заробітної плати, встановленої в Україні. Так, за вересень-жовтень 2018 року, за останні фактично відпрацьовані два календарні місяці, заробітна плата [PERSON] складала 7\~446 грн. (вересень 2018 року 3723 грн., жовтень 2018 року 3\~723 грн.) У вересні - жовтні 2018 року було 42 робочих дні. Отже, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 177 грн. 29 коп. (7446:42=177,29). З 05.11.2018 року по 25.07.2019 року прострочення відповідачем виплати заробітної плати становить 180 робочих днів. З цього слідує, що станом на 25.07.2019 року, крім заборгованої заробітної плати в розмірі 95\~559 грн. 31 коп.(216 рік - 80 робочих днів, 2017 рік - 248 робочих днів, 2018 рік - 211 робочих днів), на користь [PERSON] підлягає стягненню 31\~912 грн. 20 коп. компенсації середнього заробітку за період затримки розрахунку (180*177,29), а всього 127\~471 грн. 51 коп. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України: у взаємозв`язку з положеннями статей 117,237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Крім того, відповідно до Постанови Верховного суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144ц 13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченою статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Суд спирається на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі N 6-113цс16 "Про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні", у якій зазначається: «Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України). Згідно абзацу 1 пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N 100 від 8 лютого 1995 р. (із змінами та доповненнями), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Згідно із ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 5, п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст. 23 ч. 1 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли неправомірні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (постанова Верховного Суду від 27.03.2019 р. у справі 703/3912/16-ц). Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 р. №4 у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Враховуючи наведені положення, суд доходить висновку, що невиплатою заробітної плати позивачу відповідачем у строки, встановлені законом, затримка у розрахунку із позивачем, призвели до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв`язків, вимагала від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, враховуючи те, що таке порушення було тривалим, тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 20000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Ви значений позивачем розмір моральної шкоди у розмірі 80\~000 грн. не знайшов обґрунтування та фактичного підтвердження належними та допустимими доказами. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України та враховуючи розмір задоволених вимог, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, а саме витрати на правову допомогу у сумі 3550 та 1450 гривень, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера № 267 від 15.01.2019 року та № 280 від 23.07.2019 року відповідно, а також підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 1921,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved