Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

01.10.2013 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, а пізніше із доповненнями до нього, в яких просив суд зобов'язати відповідача змінити дату звільнення та статтю звільнення відповідно на 25.07.2011 року (до дати наступного працевлаштування), та за згодою сторін; визнати наказ № 2-к від 04.04.2011 року про звільнення не законним; стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 04.04.2011 року по 25.07.2011 року та з 01.10.2013 року по дату зміни запису в трудовій книжці. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 04 січня 2010 року він був прийнятий на роботу до ВАТ "Новокаховський меблевий комбінат" на посаду електрика, а наказом № 2-к від 04 квітня 2011 року звільнений з займаної посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КзпП України, у зв'язку з відсутністю на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. Зазначений наказ про звільнення вважає незаконним, оскільки відповідно до наказу від 18 квітня 2011 року з 26 квітня 2011 року перебував у щорічній відпустці та 05 травня 2011 року був викликаний на роботу, де його ознайомили з наказом про звільнення від 04 квітня 2011 року і вручили трудову книжку. Крім того, просить суд поновити строк на звернення до суду із зазначеним позовом, який пропущений ним з поважних причин, оскільки в липні 2011 року був змушений виїхати на роботу за кордон та не зміг з'явитися в судове засідання по цивільній справі за його позовом до ВАТ "Новокаховський меблевий комбінат" про поновлення на роботі у зв'язку з чим позов був залишений без розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримав з тих же підстав та просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, пославшись на його необґрунтованість. Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що клопотання позивача про поновлення йому строку на звернення до суду із зазначеним позовом підлягає задоволенню, оскільки позивачем доведено належними доказами поважність причин пропуску такого строку, а позов підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Так, з матеріалів справи судом встановлено, що 04 січня 2010 року [PERSON] прийнятий на роботу до ВАТ "Новокаховський меблевий комбінат" на посаду електрика. Наказом № 3 від 30.03.2011 року утворено комісію з метою перевірки явки [PERSON] на робоче місце. 04 квітня 2011 року проведено засідання ради трудового колективу ВАТ "Новокаховський меблевий комбінат" де розглядалося питання щодо перевірки явки [PERSON] на робоче місце. Під час засідання вівся протокол з якого вбачається що [PERSON] був відсутній на робочому місці 30 березня 2011 року, 31 березня 2011 року, 01 квітня 2011 року, та рекомендовано голові правління розглянути питання щодо застосування до [PERSON] заходів дисциплінарного стягнення. Наказом № 2-к від 04 квітня 2011 року [PERSON] звільнений з займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КзпП України, у зв'язку з відсутністю на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. З наказом про звільнення [PERSON] був ознайомлений 05 травня 2011 року та того ж дня йому було вручено трудову книжку. Наказом від 18 квітня 2011 року [PERSON] з 26 квітня 2011 року по 22 травня 2011 року надано щорічну основну відпустку строком на 24 календарних дні. З наказом про відпустку [PERSON] ознайомлений 18.04.2011 року. 11 квітня 2011 року [PERSON] виплачено заробітну плату за березень 2011 року в розмірі 453,56 грн. та компенсацію за відпустку в розмірі 322,75 грн., що позивачем не оспорюється. Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 3 ст. 40 КзпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці За таких підстав, оскільки відповідачем не доведено належними та достовірними доказами факт відсутності [PERSON] на роботі 30, 31 березня та 01 квітня 2011 року без поважних причин, а також враховуючи, що відповідачем не додержані передбачені статтями 147-1, 148, 149 КзпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, та позивач не був присутній на засідання ради трудового колективу де вирішувалося питання про застосування до нього дисциплінарного стягнення з приводу його відсутності на роботі, а також враховуючи ту обставину, що пізніше, тобто 18 квітня 2011 року відповідачем позивачу було надано основну щорічну відпустку з 26 квітня 2011 року по 22 травня 2011 року, про що позивач був ознайомлений 18.04.2011 року, суд визнає звільнення позивача неправильним, але враховуючи, що позивачем не заявлялися вимоги про поновлення на роботі та позивачем доведено, що він на законних підставах перебував у основній щорічній відпустці з 26 квітня 2011 року по 22 травня 2011 року, і в матеріалах справи відсутні докази, що після закінчення відпустки позивач став до роботи, суд вважає, що позовні вимоги про зміну дати та причини звільнення підлягають частковому задоволенню, бо за таких підстав суд визнає позивача звільненим з 23 травня 2011 року, тобто з наступного дня після закінчення відпустки, та на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КзпП України, тобто за угодою сторін, проти чого сторони не заперечували в судовому засіданні. Та позовні вимоги про стягнення заробітної плати за період з 01 квітня 2011 року по 23 травня 2011 року також підлягають задоволенню, але з врахуванням нарахованої та виплаченої компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 322,75 грн. При цьому позовні вимоги про стягнути середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 24.05.2011 року по 25.07.2011 року та з 01.10.2013 року задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 235 КзпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Отже, враховуючи, що позивачем не доведено в судовому засіданні, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало його працевлаштуванню, а натомість надав суду трудовий договір, пославшись також на нього як на поважну причину пропуску строку позовної давності, тобто довів суду, що починаючи з 26.07.2011 року він був працевлаштований, а інших доказів, які б могли засвідчити наявність таких перешкод в період з 24.05.2011 року по 25.07.2011 року та з 01.10.2013 року, позивачем суду не надано. За таких підстав, позов підлягає частковому задоволенню. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 36, п. 4 ч. 1, ч. 3 ст. 40, ст. ст. 147-1, 148, 149, 233 - 234, 235 КзпП України;

Outcome: partial