Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

15 лютого 2021 року позивач [PERSON] , через свого представника адвоката Пасічника С. О., звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до КП "Новомосковський комбінат комунальних підприємств". Ухвалою судді від 19 лютого 2021 року вищезазначену позовну заяву залишено без руху та позивачеві надано строк для усунення недоліків цієї позовної заяви, що зроблено позивачем 06 квітня 2021 року. Матеріали на усунення недоліків позовної заяви надійшли до суду засобами поштового зв`язку 15\~квітня\~2021\~року. В уточненому, з урахуванням усунених недоліків, позові, окрім позовних вимог позивач також просить і вирішити питання стосовно судових витрат, у тому числі і витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15\~000,00 грн. та судового збору в розмірі 1\~138,00 грн. Ухвалою судді від 16\~квітня\~2021\~року цивільну справу за позовом [PERSON] до Комунального підприємства "Новомосковський комбінат комунальних підприємств" про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - передано за підсудністю на розгляд Самарському районному суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2021 року вищезазначену цивільну справу передано до Дніпровського апеляційного суду для визначення підсудності. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 01\~липня\~2021\~року визначено підсудність для розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до Комунального підприємства "Новомосковський комбінат комунальних підприємств" - Новомосковському міськрайонному суду Дніпропетровської області. 13 липня 2021 року зазначена цивільна справа надійшла на адресу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14\~липня\~2021\~року головуючим суддею у цій справі визначена суддя Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Майна Г. Є. Ухвалою судді від 16 липня 2021 року відкрито провадження у справі. В обґрунтування позову, з посиланням на положення ст.ст.\~23, 235, 233, 240 КЗпП України, позивач указує, що [PERSON] (в подальшому - позивач) працювала на посаді Головного бухгалтера Комунального підприємства "Новомосковський комбінат комунальних підприємств" (в подальшому - відповідач) в період часу з 05\~грудня\~2019 року по 04 січня 2021 року. Так, наказом № 306-к від 05 грудня 2019 року позивач прийнята на посаду Головного бухгалтера відповідача, як на основне місце роботи, тривалістю робочого дня 40 годин з окладом 23\~843,00 гривень безстроково та без будь-яких обмежень або умов. Наказом №\~2-к від 04\~січня\~2021\~року позивача звільнено з посади Головного бухгалтера відповідача на підставі п.\~2 ч.\~1 ст.\~36 КЗпП України з формулюванням: "у зв`язку закінченням строкового договору, у зв`язку з заявою про вихід основного працівника, що перебував у відпустці по догляду за дитиною до 3 років". На думку позивача наказ №\~2-к від 04 січня 2021 року про звільнення позивача, відповідно до КЗпП України, є незаконним та має бути скасований, а позивач - поновлений на посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення та моральної шкоди. Посилаючись на правові позиції та висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі №753/16193/16-ц, Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/27037/17-ц, Верховного Суду від 06 грудня 2018 року у справі № 757/26016/17-ц, вказує, що підстави, вказані в наказі про звільнення не відповідають нормам КЗпП України, не мають будь-якого логічного законного обґрунтування, а тому позивач має бути поновлений на роботі на посаді Головного бухгалтера з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення та компенсації отриманої моральної шкоди. Зазначає, що строковий трудовий договір укладено всупереч правилам статті 23 КЗпП України, таким чином умова про строк є незаконною. Трудовий договір, укладений між позивачем і відповідачем вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку із закінченням строку або часом настання певної події. Даний висновок підтверджується тим, що заява про прийняття на роботу позивача від 04\~грудня\~2019\~року, так само, як і наказ №\~306-к від 05\~грудня\~2019\~року не містять будь-яких посилань про прийняття позивача на роботу на посаду Головного бухгалтера відповідача на певний строк, на період відсутності основного працівника, або до настання певної події. Підставою для звільнення позивача відповідно до Наказу № 2-к від 04 січня 2021 року з посади Головного бухгалтера відповідача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України вказано: "у зв`язку з закінченням строкового договору, у зв`язку з заявою про вихід основного працівника, що перебував у відпустці по догляду за дитиною до 3 років", тобто - як сплив певного строку так і настання певної події. У частині стягнення середнього заробітку посилається на ст. 27 Закону України "Про оплату праці", правила, передбачені абз.\~3, 4 п.\~2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08\~лютого\~1995\~року №\~100. У частині відшкодування моральної шкоди, із посиланням на ст.\~237 КЗпП України, правові позиції, викладені в постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі 6-23цс12, п.\~13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31\~березня\~1995\~року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вказує, що відповідач вчинив по відношенню до позивача незаконне звільнення, внаслідок якого їй завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що позивач безпідставно позбавлена права на отримання заробітку, внаслідок чого змушена прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, життя своєї сім`ї. Сім`я, до якої також включені донька, її чоловік та малолітня онука втратила можливість нормального та достойного існування та забезпечення. Все це призвело до додаткового хвилювання, психічних та психологічних незручностей, занепокоєння якістю подальшого життя членів своєї родини в першу чергу - малолітньої онуки 2019 року народження. Для відновлення своїх порушених прав та інтересів позивач вимушена звернутися до суду з цим позовом, вимушена відвідувати судові засідання, витрачати свої грошові ресурси та час. Також, постійні хвилювання про те, як матеріально забезпечити себе, призводить до постійної нервової та психологічної напруги. Незаконне звільнення призвело до того, що Позивач постійно хвилюється звідки взяти кошти для свого існування та існування своєї родини, оскільки звільнення відбулось без будь-яких законних підстав, що призвело до значних моральних страждань. В теперішній час позивач відчуває постійне почуття тривоги та стресу. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з принципу розумності та справедливості, враховуючи глибину моральних страждань та характер порушеного права позивача, остання вважає, що сума 75 000,00 грн., в якості відшкодування моральної шкоди є співрозмірною із заявленими позовними вимогами і не надто великою з урахуванням обставин завдання шкоди та інфляційних процесів в державі. Тому ця сума має бути стягнута на її користь як відповідна компенсація моральних страждань. Крім того, на день звільнення позивача, відповідно до штатного розпису на КП "Новомосковський комбінат комунальних підприємств" були в наявності посади "Головний бухгалтер", "перший заступник Головного бухгалтера", "заступник Головного бухгалтера", "бухгалтер", з яких посада "бухгалтер" була вакантна та не зайнята працівником. В порушення норм КЗпП України, уповноваженим органом підприємства позивачу під час звільнення з посади Головного бухгалтера на підставі п.\~2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України іншої посади запропоновано не було. 23 липня 2021 року до суду подано відзив на позовну заяву та заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. У відзиві відповідач заперечив проти задоволення позову вказуючи, що [PERSON] наказом від 04\~грудня\~2019\~року прийнята на роботу на посаду головного бухгалтера підприємства на час відсутності основного працівника - [PERSON] (перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років), про що була повідомлена та добре обізнана. Трудовий договір не укладений на певний строк, оскільки основний працівник зберігає за собою право вийти на роботу достроково, до досягнення дитиною трирічного віку, а також за згодою з роботодавцем та за умови існування певних обставин, продовжити відпустку до досягнення дитиною шести років. Таким чином визначити строк трудового договору з об`єктивних причин у такому випадку не можливо. 04 січня 2021 року наказом керівника № 2-К позивач була звільнена з роботи у зв`язку з виходом основного працівника. Формулювання у наказі про звільнення як підстави «у зв`язку з закінченням строкового договору» зазначено помилково. У даному випадку звільнення позивача відбулося внаслідок поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, що передбачено п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказує, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту права. Належним способом захисту прав позивача, за твердженням відповідача, може бути лише зміна формулювання підстави звільнення з помилково зазначеної у наказі як п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП на правильну - п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП «внаслідок поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу». Оскільки звільнення позивача відбулося на підставі закону, то відсутні підстави для поновлення її на роботі та нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказує, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Так, [PERSON] звільнена з роботи 04 січня 2021 року та ознайомлена з наказом в той же день о 16:10 год. під підпис з врученням копії наказу. При цьому позов до суду нею поданий 15 лютого 2021 року, тобто з пропуском встановленого законом місячного строку. Будь-яких клопотань про поновлення пропущеного строку з поважних причин не подано. Крім того, зазначаючи про заподіяння моральної шкоди позивач не зазначила, які саме страждання морального характеру їй спричинені діями відповідача та не обґрунтувала такий їх ступінь, що може потягнути відшкодування, а тому зазначена нею сума є значно завищеною та не обґрунтованою доказами. Адже у своєму повсякденному житті люди зустрічаються з різними, як позитивними, так і негативними явищами. Втрата постійної роботи безперечно відноситься до негативного явища в житті будь-якої особи у сучасному світі. Однак, якщо особа втратила роботу на підставі закону, то такі негативні переживання не можуть бути підставою для відшкодування шкоди. Зазначає, що позивач після звільнення з роботи майже відразу звернулася за юридичною допомогою та до суду, що вже надає впевненість у захисті законних прав та інтересів і значно зменшує будь-які моральні переживання. Більше того, зазначивши, що зі втратою роботи також постраждали її донька та онука, позивач не надала доказів, що вони проживають однією сім`єю, ведуть спільне господарство, її дохід був єдиним чи суттєвим джерелом існування сім`ї, відсутні інші годувальники чи працездатні члени родини. У відповіді на відзив представник позивача вказала, що прийняття на роботу позивача відбулося без відповідних застережень про умови прийняття на певний строк, чи до настання певної події, на що вказує зміст документів. Відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив, яке не відповідає вимогам\~ст.ст.\~95,\~178,\~180\~ЦПК\~України, оскільки до нього не додано доказів його надіслання (надання) іншим учасникам справи і копії письмових доказів, долучених до нього не засвідчені належним чином, а тому на підставі ч.\~1\~ст.\~78, ч.\~9\~ст.\~83\~ЦПК України, суд не бере його до уваги при розгляді справи. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що з 05 грудня 2019 року позивача прийнято на посаду головного бухгалтера Комунального підприємства "Новомосковський комбінат комунальних підприємств" /а.с.37-38/. При прийнятті на роботу позивачем на ім`я директора відповідача подано заяву від 04\~грудня 2019 року про прийняття на роботу на посаду головного бухгалтера з 05\~грудня\~2019 року /а.с.34/. 05 грудня 2019 року видано наказ (розпорядження) № 306-к про прийняття на роботу [PERSON] на посаду головного бухгалтера структурного підрозділу - АУП Комунального підприємства "Новомосковський комбінат комунальних підприємств" /а.с.35/. Наказ не містить конкретного визначення умов прийняття на роботу. Умови роботи вказані: основна, тривалість робочого тижня 40 годин. Оклад 23\~843,00 грн. З наказом позивач ознайомлена 05 грудня 2019 року. Наказом № 2-к від 04 січня 2021 року /а.с.36/ позивача звільнено з посади головного бухгалтера підприємства відповідача на підставі п.\~2\~ч.\~1\~ст.\~36\~КЗпП\~України з формулюванням: "у зв`язку закінченням строкового договору, у зв`язку з заявою про вихід основного працівника, що перебував в відпустці по догляду за дитиною до 3 років". 04\~січня\~2021\~року наказом директора підприємства створено комісію з передачі справ новому головному бухгалтеру [PERSON] /а.с.42/. З наданої позивачем копії штатного розпису підприємства відповідача на 01\~грудня\~2020 року /а.с.39-40/ вбачається наявність посад "головний бухгалтер", "перший заступник головного бухгалтера", "заступник головного бухгалтера", "бухгалтер". У відповідності до довідки від 04 січня 2021 року № НК000000001, дохід позивача за період з 05 грудня 2019 року по 31 грудня 2020 року склав 396699,38 грн. Сукупний дохід за листопад 2020 року 38719,17 грн., за грудень 2020 року 46652,82 грн. /а.с.41/. Також судом установлено, що 25 листопада 2016 року на підставі наказу № 216-к [PERSON] з 28\~листопада\~2016\~року прийнята на посаду головного бухгалтера структурного підрозділу апарат управління Комунального підприємства "Новомосковський комбінат комунальних підприємств". Наказ не містить конкретного визначення умов прийняття на роботу. Умови роботи вказані: основна, умови праці нормальні, тривалість робочого тижня 40 годин. Оклад 8\~000,00 грн. /а.с.81/. 28 листопада 2016 року [PERSON] на ім`я керівника підприємства подано заяву про прийняття на посаду /а.с.80/. У відповідності до свідоцтва про шлюб [PERSON] змінила 16 лютого 2018 року прізвище на [PERSON] /а.с.88/. 21 вересня 2018 року [PERSON] подано відповідачу заяву про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку /а.с.89/. Наказом № 239-к від 21\~вересня\~2018\~року [PERSON] , головному бухгалтеру Комунального підприємства "Новомосковський комбінат комунальних підприємств", надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ст.\~18 КЗпП України, Закону України «Про відпустки» на період з 21 вересня 2018 року по 12 липня 2021 року /а.с.82/. 04 січня 2021 року [PERSON] подано директору відповідача заяву про переривання відпустки з 04 січня 2021 року /а.с.83/. 04 січня 2021 року відповідачем видано наказ поновлення на роботу [PERSON] з 04\~січня\~2021\~року на посаду головного бухгалтера Комунального підприємства "Новомосковський комбінат комунальних підприємств" на підставі поданої заяви з підстав перерви відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку /а.с.84/. Таким чином, матеріалами справи підтверджено наявність спору між позивачем та відповідачем з приводу законності та правомірності звільнення позивача, відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу звільненням. Вирішуючи позов суд виходить з такого. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до\~ч.\~1,\~ч.\~5,\~ч.\~6\~ст.\~81\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.\~76\~ЦПК\~України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею\~77\~ЦПК\~України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст.\~79\~ЦПК\~України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до\~ст.\~80\~ЦПК\~України \~достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: "1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…". Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За загальновідомими правилами, встановленими ст.\~4 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158, 04 лютого 1994 року ратифікованої Верховною Радою України, яка набула чинності 16 травня 1995 року, яка відповідно до ст.\~9 Конституції України є частиною національного законодавства, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного зі здібностями або поведінкою працівника, або викликаного виробничою необхідністю підприємства, установи або служби. За ч. 2 ст. 22 КЗпП України, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. У відповідності до ст.\~23\~КЗпП\~України, трудовий договір може бути: 1)\~безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Згідно з ч.ч.\~1,\~4 ст.\~24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 6-1)\~при укладенні трудового договору про дистанційну роботу або про надомну роботу; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За п.\~2\~ч.\~1\~ст.\~36\~КЗпП\~України, підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; У відповідності до п.\~6 ч.\~1\~ст.\~40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. При цьому, згідно з ч.\~2 ст.\~40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Вирішуючи спір щодо поновлення позивача на роботі, суд виходить з того, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів прийняття позивача на роботу на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, або ж прийняття позивача на роботу на час виконання певної роботи. Таким чином відсутні підстави вважати трудовий договір, укладений між сторонами 05\~грудня\~2019\~року, строковим. При цьому, відповідач не позбавлений можливості самостійно, у разі наявності підстав, змінити формулювання підстави звільнення з помилково зазначеної у наказі як п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП на правильну - п.\~6 ч. 1 ст. 40 КЗпП "внаслідок поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу", що ним зроблено не було. Крім того, відповідачем не доведено неможливості перевести позивача за його згодою, на іншу роботу при його звільненні 04\~січня\~2021\~року. Також, не надано і доказів відсутності на підприємстві вакансій, які б були запропоновані позивачеві перед звільненням на виконання ч.\~2 ст.\~40 КЗпП України, виконання положень вказаної частини відповідачем при звільненні позивача. А тому, посилання відповідача на те, що позивач був звільнений за іншою підставою, ніж вказано у відзиві, суд не приймає до уваги, як таке, що не підтверджене доказами, та не відповідає фактичним доказам, які вказують, що позивача прийнято на роботу на підставі безстрокового трудового договору та звільнено, всупереч вимогам трудового законодавства, на підставі положень, які передбачають звільнення працівника, який працює за строковим трудовим договором. Унаслідок викладеного, доводи позивача в частині незаконності звільнення знайшли своє підтвердження матеріалами справи. Судом установлено факти порушення трудових прав позивача відповідачем, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Щодо строку звернення з позовом, суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до ст.\~233\~КЗпП\~України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до п.\~1 Перехідних положень КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Оскільки на час звільнення позивача та на момент звернення до суду з позовом на всій території України діє карантин, встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11\~березня\~2020\~року №\~211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", суд вважає, що строк звернення з цим позовом позивачем не пропущено. Згідно з\~ч.\~1,\~ч.\~2\~ст.\~235\~КЗпП України\~у разі\~звільнення без\~законної підстави\~або незаконного\~переведення на\~іншу роботу,\~у тому\~числі у\~зв`язку з\~повідомленням про\~порушення вимог\~Закону\~України\~"Про\~запобігання корупції"\~іншою особою,\~працівник повинен\~бути поновлений\~на попередній\~роботі органом,\~який розглядає\~трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 21\~Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №\~13 від 24\~грудня\~1999\~року, - при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою КМУ №\~100 від 08\~лютого\~1995\~року (далі - Порядок). Відповідно до абз.\~3\~п.\~2\~розділу ІІ Порядку (в редакції, яка діяла на момент звільнення позивача) встановлено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 5 розділу IV Порядку (в редакції, яка діяла на момент звільнення позивача), нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з п.\~8 Порядку (в редакції, яка діяла на момент звільнення позивача), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивачем надана довідка про дохід за період з 05\~грудня\~2019\~року до 31\~грудня\~2020\~року включно, з якої судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою КМУ №\~100 від 08\~лютого\~1995\~року вирахуваний середньоденний заробіток, який складає 1\~985,40\~грн., оскільки відповідачем належними та допустимими доказами іншого не доведено. \~ \~ \~ \~Час вимушеного прогулу [PERSON] з дня звільнення 05 січня\~2021 року її з займаної посади і до дня ухвалення цього рішення складає 243 робочих днів. Розрахунок середнього заробітку позивача [PERSON] за час вимушеного прогулу складає: 1\~985,40\~грн. х 243 дні = 482\~452\~грн. 20 коп., які підлягають стягнення на її користь з відповідача. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то відповідно до статті\~15\~Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Статтями 16 та 23 Цивільного кодексу України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 2371 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995\~року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статті 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13\~січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується, зокрема, механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31\~ЦПК України). Отже, компенсація завданої моральної шкоди має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 2371\~КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Проте, враховуючи характер моральних страждань позивача, обставини порушення відповідачем трудового законодавства відносно позивача, установлені судом під час розгляду цієї справи, з урахуванням вимог розумності, співмірності та справедливості, суд приходить до висновку, що необхідно частково задовольнити вимоги позивача та стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 5\~000 грн. Інші посилання сторін, наведені в позові та відзиві, відповіді на відзив, суд не бере до уваги, оскільки вони не спростовують встановлені у справі фактичні обставини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції\~про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.\~Межі цього обов`язку можуть бути\~різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6\~Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правничу допомогу, суд виходить з такого. Згідно з ч.ч.\~1-4\~ст.\~137\~ЦПК\~України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.ч.\~1,\~2\~ст.\~30\~Закону\~України\~«Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Разом з тим, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані наступні документи: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Відповідно до постанови ВП Верховного Суду від 19\~лютого\~2020\~року (справі №\~755/9215/15-ц) при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Однак, виходячи з досліджених судом матеріалів справи, установлено, що позивачем не надано до суду доказів щодо підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу надану йому адвокатом Пасічником\~С.\~О., у заявленому ним розмірі 15\~000,00\~грн. Враховуючи відсутність доказів реальності понесених позивачем витрат на правничу допомогу, підстав для їх стягнення з відповідача, суд не вбачає. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК\~України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial