Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

05.08.2020 року позивач [PERSON] , в особі представника Гермаковського О.І. звернувся до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення із житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Даний житловий будинок належить йому на підставі Договору Дарування від 12.03.2015 року. Після укладення Договору Дарування житлового будинку та реєстрації права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у будинку залишилася проживати відповідач [PERSON] , яка є колишньою його дружиною. Шлюб між ним розірвано 07.10.2009 року. Договору найму житлового будинку ним із [PERSON] не укладався. Проживання [PERSON] в його будинку, яка не є членом його сім`ї перешкоджає йому вільно реалізовувати права власника будинку. Вказує, що неодноразово вимагав у відповідача, щоб вона звільнила приміщення, однак остання відмовляється і тому він звернувся до суду із вимогою про виселення її з належного йому будинку. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Суду пояснив, що з [PERSON] він проживав зареєстрованому шлюбі, в якому народилася одна дитина. 07.10.2009 року між ними було розірвано. Однак після розірвання шлюбу вони продовжували проживати, як сім`я, у них народилося ще двоє дітей. Він періодично їздить на роботу за кордон. Зароблені кошти висилав [PERSON] , яка здійснювала ремонтні роботи в будинку. З 2015 року надав дозвіл [PERSON] проживати в його будинку та згодом зареєструватися. На даний час [PERSON] проживає в його будинку з іншим чоловіком, через, що він не має змоги повернутися до належного йому будинку. До органів місцевого самоврядування чи поліції, з приводу того, що його не впускають до будинку, він не звертався. Вказав, що, у зв`язку із перебуванням в будинку, який належить йому на праві приватної власності, змушений звернутися до суду із вимогами виселення колишньої дружини. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Просив їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, подала відзив на позовну заяву. Суду пояснила, що з 2011 року проживає в будинку за адресою [ADDRESS] . Даний будинок вважає, що належить їм обом із позивачем, оскільки даний будинок вони купили у його сестри і вона також сплачувала кошти за нього, хоча оформлений Договір Дарування. У 2009 році шлюб між ними розірвано, однак після припинення шлюбу вони продовжували жити, як одна сім`я. У них народилося після розірвання шлюбу двоє дітей. Позивач їздить на роботу за кордон, висилав їй кошти і вона проводила ремонтні роботи у будинку. У неї є доручення щодо розпорядження житловим будинком. Комунальні послуги сплачує її мати. Минулого року позивач покинув будинок і не проживає в ньому. Будь-яких перешкод щодо користування житловим будинком та проживання в ньому не чинить. Представник відповідача Мазур О.Л. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в позову посилаючись на доводи наведені у відзиві на позовну заяву. Заслухавши доводи сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] та відповідач [PERSON] , зареєстрували шлюбі 27.09.2007 року, що вбачається із копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 27.09.2007 року (а.с.31). [INFO] в сторін народилася донька [PERSON] , що вбачається із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.32). 14.09.2009 року [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, що вбачається з копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 07.10.2009 року (а.с.6). Після розірвання шлюбу в позивача та відповідача народилися діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.33,34). Згідно Договору Дарування від 12.03.2015 року позивач [PERSON] являється власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] (а.с.8). Згідно довідки виконкому Малокучурівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області №524 від 14.08.2020 року відповідач [PERSON] , 1982 року народження зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] в будинку, який належить відповідачу [PERSON] , 1979 року народження (а.с.18). Згідно з частиною третьою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Згідно з частинами першою та другою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії" від 18 листопада 2004 року, заява N 58255/00). У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Європейський суд з прав людини вказує, що "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві…" (справа "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Як встановлено в судовому засіданні згідно довідки виконкому Малокучурівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області №627 від 29.09.2020 року відповідач [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] зареєстровані та проживають в [ADDRESS] з 23.03.2017 року по даний час. Крім цього суд бере до уваги пояснення позивача [PERSON] , який пояснив, що він не проживає у власному житловому будинку із-за, того що в ньому проживає співмешканець його колишньої дружини, в разі його відсутності він не ставив би питання щодо виселення відповідача [PERSON] . За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] була вселена до спірного житлового будинку у 2015 році, як член сім`ї позивача - співмешканка, у 2017 році зареєстровано її місце проживання зі згоди власника будинку, іншого житла немає, проживає в житловому будинку з трьома неповнолітніми дітьми, а тому користується житлом на законних підставах. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позивачем не доведено того, що відповідач перешкоджає йому у користуванні та володінні належним йому житловим будинком, не забороняє йому проживати в ньому. Достеменних та перконливих доказів створення таких перешкод, незаконність користування відповідачем спірним житлом суду не надано. Позивач може користуватись своїм будинком, проживати в ньому, відповідач проти цього не заперечує. Відповідно позивач не довів наявності підстав для виселення відповідача, а тому в позові слід відмовити.

Outcome: dismissed