Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

Позивач Старокривинський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів, в особі директора [PERSON], з урахуванням уточнених позовних вимог, звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Хмельницька обласна рада, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, орган опіки та піклування служби у справах дітей Славутської районної державної адміністрації Хмельницької області, про виселення. В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказує про те, що у 2007 році з усного дозволу попередніх керівників Хмельницької обласної ради, та на підставі договору оренди жилого будинку до Старокривинського будинку-інтернату для громадян похилого віку та інвалідів, що знаходиться за адресою [ADDRESS], заселився колишній директор даного будинку-інтернату [PERSON] разом зі своєю сім'єю. Проте, після смерті у 2013 році [PERSON] у спірному житловому будинку залишаються проживати члени його сім'ї, а саме: його дочка [PERSON] із малолітнім сином [PERSON] та чоловіком [PERSON] Оскільки відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Старокривинської сільської ради Славутського району Хмельницької області, Старокривинський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів є майновим комплексом комунальної форми власності, та належить територіальним громадам сіл, селищ, міст Хмельницької області, в особі Хмельницької обласної ради, у відповідачів відсутні законні підстави, а також правовстановлюючі документи на проживання у спірному житловому будинку. В судовому засіданні представник Старокривинського будинку-інтернату для громадян похилого віку та інвалідів позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задовольнити з викладених підстав. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, зазначивши, що проживають у спірному житловому будинку на законних підставах, так як батькам відповідача [PERSON], які багато років працювали у Старокривинському будинку-інтернаті для громадян похилого віку та інвалідів, правомірно було надано в оренду спірний житловий будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS]. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, зазначивши, що спірний житловий будинок в якому проживають відповідачі був переданий для батька [PERSON] як медичному працівнику, який працював на посаді головного лікаря Кривинського обласного туберкульозного санаторію. Крім того, зазначив, що [PERSON] при переїзді на роботу в село Старий Кривин Славутського району Хмельницької області виписався з державного житла, в якому проживав, відповідно втративши право на нього, оскільки на той час приватизації житла ще не було введено. Вказує на те, що відповідачі проживають у спірному будинку на законних підставах. Просить відмовити у задоволені позову. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Хмельницької обласної ради [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надавши пояснення, про те, що Старокривинський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів належить територіальній громаді сіл, селищ, міст Хмельницької області в особі Хмельницької обласної ради та знаходиться на балансі та оперативному управлінні Старокривинського будинку-інтернату для осіб похилого віку та інвалідів. В грудні 1994 року спірний житловий будинок був введений в експлуатацію. Окрім того вказує на те, що [PERSON], батько відповідача [PERSON], який з 16 січня 1992 року працював у Старокривинському будинку-інтернаті для громадян похилого віку та інвалідів на посаді головного лікаря, без достатніх правових підстав проживав разом зі своєю сім'єю у спірному житловому будинку, а отже він та члени його сім'ї, відповідачі по справі, неправомірно проживають у будинку, який входить до складу Старокривинського будинку-інтернату для громадян похилого віку та інвалідів. З врахуванням наведеного, вказує на те, що оскільки Старокривинський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів є стаціонарною соціально-медичною установою загального типу для постійного проживання громадян похилого віку, ветеранів війни і праці, інвалідів, які потребують стороннього догляду, побутового і медичного обслуговування, а відповідачі не відносяться до категорії громадян, що мають право на отримання жилого приміщення у спеціалізованому будинку для ветеранів війни та праці, громадян похилого віку та інвалідів, отже відсутні достатні правові підстави для використання відповідачами спірного житлового будинку. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, орган опіки та піклування служби у справах дітей Славутської районної державної адміністрації Хмельницької області Трофімюк Н.В. зазначила, що з метою захисту прав та законних інтересів дитини, органом опіки та піклування Славутської районної державної адміністрації Хмельницької області прийнято рішення про недоцільність виселення малолітнього [PERSON], [INFO], з житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з 1996 року працює у Старокривинському будинку-інтернаті для громадян похилого віку та інвалідів, а її чоловік [PERSON] з 1984 року працював у цьому ж будинку-інтернаті на посадах головного лікаря та директора. Зазначає, що їм за місцем роботи було надано в оренду спірний житловий будинок, в який вони вселились на законних підставах, та в якому по теперішній час проживає вона та члени її сім'ї. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. В судовому засіданні об'єктивно встановлено, що Старокривинський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів є майновим комплексом комунальної форми власності, та належить територіальним громадам сіл, селищ, міст Хмельницької області, в особі Хмельницької обласної ради, що підтверджується даними копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 грудня 2012 року, виданого уповноваженою особою Старокривинської сільської ради Славутського району Хмельницької області, та знаходиться за адресою [ADDRESS] Згідно даних, які містяться у свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 20 грудня 2012 року, до складу майнового комплексу Старокривинського будинку-інтернату для громадян похилого віку та інвалідів входять: будівля житлового корпусу загальною площею 747,6 кв.м; будівля складських приміщень загальною площею 229,9 кв.м.; будівля харчоблоку з гаражем та складським приміщенням загальною площею 322,9 кв.м.; будівля складських приміщень загальною площею 60.2 кв.м; господарська будівля загальною площею 18,4 кв.м; будівля ктельні загальною площею 56,3 кв.м; будівля гаражів загальною площею 74,3 кв.м; житловий будинок загальною площею 166,9 кв.м. та житловою площею 98,5 кв.м. Старокривинський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів у своїй діяльності керується, зокрема, Положенням про Старокривинський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів (у новій редакції), затвердженим розпорядженням голови Хмельницької обласної ради 30 липня 2008 року № 88-о та погодженим начальником управління праці та соціального захисту населення Хмельницької обласної державної адміністрації 2008 року (далі - Положення). Так, за даними копії Положення, Старокривинський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів є правонаступником Старокривинського будинку-інтернату для ветеранів війни і праці, Міжгосподарського будинку-інтернату загального профілю для престарілих і інвалідів, Старокривинського будинку-інтернату для одиноких пристарілих. За даними п.1.5 Положення, Старокривинський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів є стаціонарною соціально-медичною установою загального типу для постійного проживання громадян похилого віку, ветеранів війни і праці, інвалідів, які потребують стороннього догляду, побутового і медичного обслуговування. За даними п.1.7 Положення, будинок-інтернат перебуває у комунальній власності, є об'єктом спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Хмельницької області. Управління будинком-інтернатом здійснює Хмельницька обласна рада. За даними п.7.2. Положення, майно будинку-інтернату перебуває у комунальній власності, і є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Хмельницької області та закріплюється за будинком-інтернатом на праві оперативного управління. Здійснюючи право оперативного управління будинок-інтернат володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном, з обмеженням, визначеним у Положенні, правомочності розпорядження майном за згодою Органу управління майном. Так, в процесі судового розгляду об'єктивно встановлено, що у 2007 році Старокривинський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів, в особі директора [PERSON] передав в оренду для [PERSON] та [PERSON] житловий будинок, що знаходиться на території Старокривинського будинку-інтернату для громадян похилого віку та інвалідів у селі Старий Кривин Славутського району Хмельницької області. Станом на сьогоднішній день, у спірному житловому будинку проживають відповідачі [PERSON], [PERSON], та їхній малолітній син [PERSON] Вказане підтверджуються наступними обставинами. За даними копії диплому серії [NUMBER] від 30 червня 1983 року [PERSON], батько відповідача [PERSON], у 1983 році закінчив Одеський медичний інститут ім. М.І. Пирогова за спеціальністю «Лікувальна справа», та наказом Хмельницького обласного відділу здоров'я № 1119 від 01 серпня 1984 року призначений на посаду головного лікаря Кривинського обласного туберкульозного санаторія. За даними копії трудової книжки від 08 жовтня 1973 року [PERSON] 15 серпня 1986 року звільнений з посади головного лікаря у зв'язку з реорганізацією Кривинського обласного туберкульозного санаторія, та переведений у розпорядження головного лікаря Славутської ЦРЛ. В період з 15 серпня 1986 року по 15 січня 1992 року [PERSON] працював на посаді головного лікаря наркологічного диспансера. В період з 16 січня 1992 року по 20 серпня 1996 року працював на посаді директора будинку-інтернату одиноких пристарілих села Кривин. З 20 серпня 1996 року призначений на посаду директора Міжгосподарського будинку-інтернату загального профілю для престарілих і інвалідів. 22 січня 2004 року відбулося перейменування Міжгосподарського будинку-інтернату загального профілю для пристарілих і інвалідів на Старокривинський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів. 24 жовтня 2005 року [PERSON] звільнений із займаної посади за згодою сторін. Згідно копії довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААБ № 564693 від 21 січня 2013 року, [PERSON] мав другу групу інвалідності довічно. За даними копії довідки № 136 від 16 березня 2010 року, виданої уповноваженою особою Старокривинської сільської ради Славутського району Хмельницької області, [PERSON], [INFO], з 25 грудня 1985 року був зареєстрований та постійно проживав за адресою село Старий Кривин Славутського району Хмельницької області. За даними копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 09 березня 1989 року, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 27 серпня 1988 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено відповідний запис за № 26. Після укладення шлюбу присвоєнні прізвища «Дергач». [INFO] року у сім'ї [PERSON] народилася дочка [PERSON], що підтверджується даними копії свідоцтва про народження серії [NUMBER]. За даними копії свідоцтва про базову загальну середню освіту серії [NUMBER] від 19 червня 2004 року, [PERSON] у 2004 році закінчила Старокривинську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів Славутської районної ради Хмельницької області. 07 жовтня 2007 року відповідач [PERSON] уклала шлюб з відповідачем [PERSON], що підтверджується даними копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] [INFO] року у відповідачів [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON], що підтверджується даними копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] За даними копії довідки № 201 від 10 березня 2016 року, виданої уповноваженою особою Старокривинської сільської ради Славутського району Хмельницької області, до складу сім'ї відповідача [PERSON] входить її малолітній син, відповідач по справі, [PERSON], [INFO]. Як вбачається з копій паспорта серії [NUMBER] виданого 22 грудня 2015 року Славутським РС УДМС України в Хмельницькій області, відповідач [PERSON] з 19 травня 2005 року зареєстрована за адресою [ADDRESS] Батько малолітнього [PERSON], відповідач по справі [PERSON], є учасником бойових дій, що підтверджується даними копії посвідчення серії [NUMBER] від 14 лютого 2006 року. [PERSON], яка є матір'ю відповідача [PERSON], за даними копії трудової книжки серії [NUMBER] від 10 червня 1976 року, з 21 серпня 1996 року по 20 листопада 1996 року працювала на посаді сторожа у Міжгосподарському будинку-інтернаті загального профілю для престарілих і інвалідів. З 20 листопада 1996 року по 21 жовтня 1998 року [PERSON] переведена на посаду соціального працівника. З 01 квітня 2001 року по 08 січня 2009 року [PERSON] працювала на посаді сестри господарки, з 08 січня 2009 року призначена на посаду дієтсестри у Старокривинському будинку-інтернаті для громадян похилого віку та інвалідів, а з 01 листопада 2010 року переведена на посаду кухаря. Як встановлено судом, спірний житловий будинок був наданий в оренду [PERSON] та [PERSON], у зв'язку з трудовими відносинами в яких вони перебували з Старокривинським будинком-інтерантом для громадян похилого віку та інвалідів, та в якому [PERSON] працював з 1984 року, що підтверджується копією трудової книжки від 08 жовтня 1973 року, а [PERSON] працює з 1996 року, що підтверджується даними копії трудової книжки серії [NUMBER] від 10 червня 1976 року. Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону та за рішенням суду. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини "кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини". Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцькій проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку передбаченого законом. Стаття 116 ЖК УРСР на яку посилається представник позивача, як на правову підставу задоволення позовних вимог не може бути застосована судом внаслідок того, що цією нормою закону передбачена процедура виселення громадян у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вселилися у вказаний будинок як члени сім'ї орендарів. Відповідачі проживають і зареєстровані у спірному житловому будинку. Отже, відповідачі мають право користування спірним житловим будинком, який був наданий [PERSON] у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 4 ЖК УPCP, до складу житлового фонду відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення в інших будівлях. Жилі будинки та жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі, складають державний житловий фонд. Частиною 1 ст. 5 ЖК УPCP зокрема передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих рад). Згідно ст. 51 ЖК УРСР, жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів. На підставі ст. 61 ЖК УPCP, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і наймачем, на ім'я якого видано ордер. Правилами користування приміщеннями житлових будинків та гуртожитків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08 10.1992р. № 572, передбачено, що користування приміщеннями житлових будинків та гуртожитків здійснюється згідно з свідоцтвом на право власності або договором найму (оренди). Згідно копій договору про надання жилого будинку в оренду від 01 січня 2007 року, договору оренди жилого будинку № 1 від 01 квітня 2008 року та договору оренди жилого будинку № 1 від 10 серпня 2010 року, Старокривинський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів, в особі директора [PERSON] надав в оренду [PERSON] та [PERSON] спірний житловий будинок за адресою [ADDRESS]. Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Згідно даних копії паспорта серії [NUMBER] виданого 11 лютого 2005 року, Славутським РВ УМВС України в Хмельницькій області, [PERSON] з 19 листопада 1996 року була прописана в селі Старий Кривин Славутського району Хмельницької області, та 07 березня 2013 року знята з реєстрації за місцем проживання. За даними копії довідки № 286 від 04 квітня 2016 року, виданої уповноваженою особою Старокривинської сільської ради Славутського району Хмельницької області, відповідач [PERSON], [INFO], згідно даних погосподарської книги Старокривинської сільської ради, з 19 травня 2005 року зареєстрована в будинку по [ADDRESS], який належить до майнового комплексу Старокривинського будинку-інтернату для громадян похилого віку та інвалідів. За даними копії довідки № 556 від 10 липня 2017 року, виданої уповноваженою особою Старокривинської сільської ради Славутського району Хмельницької області, відповідач [PERSON], [INFO], згідно даних паспортної книги Старокривинської сільської ради зареєстрований та проживає в будинку по [ADDRESS], який належить до майнового комплексу Старокривинського будинку-інтернату для громадян похилого віку та інвалідів. Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Можливість виселення без надання іншого житла передбачена в ст.ст. 116, 117 ЖК України, згідно з якими таке виселення може мати місце в таких випадках: 1) якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними; 2) самоправне зайняття жилого приміщення; 3) визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер. Разом з тим, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] на час розгляду справи виповнилось п'ять років, а тому останній в силу норм діючого законодавства України вважається малолітнім. Частиною 4 ст. 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з частиною 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 ст. 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Таким чином малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Як встановлено у судовому засіданні, та не заперечується сторонами, малолітній [PERSON] проживає зі своєю сім'єю, відповідачами по справі [PERSON] та [PERSON] у спірному житловому будинку. Згідно висновку за вихідним номером 02-38-1370/2017 від 28 квітня 2017 року, з метою захисту прав та законних інтересів дитини, орган опіки та піклування Славутської районної державної адміністрації Хмельницької області вирішив вважати за недоцільне виселення малолітнього [PERSON], [INFO], з житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] За положеннями ст.ст. 10, 11 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України. Вимогами статей 59, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Разом з тим, позивачем не надано допустимих та належних доказів на підтвердження заявлених вимог, хоча обов'язок доказування і подання доказів закон покладає на позивача. В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази з боку позивача, що підтверджували би їх позовні вимоги та судом не здобуто таких доказів в судовому процесі, тобто встановлених джерел інформації, що має значення для справи, а її доводи грунтуються лише на припущеннях, у зв'язку з чим не заслуговують на увагу. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. На підставі ст. 47 Конституції України, ч.1 ст. 160, ч.1 ст. 163 СК України, ст.ст. 4-6, 9, 11, 51, 61, 64, 116, 117 ЖК України, ч.4 ст. 29 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61, 212-215 ЦПК України, суд,

Outcome: dismissed