Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності. Позовні вимоги мотивує тим, що 01 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений письмовий договір позики, за умовами якого позивач надала в борг [PERSON] грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США до 01.05.2014 року. Укладений між ними договір позики є письмовим правочином, який відповідає формі передбаченій ст. ст. 207, 1047 ЦКУкраїни. Однак, 01.05.2014 року відповідач позивачу кошти не повернув. Звернення позивача до відповідача щодо виконання зобов'язань за договором позики та повернення належних їй коштів залишилися безрезультатними, оскільки відповідач кошти не повертає і пояснює, що не може їх повернути в зв'язку з важким матеріальним станом та відсутністю можливості працевлаштуватися. Одночасно [PERSON] не вживає ніяких заходів щоб виконати умови укладеного між сторонами договору, що зазначені в п.2.1 ч.2 щодо передання позивачу у власність його земельної ділянки. Так, згідно п.2.1 ч.2 укладеного між ними Договору позики: в разі неможливості повернення позичальником коштів позикодавцю до 01.05.2014 року, позичальник зобов'язується в рахунок даного боргу передати позикодавцю у власність належну позичальнику земельну ділянку площею 0,38 га в урочищі "Фіяталош" на території Коритнянської сільської ради. При таких обставинах, відповідач був зобов'язаний на підставі ст. 1049 ЦК України 01.05.2014 року повернути позивачу грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ гривні до долара США на момент звернення з даним позовом складає 58 800 гри., однак, оскільки цього не зробив то повинен був вжити заходи щодо передання позивачу у власність його земельної ділянки зазначеної в п.2.1 ч.2 Договору позики. Оскільки відповідач 01.05.2014 року не повернув позивачу суму боргу, чим порушив його права, оскільки позбавив його належних йому за законом коштів, а також враховуючи ту обставину, що [PERSON]не вчиняє будь-яких дій щоб оформити на позивачу земельну ділянку, позивач просить - визнати за позивачем - [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) право власності на земельну ділянку раніше належну [PERSON] площею 0,38 га в урочищі "Фіяталош" для ведення особистого селянського господарства на території Коритнянської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області та стягнути судові витрати з відповідача на користь позивача. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, надійшла заява, в якій позивач просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, просила розглянути справу за її відсутності. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, надійшла заява, в якій відповідач визнає позовні вимоги в повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. За приписом ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 3 ст.10 та ч.1ст.60 ЦПК України передбачено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, засада змагальності у цивільному процесі є засадою особистої автономії сторін у цивільному процесі. Від волевиявлення сторін повинні залежати дії суду в доказовій діяльності. Активне втручання суду в доказову діяльність сторін без волі на те суперечить суті і природі цивільних прав, які особа здійснює вільно, на власний розсуд. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно договору позики укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 01 жовтня 2013 року, [PERSON] позичила у безвідсотковий борг [PERSON] грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США, а [PERSON] зобов'язується повернути позику у строк, визначений цим Договором, до 01.05.2014 року. Згідно п.2.1 ч.2 укладеного між сторонами договору позики, у разі неможливості повернення позичальником коштів позикодавцю до 01.05.2014 року, позичальник зобов'язується в рахунок даного боргу передати позикодавцю у власність належну позичальнику земельну ділянку площею 0,38 га в урочищі "Фіяталош" на території Коритнянської сільської ради. Згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12.03.2013 р. за відповідачем по справі [PERSON] було визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку площею 0,38 га в урочищі "Фіяталош" на території Коритнянської сільської ради. 01.05.2014 року відповідач позивачу кошти не повернув. Звернення позивача до відповідача щодо виконання зобов'язань за договором позики та повернення належних їй коштів залишилися безрезультатними, оскільки відповідач кошти не повертає і пояснює, що не може їх повернути в зв'язку з важким матеріальним станом та відсутністю можливості працевлаштуватися. Одночасно [PERSON] не вживає ніяких заходів щоб виконати умови укладеного між сторонами договору, що зазначені в п.2.1 ч.2 щодо передання позивачу у власність земельної ділянки. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно статті 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно статті 1052 ЦК України, у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором. У відповідності до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. В силу статті 526 ЦК України,зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу,інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог,що звичайно ставляться. Відповідно до статті 346 Цивільного кодексу України, право власності припиняється зокрема у разі: відчуження власником свого майна, відмови власника від права власності, звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Відповідно до ч.2 ст. 346 ЦК України право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 325 ЦК України, фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна. Статтею 317 ЦК України, передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності. Відповідно до статті 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. Суд, з огляду на фактичні обставини справи, письмові докази та повне визнання позовних вимог відповідачем, погоджується із доводами позовної заяви про те, що відповідач за вищенаведеним договором на свій розсуд розпорядився своїм майном на випадок відсутності можливості належним чином виконати свої боргові зобов'язання перед позивачем, відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання, а тому задоволення позовних вимог про передачу у власність майна відповідача в рахунок погашення суми боргу є підставними та підлягають до задоволення.

Outcome: approved