Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

24.11.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просила визнати недійсним кредитний договір від 23.10.2017 року №21159. Позов мотивований\~тим,\~що при\~укладенні вищевказаного\~кредитного договору\~порушені її\~права як\~споживача згідно\~з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України\~«Про захист\~персональних даних» зокрема: - порушені вимоги ч.2 ст.12 Закону України\~«Про фінансові\~послуги та\~державне регулювання\~ринків фінансових\~послуг» та ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки у п.7.3 договору вона начебто підтверджує, що вся необхідна інформація надана їй Кредитодавцем з дотриманням законодавства про захист прав споживачів. Проте їй, як споживачу, не була надана інформація, яка стосується суті наданих відповідачем фінансових послуг передбачена ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», отже відсутнє будь-яке письмове твердження про її ознайомлення з усіма умовами кредитного договору. Також в порушення вимог ч. 2 ст.\~11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» вона не була ознайомлена з умовами кредитування та всіма ризиками. Таким чином, кредитор не надав позивачу повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Відповідачем порушено п.2 ч.2 ст.19 «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, вона не мала часу ознайомитися з умовами кредитування та можливості; - відповідачем також був порушений п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»,\~яке полягає\~в тому,\~що загальна\~сума процентів\~становить 756\~грн,\~ відсоткова\~ставка складає\~37,80%. Згідно п.4.4 Договору у разі прострочення строку повернення кредиту, передбаченого цим Договором, позивач зобов`язана сплатити пеню в розмірі 3 % від суми кредиту за кожен день прострочення, починаючи з четвертого дня прострочення. Строк нарахування пені не може перевищувати 90 днів Тому при затримці повернення кредиту сума компенсації становить більше 100% та є несправедливою умовою; - відповідачем порушені вимоги ч.1 ст. 61 Конституції України, якою передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а умовами оспорюваного договору передбачено сплату пені та штрафів, які є одним видом цивільно-правової відповідальності та існує заборона подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення; -наявні порушення норм, встановлених абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», адже відповідач не повідомляв позивачу про умови та строки обробки її персональних даних, які можуть бути передані третім особам, позбавлено можливості відізвати згоду на обробку персональних даних. З огляду на вищезазначене, позивач просила визнати недійсним договір про надання фінансового кредиту від 23.10.2017 року №21159. Представником товариства\~з обмеженою\~відповідальністю «Авентус\~Україна» подано\~відзив на\~позов,\~у задоволенні\~якого просили\~відмовити (а.с.115-166). Згідно вказаного відзиву сторона відповідача просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки вважає його необґрунтованим, безпідставним та таким, що має очевидно штучний характер. Вказує на те, що вся процедура укладення договору про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, відбувається відповідно до вимог чинного законодавства, але не виключно до Законів України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «;Про електронну комерцію»,\~а також відповідно до внутрішніх Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та проходить в онлайн-режимі. Так, перед укладенням кредитного договору Товариство шляхом розміщення на власному веб - сайті надає клієнту доступ до інформації, необхідної для укладення кредитного договору, де міститься інформація про тарифи, ціни, та умови надання фінансових послуг, порядок їх надання, розміщені Правила та примірний кредитний договір, що планується до укладення. На першій сторінці веб сайту міститься інформація, зокрема про: акційну/знижену процентну ставку, стандартну процентну ставку, про максимальний строк кредиту, про максимальну суму кредиту, умови пролонгації, способи отримання кредиту. Окрім того, на першій сторінці веб сайту товариства міститься посилання на вкладку Обов`язкова інформація для клієнта де міститься вся інформація про товариство, фінансову послугу та про сам кредитний договір. Окрім того, перед подачею заявки на отримання кредиту, клієнт повинен був ознайомитись з обов`язковою інформацією про товариство, порядок та умови надання фінансових послуг, правилами та відповідним примірним кредитним договором, що розміщені на веб сайті, при цьому він повинен підтвердити, що ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись правил, проставляючи відповідну відмітку в чек боксі інформаційно реєструючої електронної системи товариства, за допомогою якої здійснюється оформлення кредитів. Без такого підтвердження позивач не мала б змоги перейти на іншу сторінку для оформлення кредитного договору. Окрім того посилання позивача про те, що вона не могла за короткий проміжок часу ознайомитись з умовами та правилами, не відповідає дійсності, оскільки ознайомлення на офіційному веб сайті товариства клієнта не має жодних часових обмежень, а тому позивач мала вдосталь часу, скільки їй було необхідно для їх вивчення та прийняття відповідного рішення щодо оформлення кредиту. Реєструючись на сайті позивачка надала згоду на збір та обробку персональних даних шляхом проставлення відповідної відмітки в чек боксі та натискання клавіші, яка виражає згоду Клієнта продовжувати дії в ІТС товариства. При укладенні кредитного договору позивачем було свідомо вчинено сукупність дій, спрямованих на укладення спірного договору, а саме: вона самостійно для себе визначила необхідні для нього обсяг часу для ознайомлення з Правилами та умовами кредитного договору; після чого проявила намір вступити з Товариством в договірні відносини на умовах, визначених Правилами; після узгодження розміру кредиту, строку та умов кредитування, спірний кредитний договір було підписано з позивачкою за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Грошові кошти того ж числа були переведені та зараховані на картковий рахунок позивачки. Після чого позивачка мала відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів» 14 днів для відкликання своєї згоди на укладення договору, однак таких дій не вчинила. Таким чином, представник відповідача вважає, що позивачка зловживає своїм правом на звернення до суду з метою уникнення виконання зобов`язань за оспорюваним кредитним договором. Враховуючи все вище зазначене просили суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Ухвалою суду від 18.06.2021 року залучено в якості третьої особи\~на стороні\~відповідача,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмету спору товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (а.с.183-184). В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, звернулася до суду із заявою про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала та просила задовольнити. В судове засідання представник товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» повторно не з`явився, про дату, час, місце розгляду справи були повідомлені вчасно, що підтверджується даними укрпошти про вручення поштового відправлення №1940202743478, згідно поданого відзиву у задоволенні позову просили відмовити. В судове засідання представник третьої особи товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» не з`явився, про дату, час, місце розгляду справи були повідомлені вчасно, що підтверджується даними укрпошти про вручення поштового відправлення №1940202834082, причини неявки не повідомили. Суд, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає до задоволення частково. Відповідно до ч.2\~ст.247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Судом встановлено, що 23 жовтня 2017 року між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» було укладено договір про надання фінансового кредиту № 21159 (далі Договір) ( а.с. 120-122). Товариство з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна», яке є фінансовою установою на підставі Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи серії ФК № 870 від 28 лютого 2017 року, виданого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, має Ліцензію на право здійснення діяльності з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, видану Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (а.с.135-140). Згідно п.1.1 товариство з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» надає позивачу кошти в розмірі 2000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кошти та сплатити проценти за користування Кредитом. Також сторонами вище вказаного кредитного договору підписано графік платежів до договору про надання фінансового кредиту № 21159 від 23.10. 2017 року (а.с.122 ). Переказ коштів, здійснено [PERSON] 23.10.2017 року, шляхом перерахування на банківську картку Клієнта, яку вказано особисто Клієнтом в заяві на отримання Кредиту, що підтверджується копією повідомлення за вих. № 4413-ВП від 12.01.2021 року, складеної директором ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» у відповідності до вимог законодавства, та яка містить усі необхідні реквізити, а сам Платіжний провайдер має відповідну Ліцензію НБУ на здійснення переказів грошових коштів та внесений в Державний реєстр фінансових установ (а.с.141-144, 164). Також 20.04.2017 року між ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» і товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» укладено договір про організацію переказу грошових коштів (а.с.145-148). Згідно п.1.1 -1.4 договору ставка за кредитом є фіксованою і становить 1,26% від суми кредиту за кожний день користування кредитом у межах строку кредитування 30 днів, що весь період становить 37,80% від суми кредиту і дорівнює 756 грн. Пунктом 1.6 договору передбачено, що клієнт має право ініціювати продовження строку користування кредитом. Для цього він зобов`язаний у повному обсязі сплатити нараховані на дату продовження (пролонгації) проценти за користування кредитом, а також пеню та штраф ( у разі наявності). У такому разі та за умови, що залишок тіла кредиту складає не менше ніж 400 грн, строк користування кредитом автоматично продовжується (пролонгується) з дати внесення необхідної суми грошових коштів на такий самий строк і на таких самих умовах (при цьому укладання додаткового договору не потребується). Згідно п.1.7 невід`ємною частиною договору є Правила надання фінансових кредитів товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА», які розміщені на сайті. Підписуючи договір, клієнт підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватись (а.с.124-128). Датою укладення договору є дата його підписання. За змістом п.4.4.1 Договору у разі прострочення строку повернення кредиту, передбаченого цим Договором, з четвертого дня прострочення клієнт зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 3 % від суми кредиту за кожен день прострочення, строк нарахування пені не може перевищувати 90 днів. Крім цього, згідно п.4.4.2-4.4.4 клієнт зобов`язаний на 4 день прострочення сплатити штраф у розмірі 100 грн, на 30 день у розмірі 300 грн, на 90 день у розмірі 500 грн. 12.04.2018\~року між товариством з\~обмеженою відповідальністю\~«АВЕНТУС УКРАЇНА» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» укладено договір факторингу №1, згідно якого до останніх перейшло право вимоги за кредитним договором від 23.10.2017 року №21159 (а.с.151-163). Згідно з роз`ясненнями, що викладені в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4,10 та 203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України та іншим нормативно-правовим актам. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Також, відповідно до роз`яснень, які містяться в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Положення ч.2 ст.215\~ЦК України щодо підстав нікчемності правочинів є імперативними. Згідно п. 8 постанови Пленуму\~ВСУ «Про\~судову практику\~розгляду цивільних\~справ про\~визнання правочинів\~недійсними» №\~9\~від 06.11.2009\~року відповідно до частини першої статті 215\~ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640\~ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202\~ЦК України ). По своїй суті правочин це вольовий акт і цим відрізняється від подій, що відбуваються незалежно від волі людини. Як встановлено в ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно положень ст.204\~ЦК України (презумпція правомірності правочину), правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст.509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Так, стаття 626\~ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Згідно ст.\~638\~ЦК договір\~є укладеним,\~якщо сторони\~в належній\~формі досягли\~згоди з\~усіх істотних\~умов договору.\~Договір укладається\~шляхом пропозиції\~однієї сторони\~укласти договір\~(оферти)\~і прийняття\~пропозиції (акцепту)\~другою стороною.\~Згідно ст.640\~ЦК -\~договір є\~укладеним з\~моменту одержання\~особою,\~яка направила\~пропозицію укласти\~договір,\~відповіді про\~прийняття цієї\~пропозиції.\~Згідно ст.\~642\~ЦК - відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» від 03.09.2015 року № 675-VIII зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію). Також,\~приписами ст. 12 цього закону,\~передбачено поняття\~«підпис у\~сфері електронної\~комерції».\~Так,\~якщо відповідно\~до акта\~цивільного законодавства\~або за\~домовленістю сторін\~електронний правочин\~має бути\~підписаний сторонами,\~моментом його\~підписання є\~використання:\~електронного підпису\~або електронного\~цифрового підпису\~відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 (позика) цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно ст.1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.\~1047\~ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Зазначений кредитний\~договір було\~укладено з\~відповідачем в\~електронній формі,\~шляхом використання\~позичальником електронного\~підпису одноразовим\~ідентифікатором,\~визначеного ч.\~1\~ст.\~12\~Закону України\~«Про електрону\~комерцію»,\~що відповідає\~правилам ч.\~1 ст. 205 ЦК України, згідно з якою правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Згідно ч. 2 ст.12\~Закону України\~«Про фінансові\~послуги та\~державне регулювання\~ринків фінансових\~послуг» від 12.07.2001 року № 2664-III (в ред.на час укладення договору) фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: 1) фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; 2) умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; 3) порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; 4) правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; 5) механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; 6) реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; 7) розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами. Позивач посилається на те, що відповідач перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону "Про захист прав споживачів", а також Закону України\~«Про фінансові\~послуги та\~державне регулювання\~ринків фінансових\~послуг» №\~2664-III\~від 12.07.2001\~року не повідомив у письмовій формі про умови надання кредиту. Проте станом на момент укладення договору ст.11\~Закону "Про\~захист прав\~споживачів" не містила частини другої, а тому вказане твердження зі сторони позивача є безпідставним. Зі змісту оспорюваного кредитного договору №21159 від 23.10.2017 року вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, відповідальність, інші умови кредитування. Позичальник [PERSON] погодилася на укладення договору саме такого змісту, про що свідчать дії позивача (а.с.129-134) та підписання договору за допомогою електронного підпису. Як зазначено у п.7.3 Договору, укладаючи цей договір, клієнт підтверджує, що йому надана інформація, зазначена в частині другій ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Позивач шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора отриманого від відповідача прийняла публічну пропозицію (оферту) та підписала кредитний договір (здійснила акцепт пропозиції відповідача), тобто договір укладено у відповідності до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Підписанням кредитного договору позивач погодила всі його істотні умови кредитного договору, як то предмет, проценти за користування кредитом, строк повернення, відповідальність при порушенні умов договору. Оскільки, підписуючи договір позичальник погоджується зі всіма його умовами, а як зазначалось вище, має всі можливості та час ознайомитися із цими умовами. Таким чином, суд приходить до висновку, що укладений сторонами договір про надання фінансового кредиту відповідає вимогам законодавства щодо укладення правочинів в електронній формі. А тому, суд критично оцінює посилання позивача на те, що відповідач не надав позивачу повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації, про умови договору перед укладенням та під час укладення договору. Відповідно, так само суд оцінює і твердження позивача про те, що така діяльність відповідача є підприємницькою практикою, яка вводить в оману, які обґрунтовуються тими ж посиланнями, які нічим не підтверджені. Адже згідно абз. 8 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Як роз`яснено\~у п.\~20 постанови Пленуму\~ВСУ «Про\~судову практику\~розгляду цивільних\~справ про\~визнання правочинів\~недійсними» №\~9\~від 06.11.2009\~року правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на чинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Однак позивач [PERSON] не надала доказів введення в оману, адже підписала кредитний договір, який за своїм змістом містить всю інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору. Також позивач посилається на несправедливі умови договору щодо нарахування відсотків та пені, оскільки сума компенсації становить більше 50%, чим порушено п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім цього, порушено ч.1 ст. 61 Конституції України, якою передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а умовами оспорюваного договору передбачено сплату пені та штрафів. Відповідно до ч.2, \~п.5 ч.3 ст.\~18\~Закону №\~1023-XII \~«Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Згідно п.1.1 -1.4 договору ставка за кредитом є фіксованою і становить 1,26% від суми кредиту за кожний день користування кредитом у межах строку кредитування 30 днів, що весь період становить 37,80% від суми кредиту і дорівнює 756 грн. За змістом п.4.4.1 Договору у разі прострочення строку повернення кредиту, передбаченого цим Договором, з четвертого дня прострочення клієнт зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 3 % від суми кредиту за кожен день прострочення, строк нарахування пені не може перевищувати 90 днів. Крім цього, згідно п.4.4.2-4.4.4 клієнт зобов`язаний на 4 день прострочення сплатити штраф у розмірі 100 грн, на 30 день у розмірі 300 грн, на 90 день у розмірі 500 грн. Згідно ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ч.1, 2 ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. За тридцять днів користування кредитом, із застосуванням передбаченої договором відсоткової ставки, сукупний обсяг кредитування становив 2756,00 гривень (2000 грн тіло кредиту, 756 грн відсотки), про що позичальнику було доведено до відома шляхом зазначення даної суми в договорі та графіку. З довідки, виданої товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» (а.с.123) вбачається, що двічі відбувалося продовження терміну договору та позивачем були сплачені відсотки в загальній сумі 1810,80 грн, що судом оцінюється як визнання укладеного договору. Тому суд критично оцінює посилання позивача на недійсність договору у зв`язку з порушенням відповідачем норм ст.18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» у договорі щодо сплати процентів. Крім цього,\~проценти є\~ платою за користування кредитом, а не компенсацією у розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Що стосується п.4.4.1. та п.4.4.2-4.4.4 договору, якими передбачено розмір пені та штрафів, суд зазначає наступне. За змістом статті 549\~ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у справі №6-2003цс15 від 21.10.2015 року. Розмір пені за 90 днів прострочення становить 5400 грн (2000 грн *3%/100% =60 грн в день). Розмір штрафу за 90 днів прострочення становить 900 грн. З урахуванням засад розумності і пропорційності, враховуючи розмір отриманого позивачем кредиту та нараховану пеню, вказаний розмір пені є непропорційно великою сумою компенсації, більше 50 %, чим порушено п.5 ч.3 ст.\~18\~Закону №\~1023-XII «Про захист прав споживачів», тому суд вважає, що наявні підстави для визнання недійсним кредитного в частині нарахування пені, що визначено у п.4.4.1. договору. Вище вказане узгоджується з постановою Верховного Суду України від 06.03.2018 року у справі №487/7824/15-ц. Недійсність такого положення не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому. Окрім цього, позивач посилається на те, що п. 7.3 кредитного договору є незаконними та суперечать абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки відповідач не повідомляв позивачу про умови та строки обробки її персональних даних, які можуть бути передані третім особам, позбавлено можливості відізвати згоду на обробку персональних даних. Пунктом 7.3 Договору визначено, що укладаючи цей Договір, клієнт надає свою згоду на передачу товариству своїх персональних даних та їх обробку, що товариство має право звертатись за інформацією про фінансовий стан клієнта до третіх осіб, які пов`язані з клієнтами діловими, професійними, особистими, сімейними або іншими стосунками; на передачу персональних даних третім особам. Згідно ст.2 Закону України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 року № 2297-VI (в редакції на час укладення спірного договору) \~персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована; обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем; згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки. Частиною 1-3 ст.10 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб`єктам відносин, пов`язаних із персональними даними, що здійснюються за згодою суб`єкта персональних даних чи відповідно до закону. Використання персональних даних володільцем здійснюється у разі створення ним умов для захисту цих даних. Володільцю забороняється розголошувати відомості стосовно суб`єктів персональних даних, доступ до персональних даних яких надається іншим суб`єктам відносин, пов`язаних з такими даними. Використання персональних даних працівниками суб`єктів відносин, пов`язаних з персональними даними, повинно здійснюватися лише відповідно до їхніх професійних чи службових або трудових обов`язків. Ці працівники зобов`язані не допускати розголошення у будь-який спосіб персональних даних, які їм було довірено або які стали відомі у зв`язку з виконанням професійних чи службових або трудових обов`язків, крім випадків, передбачених законом. Таке зобов`язання чинне після припинення ними діяльності, пов`язаної з персональними даними, крім випадків, установлених законом. Підставами для\~обробки персональних\~даних є,\~в тому\~числі,\~згода суб`єкта\~персональних даних\~на обробку\~його персональних\~даних; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних відповідно до ст.11 Закону України «Про захист персональних даних». В п.11 ч.2 ст.8 Закону України «Про захист персональних даних» закріплено право суб`єкта персональних даних відкликати згоду на обробку персональних даних. Відкликання згоди можливе лише стосовно майбутньої обробки персональних даних, але не тих даних, які вже були оброблені. Рішення та процеси, які були здійснені під час обробки персональних даних, не можуть бути анульованими. Проте,\~ [PERSON] \~не надала\~доказів,\~що вона\~зверталася із заявою до відповідача про відкликання згоди на обробку персональних даних. Відповідно до\~ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних» № 2297-VI від 01.06.2010 року, поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Таким чином, зважаючи на підписання позивачем кредитного договору, вона надала свою згоду на обробку її персональних даних, повідомлена про мету їх обробки, і мала право на відкликання згоди лише стосовно майбутньої обробки персональних даних. Тому відповідачем не порушені норми Закону України «Про захист персональних даних». Враховуючи вище викладене, а саме, що кредитний договір №21159 від 23.10.2017 року, укладений між Товариством з\~обмеженою відповідальністю\~«АВЕНТУС УКРАЇНА»\~та [PERSON] \~є короткостроковим,\~на нього\~не поширюється\~дія Закону\~України «Про\~споживче кредитування»\~від 15.11.2016\~року №\~1734-VIII,\~в судовому\~засіданні не\~підтверджено порушення\~вимоги ч.2\~ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»,\~станом на\~момент укладення\~договору ст.11\~Закону "Про\~захист прав\~споживачів" не містила частини другої, що унеможливлює її порушення, разом з тим розмір пені є непропорційно великою сумою компенсації, більше 50 %, чим порушено п.5 ч.3 ст.\~18\~Закону №\~1023-XII «Про захист прав споживачів», тому суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково та наявні підстави для визнання недійсним кредитного договору в частині нарахування пені, що визначено у п.4.4.1. Договору. Позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору при подачі позову до суду. Даний позов є немайновим, враховуючи вимоги ч.6 ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 840.80 грн ( станом на час подачі позову до суду).

Outcome: partial