Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~У зв`язку з тим, що при проведенні обстеження смуги відводу залізниці по станції Любомирськ на земельній ділянці площею 0,31 га, де знаходиться житловий будинок [ADDRESS] виявлено господарські будівлі, а саме: гараж V, металевий гараж VII, сарай VI та сарай VIII без правовстановлюючих документів, власником яких є відповідач [PERSON] , позивач звернувся з позовом до суду і просить усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідача демонтувати вказані господарські будівлі. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 15 травня 2018 року, яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року, в задоволенні позову було відмовлено. Постановою Верховного Суду від 15 липня 2020 року рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 15 травня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При повторному розгляді справи, в судовому засіданні представник позивача, адвокат Яковчук О.Д., позов підтримала, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві. Суду пояснила, що правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку виготовлялися в 1970 році, коли було виділено землі у користування управлінню Львівської залізниці. У 2005 році Управління Львівської Державної залізниці не заперечило проти передачі земельної ділянки площею 0,31 га для потреб Олександрійської сільської ради. Однак, постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2013 року, яка залишена без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду, за позовом прокурора було скасовано рішення Олександрійської сільської ради про передачу вказаної земельної ділянки до земель запасу сільської ради, а листом управління Держземагенства у Рівненському районі від 08.04.2015 року позивача було повідомлено про те, що вищевказана земельна ділянка повернута в користування залізниці. Спочатку земельна ділянка перебувала в управлінні Державної адміністрації залізничного транспортну, а до ПАТ "Українська залізниця" вона перейшла автоматично у 2015 році після створення товариства. В реєстрі речових прав на нерухоме майно за позивачем не зареєстровано право користування вказаною земельною ділянкою, однак позивач сплачує земельний податок, тому є користувачем і вправі звертатися з позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, оскільки відповідачу не надавався дозвіл на будівництво господарських будівель на земельній ділянці, що перебуває у користуванні ПАТ "Українська залізниця". Тому вважає, що позов є обґрунтованим і просить його задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, вважає його безпідставним і просить відмовити в його задоволенні. Суду пояснив, що на земельній ділянці площею 0,31 га немає об`єктів ПАТ "Українська залізниця". Натомість там побудований житловий будинок, який спочатку був у комунальній власності, а у 2006 році квартири в будинку було приватизовано і він є співвласником однієї із квартир. На момент приватизації господарські будівлі уже були побудовані. Крім того, позивач звернувся з позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою лише до нього, а до інших власників інших господарських будівель, що знаходяться на вказаній земельній ділянці позовних вимог не пред`являв. Представник відповідача, адвокат Шмід В.В., в судовому засіданні позов не визнав, підтримав пояснення відповідача і відзив на позов. Зазначив, що у 2006 році земельна ділянка площею 0,31 га, на якій знаходяться господарські будівлі відповідача була вилучена із земель Львівської залізниці і передана у комунальну власність Олександрійської сільської ради для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] , а тому дана площа не була включена до Державного акту на право постійного користування, який було видано ДТГО "Львівська залізниця" Рівненською райдержадміністрацією 29.05.2007 року. Зважаючи на це, позивач не є користувачем спірної земельної ділянки, а тому не може звертатися до суду із позовом на підставі ст.152 ЗК України. З 2007 по 2015 рік земельний податок позивачем не сплачувався, обов`язок його сплати виникає лише з дня реєстрації права користування земельною ділянкою, тому якби позивач належним чином оформив право користування земельною ділянкою після рішення Рівненського окружного адміністративного суду, то тоді б він вважався б належним користувачем земельної ділянки. Крім того, зазначив, що ст.41 Конституції України гарантує право власності, яке є непорушним, а позивачем не доведено, що господарські будівлі і споруди відповідача якимось чином перешкоджають роботі залізниці, а тому просить відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи Рівненської обласної державної адміністрації Захарець І.А. в судовому засіданні пояснила, що Рівненська ОДА є розпорядником земель державної форми власності, які є в користуванні державних підприємств. ПАТ "Українська залізниця" не зверталося із заявою про передачу спірної земельної ділянки в користування і не проводилася державна реєстрація права користування спірною земельною ділянкою за позивачем. Облдержадміністрація, як власник і розпорядник земель, не зверталася до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні вказаною земельною ділянкою. Просить вирішити позов відповідно до норм діючого законодавства. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, рішенням виконкому Ровенської районної\~Ради депутатів\~трудящих №\~82від 26.02.1970 року у постійне користування управління Львівської залізниці Міністерства шляхів сполучення СРСР по лініях Ровно-Сарни, Ровно-Ковель, Ровно-Здолбунів затвердженоземлі на території землекористувань згідно додатку № 1 та видано Акт на право користування землею, згідно з яким у постійне користування Львівської залізниці Міністерства шляхів сполучення СРСР в Ровенському районі відведено 679,2 гектарів землі. Управлінням Львівської Державної залізниці на адресу Олександрійської сільської ради Рівненського\~району направлено\~лист №\~НЗН-10/4003від 18.11.2005 року, в якому Управління не заперечує щодо вилучення із земель Львівської залізниці земельної ділянки площею 0,31 га в межах смуги відведення ст.Любомирка дільниці Рівне-Сарни на км 20 + 880 - 20 + 970 з правої сторони по ходу кілометрів на відстані 25 м та 45 м відповідно від осі головної колії для потреб Олександрійської сільської ради. Рішенням Олександрійської\~сільської ради\~№ 290\~від 20.12.2005\~року надано\~згодуна\~передачу Львівською залізницею вказаної земельної ділянки в землі запасу сільської ради (землі житлової та громадської забудови). Із Державного\~акту на\~право постійного\~користуванняземельною\~ділянкою серії\~ЯЯ №\~260313 вбачається, що на підставі розпорядження голови Рівненської районної державної адміністрації № 352 від 17 травня 2007 року Державне територіально-галузеве об`єднання "Львівська залізниця"\~є постійним\~користувачем земельної\~ділянкиплощею 95,2839 га, що розташована на території Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області. 26\~грудня 2013\~року постановою\~Рівненського окружного\~адміністративногосуду, яка залишена без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2014 року зазначене рішення Олександрійської сільської\~ради №\~290\~від 20\~грудня 2005\~рокувизнано протиправним та скасовано. Як вбачається із довідки Управління Держземагенства у Рівненському районі Рівненської області від 08 квітня 2015 року № 8-1715-0.3-485/2-15, земельна ділянка орієнтовною площею 0,31 га перебуває на обліку земель за ДТГО "Львівська залізниця" на території Олександрійської сільської ради (за межами населеного пункту). Відповідно до викопіювання з карти масштабу 1:100000 з нанесеною земельною ділянкою, яка знаходиться в постійному користуванні позивача, на території Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області, земельна ділянка, площею 0,31 га ( у викопіюванні, зокрема в плані, умовних позначеннях та в експлікації земельних угідь, що зазначені на плані, земельна ділянка позначена як "землі стороннього землекористувача"), на якій розташовані господарські споруди, якими користується відповідач, знаходяться поза межами земельної ділянки, площею 95,2839 га, що надані в постійне користування позивачу. Як вбачається із свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 14 лютого 2006 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9852674 від 15 лютого 2006 року, [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] . Вказана квартира складається із двох жилих кімнат жилою площею 29,5 кв.м, загальною площею 50,2 кв.м та прилеглих до неї будівель і споруд: ј Б сарай (шлак); ј В вбиральня (цегла); ј Г погріб (цегла), "Д"- літня кухня, "Ж"- гараж. У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Відповідно до ст.125\~ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Відповідно до ст.126\~ЗК України державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням. \~ \~ \~ \~Згідно ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю та визначено способи захисту прав на земельні ділянки і ч.2 цієї статті передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. \~ \~ \~ \~Відповідно до положень ст.ст.391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. \~ \~ \~ \~Виникнення права власності на землю або права користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Заборонено приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як встановлено у судовому засіданні, і це не спростовується позивачем, спірна частина земельної ділянки, площею 0,31 га, відповідно до Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 29 травня 2007 року не входить до земель, які передані у постійне користування залізниці. Крім того, докази державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою, площею 0,31 га, на якій розташовані спірні господарські будівлі, за позивачем у матеріалах справи відсутні. В матеріалах справи є наявний акт приймання-передачі земельної ділянки від 23 жовтня 2006 року, згідно якого вказану земельну ділянку Львівською залізницею було передано в землі запасу Олександрійської сільської ради (землі житлової та громадської забудови). Назад дана земельна ділянка позивачу не передавалась і в користуванні позивача не перебуває до цього часу, оскільки на ній розташований багатоквартирний житловий будинок з господарськими будівлями і ці квартири приватизовані та перебувають у власності громадян. На даний час підстав скасовувати приватизацію немає. Відповідно, для будівництва і обслуговування вказаного будинку і господарських будівель має бути відведена певна земельна ділянка. Суд не може взяти до уваги посилання представника позивача на ту обставину, що сплата земельного податку починаючи з 2015 року є належним доказом користування земельною ділянкою, оскільки із правового висновку, зазначеного у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2018 року по справі № 925/230/17 вбачається, що саме із часу державної реєстрації права користування земельною ділянкою виникає обов`язок сплачувати земельний податок, а тому зважаючи, що право постійного користування земельною ділянкою за позивачем в установленому порядку не зареєстровано, у нього і не мали б виникати жодні податкові зобов`язання зі сплати земельного податку. Крім того, відповідно до пункту 3\~розділу ІІІ "Перехідні та прикінцеві положення" Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування"\~земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, використовуються Товариством відповідно до їх цільового призначення. З дня припинення Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту до дня оформлення Товариством прав на користування земельними ділянками, які перебували у постійному користуванні Державної адміністрації залізничного транспорту України та зазначених підприємств, Товариство зобов`язане використовувати згідно з цільовим призначенням відповідні земельні ділянки в розмірах та межах, у яких вони перебували в постійному користуванні Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту або фактично використовувалися ними, і за які сплачувався земельний податок. Отже, в період з 29 травня 2007 року до утворення Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 "Про утворення Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту загального користування, реорганізованих шляхом злиття, спірна частина земельної ділянки площею 0,31 га не перебувала в постійному користуванні Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, фактично ними не використовувалася, і за неї не сплачувався земельний податок. Необхідно зазначити, що квартира [ADDRESS] з зазначеними у позові господарськими будівлями на праві спільної часткової власності (по 1/3 частки кожному) належить відповідачу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Їх частки виділені в натурі не були. Тому суд вважає, що пред`явлення позову лише до одного із співвласників квартири є некоректним, оскільки можуть бути порушені права інших співвласників квартири. Крім того, вказаний житловий будинок Рівненською дистанцією цивільних споруд був переданий у комунальну власність Олександрійської сільської ради. Тому сільська рада і просила передати земельну ділянку, площею 0,31 га, для обслуговування вказаного житлового будинку і планувала передати її у приватну власність власникам квартир цього будинку. У вказаному житловому будинку є чотири квартир, які також приватизовані іншими громадянами. Біля кожної квартири є господарські будівлі, але претензії чомусь пред`явлено лише до одного [PERSON] , що явно є несправедливим по відношенню до відповідача. Під час розгляду справи було встановлено, що господарські будівлі, які відносяться до квартири, в якій проживає [PERSON] були побудовані раніше і були приватизовані відповідачем разом із квартирою. Господарські будівлі, які просить демонтувати позивач, розташовані в межах спірної земельної ділянки, площею 0,31 га, будь-яким чином ці будівлі не перешкоджають у користуванні позивачем вказаною земельною ділянкою. Доказів цього суду не надано взагалі. Виходячи із логіки позивача, йому має перешкоджати користуватися земельною ділянкою і сам житловий будинок, та всі господарські будівлі, а не лише господарські будівлі [PERSON] . Виходячи з вищенаведеного, оцінивши всі наявні докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними, не доведені належними і допустимими доказами, тому в задоволенні позову необхідно відмовити за безпідставністю і недоведеністю позовних вимог. При ухваленні рішення судом було враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15 липня 2020 року, а також дана відповідна правова оцінка доводам і запереченням сторін. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~В зв`язку з відмовою у задоволенні позову не підлягає стягненню з відповідача і судовий збір, сплачений позивачем ПАТ "Українська залізниця" при подачі позову, як це передбачено ст.141 ЦПК України. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed