Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Куп'янського міськрайонного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних збитків та трьох процентів річних, посилаючись на те, що Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 07 жовтня 2010 року було стягнуто з [PERSON] на його користь суму боргу у розмірі 390000 грн. та три відсотки річних у розмірі 7429 грн.. а також судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2010 року вищезазначене рішення суду, було залишено без змін. Таким чином, рішення Київського районного суду міста Харкова від 07 жовтня 2010 року набрало законної силу 23 листопада 2010 року. Вищезазначена сума боргу виникла у відповідача на підставі договору позики № 2 від 06 травня 2008 року та договору позики від 13 червня 2008 року, що було підтверджено рішенням суду. Однак на момент звернення [PERSON] до суду з цим позовом відповідач [PERSON] не погасила суму боргу. За таких обставин, [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] інфляційні збитки та три відсотки річних за весь час прострочення заборгованості. У судове засідання позивач та його представник не з'явилися, позивач надав до суду заяву в якій просив розглядати справу у його відсутності та відсутність його представника, зазначив, що підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив позовну заяву задовольнити та не заперечував проти застосування строку позовної давності (а.с. 159). Відповідач у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву в якій просила справу розглядати у її відсутність за участю її представника, також просила відмовити у задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності про застосування спливу якої вона заявляє. Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Вивчивши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, дослідивши докази і оцінивши їх у сукупності суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. 07 жовтня 2010 року було ухвалено рішення Київським районним судом міста Харкова, яким було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу у розмірі 390000 грн. та три відсотки річних у розмірі 7429 грн.. а також судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення (а.с. 7). Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2010 року вищезазначене рішення суду, було залишено без змін, а апеляційну скаргу [PERSON] відхилено (а.с. 8). Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2010 року було встановлено, що 06 травня 2008 року між фізичною особою - підприємцем [PERSON] та фізичною особою [PERSON] було укладено договір позики № 2, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] у власність грошові кошти в сумі 360000 грн., а [PERSON] зобов'язалась повернути позивачу до 01 червня 2008 року 300000 грн., а до01 липня 2008 року 60000 грн. Згідно квитанції № 3084 2 від 07 травня 2008 року та розписки від 07 травня 2008 року [PERSON] отримала відповідно до договору грошові кошти в повному обсязі в розмірі 360000 грн. Крім того, 13 червня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] у власність грошові кошти в сумі 250000 грн., про що свідчить розписка. Відповідно до цієї розписки [PERSON] зобов'язалась повернути позивачу вищезазначену суму протягом місяця. В силу ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тому, рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2010 року, яке набрало законної сили 23 листопада 2010 року має для суду преюдиціальне значення. 06 квітня 2011 року державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по виконавчому листу №2-734/10/12 від 10 березня 2011 року виданого Київським районним судом м. Харкова про стягнення з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу у розмірі 399159,60 грн. (а.с. 59). 21 серпня 2013 року вищевказаний виконавчий лист №2-734/10/12 від 10 березня 2011 року було повернуто стягувачу у зв'язку з його невиконанням протягом строку встановленого законом України (а.с. 61-62). Станом на 23 березня 2016 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2010 року про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь [PERSON] не виконано, що підтверджується інформацією про виконавче провадження отриманої з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень (а.с. 63-66). Виходячи з положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Факт повернення суми позики до звернення позивача до суду, але з порушенням встановленого договором позики строку повернення, не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої статтями 625, 1048 ЦК України. Приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Загальна сума заборгованості [PERSON] перед [PERSON], відповідно до рішення Київського районного суду міста Харкова від 07 жовтня 2010 року становить - 390 000.00 грн. Вищезазначене рішення суду набрало законної сили 23 листопада 2010 року. За таких обставин, позивач вірно встановив дату початку нарахування трьох процентів річних та інфляційних збитків, а саме: 23 листопада 2010 року. Тому період, за який нараховуються три проценти річних та інфляційні збитки починається з 23 листопада 2010 року. За підсумками розрахунку загальна сума боргу за прострочення виконання грошового зобов'язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України становить 328380 грн. (інфляційні збитки) + 58371,78 грн. (3% річних) = 386751,78 грн. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що доводи позивача викладені в позовній заяві знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Разом з тим, у судовому засіданні представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. В силу ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права. У рішенні від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив: позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що цивільне право [PERSON] порушено, але право на звернення у позивача виникло з 23.11.2010 року, оскільки період, за який нараховуються три проценти річних та інфляційні збитки починається з 23 листопада 2010 року, однак позивач звернувся до суду лише 18 листопада 2015 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, яка визначена ст. 257 ЦК України, тому враховуючи, що докази поважності причин пропуску строку позовної давності та докази, що строк позовної давності переривався у порушенні ст. 81 ЦПК України, позивачем до суду надані не були, суд дійшов висновку, що зі спливом строку позовної давності припинилося право вимоги (переслідування або притягнення до суду) боржника, а тому в позові відмовляє у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Outcome: dismissed