Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача. 14.09.2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] з вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою. Позов обґрунтований тим, що позивач є власником ј частини квартири та на підставі договору купівлі-продажу належить ј частина квартири [ADDRESS] . На даний час у вищевказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] - власник квартири, [PERSON] , [INFO] - мати, [PERSON] , [INFO] - відповідача, [PERSON] , [INFO] - син, [PERSON] , [INFO] -дочка. Відповідач є колишнім чоловіком та не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться. Подібною поведінкою відповідач чинить перешкоди у повноцінному здійсненні позивачем права власності своїм майном та призводить до необхідності нести додаткові витрати за комунальні послуги, що й стало підставою для звернення до суду для захисту й відновлення своїх порушених прав - визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та зняття її з реєстрації місця проживання. Відповідач відзиву на позовну заяву до суду не подав. ІІ. Заяви ( клопотання) учасників справи. Позивач, треті особи в судове засідання не з`явились. Позивач подала заяву про розгляд справи без її участі, надала згоду на ухвалення судом заочного рішення. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Оскільки відповідач, з огляду на положення ст.128 ЦПК України, був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явився без поважних причин, а позивач не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, судом було ухвалено заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК. Судом на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. IV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Позивачу відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло належить ј частина квартири [ADDRESS] та на підставі договору купівлі-продажу належить ј частина квартири [ADDRESS] /а.с. 7, 9-11/. Згідно довідки про склад сім`ї ОСББ « Незалежності 16» від 14.11.2019 року за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] - власник квартири, [PERSON] , [INFO] - мати, [PERSON] , [INFO] - відповідача, [PERSON] , [INFO] - син, [PERSON] , [INFO] -дочка /а.с.10/. Відповідно до копії акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 18.02.2020 року [PERSON] , 1975 р.н., - зі слів власника, не проживає з січня 2019р та по теперішній час, власного майна не має за адресою: [ADDRESS] /а.с.5/. V. Оцінка суду. А. Загальні принципи. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." («Кривіцька та Кривіцький проти України» § 41,42, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року). Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п.2 ст.8 Конвенції. Б. Застосування вказаних принципів в даній справі. 1. Чи здійснювалось втручання «згідно з законом»? Згідно з ч.2 ст.405 ЦК член сім`ї (в тому числі колишній член сім`ї) власника будинку втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, в даному випадку втручання у право відповідача здійснюється згідно з законом. 2. Чи відповідало втручання цілям передбаченим в п.2 ст.8 Конвенції? Позивач, обґрунтовуючи позовну заяву, вказав, що вимоги мотивовані усуненням перешкод у реалізації ним права користування та розпоряджання належного йому нерухомим майном, тобто - метою втручання останнього є захист інтересів власника, що підпадає під виняток передбачений п.2 ст.8 Конвенції. 3. Чи було втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним)? Аналізуючи баланс інтересів між власником майна та відповідачем по справі, суд враховує, що позивачеві належить спірний будинок на праві приватної власності. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК, проживання у квартирі, що є об`єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об`єктом власності. Відповідно до ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно приписів ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач по справі не є членом сім`ї позивача по справі. Будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Відповідач, згідно наданих в розпорядження суду доказів, не проживає за даною адресою більше одного року, а відтак позбавлення його права користування спірною квартирою не становитиме надмірного тягаря. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки вони містять у собі інформацію щодо предмета доказування, логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким що втратив право на користування житловим приміщенням. Разом з тим, відповідачем, всупереч процесуального обов`язку, визначеного ч.1 ст.81 ЦПК України жодних доказів ані щодо його фактичного проживання в спірній квартирі, ані щодо наявності поважних причин не проживання в ній в розпорядження суду не надано. Суд звертає увагу і на той факт, що тривалість відсутності відповідача в належному позивачеві будинку, об`єктивно свідчить про зміну його місця проживання, а тому визнання за [PERSON] втрати права на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника спірного житла - позивача по справі. Обставин, які б свідчили, що позивач або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали або в цей час перешкоджають відповідачу в користуванні спірним житлом, та що з цього питання відповідач звертався до суду або до правоохоронних органів судом не встановлено. Згідно із статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вказані обставини свідчать, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві», а відтак - позовні вимоги підлягають задоволенню. VІ. Розподіл судових витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив із того, що відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідача, однак за відсутності такої вимоги суд не стягує судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви до суду. На підставі наведеного,

Outcome: approved