Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

У вересні 2021 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що їй на підставі договору купівлі - продажу від 25 жовтня 2018 року на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Окрім неї за вказаною адресою зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , колишні мешканці вказаного житла. Будучи зареєстрованими за вищевказаною адресою, відповідачі фактично не проживають у належному позивачу будинку, а саме з 25.10.2018 року. Фактичне місце мешкання відповідачів [PERSON] не відоме. Реєстрація відповідачів за вказаною адресою чинить [PERSON] перешкоди у розпорядженні належним йому майном, у зв`язку з чим останній вимушений самостійно сплачувати вартість нарахованих комунальних платежів, оскільки відповідачі в утриманні житла участі не беруть, в будинку відсутні їх особисті речі, одяг, предмети побуту тощо. В добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку за адресою реєстрації відповідачі не бажають, у зв`язку з чим позивачка вимушена звернутись з вказаним позовом до суду, в якому просить визнати [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . Позивачка в судове засідання не з`явилась. Надала до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягає та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі відзив на позов не подали, в судове засідання повторно не з`явились, про день та час слухання справи повідомлялися своєчасно, згідно вимог ЦПК України. Причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності суду не надали, у зв`язку з чим, відповідно до ст.ст. 280-283 ЦПК України зі згоди представника позивача, суд ухвалює заочне рішення. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступного висновку. Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Положеннями ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом ст. 405 ЦК України лише члені сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом у відповідності до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим, власником. Також у статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як роз`яснено у п.34 та п.35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке належить власнику на праві власності. Судом встановлено та доведено матеріалами справи, що [PERSON] на підставі договору купівлу - продажу від 25 жовтня 2018 року належить житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до витягу № 142755977 від 25.10.2018 року з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно про реєстрацію права власності, за позивачем зареєстровано право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , колишні мешканці будинку. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] не проживають за вказаною адресою з 25 жовтня 2018 року, що підтверджується довідками про не проживання осіб квартального комітету за місцем реєстрації від 01.09.2021 року, копію яких долучено до позову. Перебуваючи на реєстраційному обліку в зазначеному будинку, відповідачі, хоча фактично в ньому не мешкають, житлові та інші послуги не сплачують, будинком не користуються, його станом не цікавляться, намірів щодо користування житлом на протязі тривалого часу не виявляють. Таким чином, відповідачі фактично більше року не проживають у належному позивачу будинку, житловим приміщенням не користуються, особистих речей за вказаною адресою не мають, не сплачують комунальні послуги, а в добровільному порядку знятись з реєстрації не бажають, оскільки на підтримують з позивачем жодних родинних стосунків, тому в силу статті 405 ЦК України втратили право користування цим приміщенням, а зняття їх з реєстрації місця проживання за приписами статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", на теперішній час, можливо здійснити лише на підставі судового рішення, про позбавлення їх права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Outcome: approved