Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

У березні 2017 року позивач звернуся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги про відібрання малолітнього [PERSON] від матері [PERSON], без позбавлення її батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, тим, що відповідач [PERSON], [INFO] є матір'ю малолітнього [PERSON], [INFO]. [PERSON] зареєстрована та проживає в с.\~Заїченці Семенівського району Полтавської області, умови для проживання, виховання і догляді дитини створені, проте протягом вересня 2016 року - лютого 2017 року дитина постійно отримувала травми, неодноразово перебувала на лікуванні від травм у лікарнях смт Семенівка, міст Кременчук і Полтава. Відповідач перебуває під соціальним супроводом, перебуває на "Д" обліку у Семенівській ЦРЛ. Відповідач не забезпечує дитині належних умов, не доглядає її, вона постійно зазнає важких травм, тому 23.02.2017 дитина була терміново вилучена у відповідача та поміщена у Кременчуцький обласний спеціалізований будинок дитини. Представник позивача [PERSON] позов підтримала, пояснила, що до Заїченської сільської ради надходили неодноразові повідомлення щодо частих криків і плачу дитини із господарства, у якому проживає відповідач. Первинно відповідач не надавала працівникам сільської ради та соціальним працівникам доступ до дитини, потім надала. Протягом листопада 2016 року - квітня 2017 року дитина [PERSON] отримував численні травми - опіки, гематоми, забої, струс головного мозку, різані рани, переломи кісток черепа, передпліччя, синяки обличчя тощо. Лікарі інформували про наявність ознак жорстокого поводження з дитиною. Дитина неодноразово лікувалася від важких травм. У лютому 2017 року позивач вирішив відібрати сина від відповідача, передати його у дитячий будинок, оскільки мати не доглядає його, неналежно з ним поводиться, є висока загроза його здоров'ю та життю. Після отримання відомостей про неналежне поводження з дитиною позивач одразу повідомляв органи поліції, Семенівську РДА тощо. Неодноразові спілкування з відповідачем не змінили її ставлення до сина. [PERSON] треба забрати та пролікувати, відповідач, наразі, не може забезпечити догляд за ним. Відповідач [PERSON] заперечувала проти позову, вказала, що дитину ніхто не бив, усі випадки травмування сина є нещасними випадками, вона доглядає сина. Синяків на обличчі дитини не було, шия не мала травми, була потертість від одягу. Вважає, що дитина зачепилася у ліжку і від цього зламала руку, лікарі не одразу встановили перелом. Опік завдала необережно, коли підмивала дитину, не розрахувала температуру води. Голову син травмував коли випав із ліжка. Постійного місця роботи відповідач не має, має окремі підробітки, раніше отримувала соціальну допомогу. Раніше погоджувалася на його тимчасове влаштування у будинок дитини. Відповідач знає у якій лікарні зараз син, раз на тиждень буває у лікарні, частіше лікарі бачитись не дозволяють. Вважає, що їй слід повернути дитину. Представник відповідача [PERSON] підтримав заперечення проти позову, вказав, що загроз для дитини немає, її травми не залежали від відповідача, дитина непосидюча тому у падіннях немає провини відповідача, розмір аліментів є завищеним, оскільки відповідач має мінливий непостійний дохід. Представник служби у справах дітей Семенівської районної державної адміністрації Полтавської області Т.В.Таран підтримала відібрання дитини, вказала, що зараз так краще для дитини. Усі травми дитини мають складний характер, дитина має затримку у розвитку, мати перебуває під соціальним супроводом, коли отримає достатні навички догляду за дитиною можливим буде повернення їй дитини. Працівники служби у справах дітей неодноразово відвідували позивача, умови проживання хороші, але поганий догляд за дитиною з боку матері (відповідача). Після першої травми [PERSON] питання відібрання дитини не стояло, усі вважали це збігом обставин. Потім травмування стало неодноразовим, відповідача попереджали про можливу відповідальність. Єдиними виходом для збереження життя і здоров'я дитини є її відібрання від матері без позбавлення батьківських прав. Відповідач повинна давати утримання відповідним установам де буде перебувати дитина. Представник Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Семенівської районної державної адміністрації Полтавської області К.М.Ніколенко позов підтримала, вказала, що відповідач перебуває на "Д" обліку з діагнозом легка розумова відсталість, вона не взмозі повноцінно доглядати сина. Прокурор Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області М.М.Петряник вказала, що 07.09.2016 внесено відомості до ЄРДР за фактом отримання [PERSON] тілесних ушкоджень, правова кваліфікація ст. 166 КК України (злісне невиконання батьками встановлених законом обов'язків по догляду за дитиною, що спричинило тяжкі наслідки), досудове розслідування триває, підозру не пред'явлено. Є кілька висновків експертиз, які вказали на наявність у дитини легких, середніх та тяжких тілесних ушкоджень, один із висновків вказав, що механізм отримання ушкоджень неможливий від падіння, дитині можливо наносилися удари, але відповідач вказувала слідчому саме на падіння дитини. Відповідач і допитані у суді свідки не змогли пояснити причини численного та систематичного важкого травмування дитини, це не може бути збігом обставин. В інтересах дитини її слід зараз відібрати від матері. У прокурора відсутні відомості щодо ініціювання органами поліції притягнення відповідача до відповідальності за неналежне виконання батьківських обов'язків за ст. 184 КУпАП. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, вивчивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER], витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України від 28.02.2017, паспорта громадянина України [PERSON] - [PERSON] народився [INFO], його матір'ю є [PERSON], яка народилася [INFO], відомості про батька дитини - [PERSON] зроблено відповідно до ст. 135 Сімейного кодексу України, тобто за заявою матері. На час народження сина відповідач не перебувала у шлюбі. Зараз також у шлюбі не перебуває. Відповідач має зареєстроване місце проживання і фактично проживає у с. Заїченці Семенівського району Полтавської області із сином, на що вказано у відповідних довідках позивача, паспорті відповідача, не заперечувалося особами, які беруть участь у справі. Відповідно до довідки Кременчуцької міської дитячої лікарні від 09.09.2016 № 02-09/1458, 06.09.2016 дитина [PERSON] госпіталізована з ознаками насильства до травматологічного відділення з діагнозом закрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку, лінійний перелом лобної кістки зліва; порушено питання взяття під контроль сім'ї та перевірки можливого порушення прав дитини у сім'ї. 07.09.2016 до ЄРДР внесено відомості про кримінальне провадження № 12016170320000322 за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 166 КК України, фабула: 06.09.2016 до Кременчуцької ЦРД доставлено малолітнього [PERSON], [INFO], жителя с. Заїчинці Семенівського району із ЗЧМТ, лінійним переломом тім'яних кісток з обох боків, внутрішніми гематомами лівої половини обличчя тощо. Актами обстеження умов проживання від 02.11.2016, 23.11.2016, 14.12.2016, 22.02.2017 встановлено належне облаштування житла відповідача, підтверджено проведення бесід щодо необхідності належного догляду відповідачем сина [PERSON]. 22.11.2016 відповідачеві вручено офіційне попередження щодо відповідальності за дотримання прав дітей. Згідно довідки Семенівської ЦРЛ від 17.11.2016 № 751 [PERSON], [INFO], перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні Полтавської міської дитячої клінічної лікарні з 07.09.2016 по 13.10.2016; 02.11.2016 [PERSON] знову госпіталізований до Полтавської МДКЛ з діагнозом симптом жорстокого поводження з дитиною, повторна ЗЧМТ, госпіталізовано у реанімаційне відділення. Службою у справа дітей Глобинської РДА листом від 12.01.2017 повідомлено, що дитина [PERSON] 12.01.2017 доставлений до реанімаційного відділення Кременчуцької міської дитячої лікарні з опіками І та ІІ ступеню. Зі слів матері вона ошпарила його гарячою водою маючи наметі покупати. Виписками з історій хвороб [PERSON] № 11022, 5501, повідомленнями про виїзд у лікарні працівників поліції, підтверджено неодноразову госпіталізацію дитини з синдромом жорстокого поводження з дитиною, ЗЧМТ, струс головного мозку, хронічні гематоми, багато уламкові переломи тім'яних та потиличної кісток, гематома ока, наслідки опіку стопи тощо. Семенівська ЦРЛ листами від 20.02.2017 № 149, № 158 повідомила про перебування 20.02.2017 на прийомі лікаря дитини [PERSON] із саднами шиї, різаною раною лівої кисті, залишками крововиливів на щоках. Слідчий Семенівського ВП ГУНП в Полтавській області Ю.В.Козлова листом від 20.02.2017 ініціювала перед Семенівською РДА питання ізоляції відповідача у спілкуванні та вихованні сина, оскільки існує реальна загроза вчинення нею насильства щодо дитини. Відповідно до рішення виконавчого комітету Заїчинської сільської ради від 23.02.2017 № 1 негайно, в інтересах малолітньої дитини [PERSON], відібрано останнього від матері [PERSON]. Розпорядженням Семенівської РДА від 01.03.2017 № 73 його влаштовано до Кременчуцького обласного спеціалізованого будинку терміном на 12 місяців. Відповідно до довідки Кременчуцького обласного спеціалізованого будинку дитини Полтавської обласної ради № 421 від 13.04.2017, з 10.04.2017 [PERSON], [INFO], поступив до Кременчуцького обласного спеціалізованого будинку дитини. Семенівський районний центр зайнятості листом від 27.02.2017 № 630 повідомив, що відповідач не перебуває на обліку як безробітна, за пошуком підходящої роботи та сприяння у працевлаштуванні не зверталася. Згідно довідки УПФУ в Семенівському районі Полтавської області від 27.02.2017 № 150 відповідач не перебуває на обліку, пенсію не отримує. Згідно довідок Управління соціального захисту Семенівської РДА від 28.02.2017 № 376 у серпні, вересні 2016 року відповідач отримувала допомогу як малозабезпеченій сім'ї, протягом серпня 2016 - січня 2017 року отримувала допомогу при народженні дитини та як одинокій матері. Відповідно до довідки Семенівської ЦРЛ від 27.02.2017 № 168 відповідач перебуває на "Д" обліку у лікаря-психіатра по причині захворювання F-70.0 (розумова відсталість). Під час допиту у судовому засіданні свідок [PERSON], яка є матір'ю відповідача, дала показання, що з липня 2016 року відповідач переїхала з її будинку у будинок свого батька з сином [PERSON]. До цього з сином жила у свідка, свідок допомагала доглядати дитину, у т.ч. після переходу до батька. Лікарі і соціальні служби не мали зауважень до дочки. Дочка мала травму від нещасного випадку у 9-му класі, близько пів року перебувала в інтернаті. Допитаний як свідок у судовому засіданні [PERSON], який є старшим братом відповідача, пояснив, що із кінця листопада і до кінця грудня 2016 року проживав у свого і відповідача батька у с. Заїченці. Він не бачив випадків необережного поводження сестри з племінником, дитину ніхто не бив. Дитина гіперактивна, мабуть тому травмувалася коли мати відлучалася на кілька хвилин. Одягом та їжею дитину забезпечував батько позивача (дід [PERSON]), ліки [PERSON] разом давали сестра і батько. Свідок вважає, що зараз кращим є перебування дитини у дитячому будинку, до її одужання. За змістом принципів 2, 4, 6, 7 Декларації прав дитини від 20.11.1959 дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Суспільство та органи публічної влади повинні докладати зусиль для сприяння реалізації зазначеного права. За змістом ст.ст. 3, 8, 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються: забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів; поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи сімейні зв'язки, не допускаючи протизаконного втручання; забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. У рішенні Європейського суду від 18.12.2008 у справі "Савіни проти України" зазначається, що "хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини". Відповідно до п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 «Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» у разі, якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров'ю дитини, орган опіки та піклування, якому стало відомо про це, приймає рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 170 Сімейного кодексу України (далі СК) суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров'я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. Якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. При задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК передбачено, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч. 1 ст. 152 СК право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст. 155 СК передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до роз'яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. Суд зазначає, що дослідженими у справі доказами встановлено неналежне виховання та опікування відповідачем свого сина, не зміна ставлення відповідача до сина після вжиття неодноразових відповідних заходів реагування з боку органу опіки та піклування, соціальних служб, неодноразових застережень та попереджень про недопущення повторення подібного недбалого ставлення до малолітньої дитини, недостатнє піклування про малолітню дитину, очевидні ознаки жорстокого поводження з нею, систематичне протягом вересня 2016 року - лютого 2017 року травмування дитини, у т.ч. складні переломи черепа, струс головного мозку, синці, садна, перелом передпліччя, опіки і порізи тощо, неспроможність відповідача пояснити причини тривалого та постійного травмування дитини. На день відібрання дитини існували умови, загрозливі для її життя і здоров'я, були достатні підстави для негайного відібрання дитини від матері. Відповідач бажає виправитися та доглядати за сином. Ураховуючи сукупність зазначених обставин, у т.ч. з метою збереження здоров'я малолітньої дитини, дбаючи про її інтереси, запобігання можливому повторенню, щонайменше численних випадків травмування, щодо дитини з боку відповідача, суд задовольняє позов у частині відібрання дитини та передачі її позивачеві. Відповідно до ч. 4 ст. 170 СК при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 Сімейного кодексу України - далі СК). За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК). Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ст. 183 СК). Згідно зі ст. 182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальний стан неповнолітніх дітей, стан здоров'я та матеріальний стан позивача, відповідача. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Абзацом третім пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15.05.2006 № 3 визначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову (ч. 1 ст. 191 СК України). Відтак суд також задовольняє вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини з дня звернення з позовом до суду на користь закладу охорони здоров'я, навчального або іншого закладу, де перебуватиме дитина після відібрання її у позивача.

Outcome: approved