Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в інтересах [PERSON] до ТОВ "Агрофірма Корнацьких" про стягнення заборгованості, збитків, неустойки та зобов'язання повернути земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що батькові позивачки [PERSON] належала на праві власності земельна ділянка площею 2,92га, яка розташована в межах території Секретарської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області. 1 січня 2006 року [PERSON] уклав з відповідачем договір оренди земельної ділянки №22/Ск строком на 50 років. Згідно умов зазначеного договору орендна плата визначена у фіксованому розмірі 571 грн. 53 коп., яку відповідач повинен сплачувати не пізніше 20 грудня кожного року. 25 серпня 2009 року [PERSON] помер і позивачка як спадкоємиця прийняла спадщину, яку оформила за рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 5 листопада 2015 року, та 11 вересня 2016 року зареєструвала своє право у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області в цивільній справі №479/187/17 від 13 грудня 2017 року договір оренди землі №22/Ск, укладений 1 січня 2006 року між [PERSON] і ТОВ "Агрофірма Корнацьких" на право оренди земельної ділянки загальною площею 2,92 га, розташованої в межах території Секретарської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, та зареєстрований у Кривоозерському реєстраційному відділі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 1 листопада 2006 року за №040601700083 - розірвано достроково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Корнацьких" на користь [PERSON] - 3 843 грн. 44 коп. заборгованості по орендній платі з урахуванням відрахування податку та збору за період 2009-2016 років, 3 921 грн. 59 коп. пені за затримку внесення орендної плати, а також 1408 грн. судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції. Посилаючись на те, що, незважаючи на наявність судового рішення про розірвання договору оренди земельної ділянки, ТОВ "Агрофірма Корнацьких" не припинило користуватися земельною ділянкою не повернуло її [PERSON], представник позивача просив суд ухвалити рішення яким просив: - стягнути із ТОВ "Агрофірма Корнацьких" на користь [PERSON]: - 571,53 грн. - заборгованості по орендній платі за 2017 рік; - 142,88 грн. - заборгованості по орендній платі за три місяці 2018 року; - 510,94 грн. - пені за затримку внесення орендної плати за період з 26 травня 2017 року по 20 березня 2018 року); - 285 грн. 76 коп. неустойки за прострочення виконання зобов'язання; - 3 700 грн. - судових витрат, пов'язаних із розглядом судової справи №479/187/17. - зобов'язати ТОВ "Агрофірма Корнацьких" повернути [PERSON] земельну ділянку площею 2,92, кадастровий номер: 4823983800:01:000:0606, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Секретарської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області із складанням відповідного акта прийому - передачі земельної ділянки. В судове засідання позивач та її представник не з'явились, представник позивача надіслав до суду заяву з проханням розглянути справу без їх участі, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в суд не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений вчасно та належним чином, своїм правом на подання заяв, клопотань та заперечень щодо заявлених вимог не скористався. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] 11 вересня 2016 року зареєструвала своє право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: 4823983800:01:000:0606, площею 2.9216 га, з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Секретарської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, що підтверджується даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 вересня 2016 року №68606587 (а.с.31-32). Із даних витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-4802492672016 від 06 вересня 2016 року вказана земельна ділянка на праві власності належала [PERSON] (а.с.27-30). 01 січня 2006 року [PERSON] уклав з відповідачем договір оренди земельної ділянки №22/Ск строком на 50 років. Згідно умов зазначеного договору орендна плата визначена у фіксованому розмірі 571 грн. 53 коп., яку відповідач повинен сплачувати не пізніше 20 грудня кожного року (а.с.33-34). Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області в цивільній справі №479/187/17 від 13 грудня 2017 року договір оренди землі №22/Ск, укладений 1 січня 2006 року між [PERSON] і ТОВ "Агрофірма Корнацьких" на право оренди земельної ділянки загальною площею 2,92 га, розташованої в межах території Секретарської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, та зареєстрований у Кривоозерському реєстраційному відділі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 1 листопада 2006 року за №040601700083 - розірвано достроково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Корнацьких" на користь [PERSON] - 3 843 грн. 44 коп. заборгованості по орендній платі з урахуванням відрахування податку та збору за період 2009-2016 років, 3 921 грн. 59 коп. пені за затримку внесення орендної плати, а також 1408 грн. судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (а.с.4-6). Згідно даних платіжного доручення №337 від 07 березня 2018 року ТОВ "Агрофірма Корнацьких" перераховано на рахунок Кривоозерського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області грошові кошти в сумі 4 227,78 грн. для погашення боргу перед [PERSON] згідно рішення Апеляційного суду Миколаївської області в цивільній справі №479/187/17 від 13 грудня 2017 року (а.с.7). За загальним правилом, визначеним у положеннях ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона, відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, за змістом ст.13 ЦПК України, право визначення меж та предмету позову, а також підстав позову, надано позивачеві. Станом на 02 жовтня 2018 року позивач та його представник своїх вимог не змінювали, наполягали на їх задоволенні. Положеннями ч.3 ст.12, ст.ст. 76-81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач повинен вказати в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Отже, зміст положень ЦПК України і ЦК України дає підстави для висновку, що право на судовий захист пов'язане виключно з порушенням суб'єктивного права позивача. Суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб'єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.ст.2, 4 ЦПК України, ст.ст.15, 16 ЦК України, абз.2 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі"). При цьому обставину дійсного (реального) порушення відповідачами прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач. Порушення прав позивача має існувати на момент розгляду спору в суді. В інших випадках, не дивлячись навіть на те, що порушення мало місце раніше, позов не підлягатиме задоволенню, оскільки до моменту ухвалення судового рішення об'єкт захисту буде відсутній. Тобто, призначенням суду є захист лише порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів учасників правовідносин через здійснення правосуддя. Конвенція про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року та ст.1 Протоколу №1 до неї передбачають право кожної фізичної або юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнають право держави на здійснення контролю за використанням власності з урахуванням загальних інтересів або для забезпечення стягнення податків, інших зборів чи штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплюються і у національному законодавстві України. Поняття права власності визначено у положеннях ст.316 ЦК України, згідно з якою правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності, що полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст.317 ЦК України. Положеннями ч.1 ст.319\~ЦК України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. За приписами ч.1 ст.321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Даючи правову оцінку позовній вимозі [PERSON] до ТОВ "Агрофірма Корнацьких" щодо повернення земельної ділянки суд констатує наступне: Згідно положень ч.1 ст.34 Закону України "Про оренду землі" у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобовязаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. За умовами договору оренди землі №22/Ск, укладеного 1 січня 2006 року між [PERSON] та ТОВ "Агрофірма Корнацьких" передача орендованої земельної ділянки має здійснюватись за актом її приймання. Документального підтвердження повернення [PERSON] земельної ділянки після припинення договору її оренди відповідачем не надано, тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Згідно умов зазначеного договору орендна плата визначена у фіксованому розмірі 571 грн. 53 коп., яку відповідач повинен сплачувати не пізніше 20 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по орендній платі. На час звернення до суду з даним позовом 04 квітня 2018 року відповідач продовжує користуватися належною [PERSON] земельною ділянкою. Ці твердження позивачки, що земельна ділянка обробляється ТОВ "Агрофірма Корнацьких" протягом розгляду справи в суді не спростовано. За наданими позивачкою письмовими доказами (а.с.9-10), вона, 18 січня 2018 року зверталася письмово до посадових осіб товариства з вимогою виплатити їй заборгованість з орендної плати за 2017 рік. Підтвердження виплати щорічної орендної плати на користь орендодавця за 2017 рік немає. Зважаючи на викладене суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивачки орендної плати, визначеної у фіксованому розмірі 571 грн. 53 коп. Разом з тим, з урахуванням умов п. 11 договору оренди землі №22/Ск, укладеного 01 січня 2006 року між [PERSON] та ТОВ "Агрофірма Корнацьких", за якими відповідач повинен сплачувати не пізніше 20 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по орендній платі, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача 142,88 грн. - заборгованості по орендній платі за три місяці 2018 року є передчасною, тому не підлягає до задоволення. Вирішуючи питання задоволення вимог про стягнення пені, при задоволенні вимог щодо стягнення заборгованості по орендній платі, суд враховує положення пункту 14 договору оренди, яким передбачено, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,3% несплаченої суми за кожний день прострочення. Виключень за цими наслідками цивільно-правової відповідальності орендаря договором не передбачено. Отже, виходячи з обсягу заявлених вимог, проведеного позивачкою розрахунку пені за період з 26 травня 2017 року по 20 березня 2018 року, внаслідок чого загальна сума пені за несвоєчасне внесення орендної плати складе 510 грн. 94 коп., з якої, після її сплати, позивачка особисто внесе визначені державою податок та збір. Крім того, урахуванням положень ч.2 ст.785 ЦК України, також підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення із ТОВ "Агрофірма Корнацьких" на користь [PERSON] неустойки за час прострочення виконання з повернення об'єкта оренди, яка станом на час звернення за захистом свого права складала 285 грн. 76 коп. Даючи правову оцінку позовній вимозі [PERSON] до ТОВ "Агрофірма Корнацьких" щодо судових витрат, пов'язаних із розглядом судової справи №479/187/17 суд констатує наступне: Згідно положень ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: 1)\~на професійну\~правничу допомогу; 2) повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3)\~повязані з\~витребуванням доказів,\~проведенням огляду\~доказів за\~їх місцезнаходженням,\~забезпеченням доказів; 4) повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до приписів ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи повязані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до приписів ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом пяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Таким чином, виходячи із системного аналізу нормативних положень ст.ст. 133, 141, 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що судові витрати понесені позивачкою, пов'язані із розглядом судової справи №479/187/17 про дострокове розірвання договору оренди і стягнення заборгованості по орендній платі, по якій вже ухвалено судове рішення, яке набрало законної сили 13 грудня 2017 року, не можна віднести до витрат, пов'язаних із розглядом судом даного спору, тому суд не має законних підстав для задоволення цієї вимоги та відмовляє позивачу у їх відшкодуванні.

Outcome: partial