Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

до суду звернувся [PERSON] із позовною заявою до ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ" про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів. У позовній заяві позивач вказує, що 01.09.2016, між ним та відповідачем, укладено договір фінансового лізингу № 0212 з додатками до нього, предметом якого був трактор JINMA 260Е. За вказаним договором відповідач, як лізингодавець брав на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу, тобто йому, на строк та на умовах, передбачених договором. Його запевнили у вигідності умов договору порівняно з кредитними пропозиціями, а також про те, що після підписання правочину та часткової оплати, трактор привезуть йому на наступний день. Після підписання вказаного договору ним на розрахунковий рахунок відповідача було сплачено кошти в сумі 25988 грн комісії за організацію договору, так як це, зі слів представника лізингової компанії, було необхідно для підготовки документів для отримання трактора. Після сплати представник відповідача надала договір та інші документи для підписання, запевнивши його, що на наступний день 02.09.2016 йому необхідно сплатити ще 29000 грн - платежу по договору лізингу № 0212 від 01.09.2016, після чого йому привезуть трактор. Вказані документи він підписав та сплатив суми коштів, що підтверджується квитанціями про оплату. Позивач вважає, що при укладенні договору відповідач ввів його в оману щодо істотних умов, а саме: договір укладено в м. Полтава, хоча в договорі місцем укладення зазначено м. Київ; від імені відповідача діяла особа - [PERSON], яка не надала належних доказів щодо її повноважень; у договорі не визначено та приховано продавця товару; для ознайомлення поданий екземпляр договору з ціню предмету договору 55000,00 грн, а на підпис надано екземпляр договору з ціною предмету договору 4940,68 доларів США, що на момент його підписання складала 129940,00 грн та з правом відповідача змінювати ціну в залежності від коливання курсу валюти. Крім того, умови оспорюваного правочину порушують положення Закону України від 12.05.1991 «Про захист прав споживачів», оскільки є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є підставою для визнання такого договору недійсним. До того ж, після підписання договору, відповідач не відповідає на усні звернення та лист позивача, трактор не передав на виконання умов договірних зобов'язань, що завдало позивачу шкоди як споживачу. Тому [PERSON] просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 0212 від 01.09.2016, укладений між сторонами, та стягнути з ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ" на його користь сплачені 54988 грн, а також витрати на правову допомогу в сумі 5800 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, позивач суду пояснив, що оспорюваний договір носить характер правочину вчиненого під впливом обману, тому просив його позовні вимоги задовольнити, окрім того позивач зазначив, що цей договір укладений з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», внаслідок застосування відповідачем нечесної підприємницької практики. Представник відповідача ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ" в судове засідання не зявився, направив до суду заяву про розгляд справи без участі представника товариства, позовні вимоги позивача не визнав, з підстав зазначених у запереченнях проти позову та просив відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши докази, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ" про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів підлягають до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.09.2016, між [PERSON] та ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ", було укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого товариство взяло на себе зобов'язання придбати у власність та передати предмет лізингу - трактор JINMA 260Е у користування лізингоодержувачу [PERSON] на строк та на умовах, передбачених договором. 01.09.2016 на виконання Договору фінансового лізингу, [PERSON] сплатив ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ" кошти в розмірі 25988 грн комісії за організацію договору, що підтверджено квитанцією ПАТ «[PERSON] народний капітал» від 01.09.2016. Згідно умов договору фінансового лізингу, комісія за організацію договору першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обов`язкових платежів, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення. Розмір комісії становить 7% від вартості предмета лізингу. Відповідно квитанції № 166 Гадяцького відділення управління ПАТ «Полтава-банк», позивачем [PERSON] 02.09.2016 на рахунок відповідача ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ» сплачено 29000 грн, як платіж по договору лізингу № 0212 від 01.09.2016, тобто виконано умови договору щодо сплати авансового платежу. Як зазначено в договорі, авансовий платіж обов`язковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, який сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця до моменту передачі предмета лізингу. За умовами розділу І Договору лізингу, предметом лізингу є транспортний засіб, зазначений у ст. 1.1 та у Специфікації (Додаток № 2 Договору), в якому визначаються детальні особливості Предмету Лізингу. Як вбачається з додатку № 2 до Договору лізингу, в ньому повно не зазначено особливості предмету лізингу, а саме не зазначені комплектація, об`єм двигуна. Згідно п. 5.8 вказаного договору, лізингоодержувач свідомо обирає предмет лізингу, який визначається у п. 1.1 даного договору. В результаті цього лізингодавець не несе відповідальності за будь-які особливі характеристики або придатність предмета лізингу для будь-якої мети. Відповідно до умов п. 8.2 Договору фінансового лізингу, вартість предмету лізингу на момент укладення договору становить 4940,68 доларів США з урахуванням ПДВ, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 129940 грн. У пункті 8.3 договору зазначено, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату даного договору, може змінюватись у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. Пунктом 8.5 вказаного договору передбачено, що всі платежі, які визначаються у додатку № 1 та Додатку № 3 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця. У Додатку № 1 від 01.09.2016 до цього договору визначено вартість предмета лізингу, яка становить 4940,68 доларів США; авансовий платіж - 30 %; суму виплати авансового платежу - 1482,21 доларів США; щомісячний авансовий платіж - 494,07 доларів США; комісію за організацію договору (7%) 345,85 доларів США, комісію за передачу предмету лізингу (3%) 148,22 доларів США, а Додаток № 3 до договору взагалі відсутній. У поданих запереченнях відповідач зазначив, що через незначний час оренди, графік лізингових платежів був включений у Додаток № 1, а не виділений в окремий аркуш (додаток №3) і дана невідповідність є технічною помилкою. Але суд не може погодитись з даною позицією відповідача, оскільки даний факт не спростовує, а навпаки дає підстави вважати, що сторони остаточно не визначились з вартістю предмета лізингу та не погодили графік сплати лізингових платежів, який в договорі неодноразово згадується як додаток № 3, але до договору не додається. Із змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу. Згідно п. 1.7 договору, лізингодавець передає у користування лізингоодержувачу предмет лізингу протягом строку, що визначений п. 4.1 даного договору, з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: комісія за організацію договору; - авансового платежу; - комісії за передачу предмета лізингу у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору. Пунктом 3.4.3 передбачено, що лізингоодержувач зобов`язаний відмовитись або розірвати договір у передбачених даним договором або чинним законодавством випадках. Зі змісту п. 12.1 слідує, що лізингоодержувач, який не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа та зазначенням реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення повернення коштів. Оспорюваний договір фінансового лізингу не встановлює жодної відповідальності (компенсації) у випадку невиконання лізингодавцем його обов`язків (не поставка, несвоєчасна поставка предмета лізингу). Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача з письмовою вимогою про повернення сплачених ним коштів у сумі 54988 грн, так як вважає договір фінансового лізингу № 0212 від 01.09.2016 недійсним, про що свідчить лист від 13.09.2016. У відповідь, позивач отримав листа ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ" № 88 від 29.09.2016, в якому [PERSON] роз`яснено, що відповідно до договору ним були сплачені кошти в розмірі 53\~600 грн, які згідно п. 9.6 зараховані як комісія за організацію договору в розмірі 9095,80 грн та аванс 45892,20 грн. У разі, якщо виникло бажання розірвати договір, йому потрібно відправити відповідну заяву, в якій чітко вказати бажання розірвати договір, тоді договір буде розірвано відповідно до ст. 12 п. 12.1. Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), договір купівлі-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм, оренду з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 ЦК України та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів(змішаний договір). Виходячи з аналізу вищевказаних норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, законодавством передбачено, що договір фінансового лізингу укладається в письмовій формі, а при укладенні договору фінансового лізингу відносно транспортного засобу при передачі його в найм чи при його продажу договір лізингу підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У частинах 2 та 3 ст. 216 ЦК України зазначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а винна сторона зобов'язана відшкодувати іншій стороні завдані вчиненням недійсного правочину збитки. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діяльність з надання будь-яких послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання ліцензії. Фінансовий лізинг, а також адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовими послугами (пункти 5 та 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу(ліцензії) може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання умов договорів недійсними. Згідно правовової позиції Верховного Суду України у справі № 6-330цс16, визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-XII). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. За частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4). Проаналізувавши зміст спірного договору фінансового лізингу суд приходить до висновку, що положення вказаного договору, укладеного між [PERSON] та ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ» 01.09.2016, обмежують права позивача, як споживача, передбачені Законами України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі та вцілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, а тому є несправедливими і порушують вимоги чинного законодавства. З вищевикладених підстав суд вважає за необхідне визнати умови договору фінансового лізингу несправедливими, а договір недійсним та стягнути з ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ» на користь [PERSON] сплачені ним кошти в сумі 54988 грн. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України, до судових витрат також відносяться витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. З матеріалів справи вбачається про наявність договору про надання правової допомоги від 08.09.2016, що укладений між адвокатом [PERSON], що діє на підставі Свідоцтва Полтавської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури № 1237 від 15.06.2012 та позивачем [PERSON] Відповідно розрахунку компенсації витрат (адвоката) на правову допомогу, згідно договору про надання правової допомоги № 08-09 від 08.09.2016, з яким також погодився [PERSON], витрати на правову допомогу становлять 5800 грн. Перерахунок коштів за правову допомогу підтверджується квитанцією № 04/11 від 04.11.2016, згідно якої, позивачем сплачено адвокату [PERSON] за надання правової допомоги 5800 грн. З огляду на вищевикладене, суд вважає необхідним стягнути витрати на правову допомогу, оскільки вказані вимоги ґрунтуються на нормах чинного законодавства та знайшли своє підтвердження належними доказами. На підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, судовий збір в розмірі 1102 (тисяча сто дві) грн 40 коп. підлягає до стягнення з відповідача на користь держави.

Outcome: approved