Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

У січні 2020 року позивач товариство з обмеженою відповідальністю "Видавнича група КМ-Букс" (далі - ТОВ "Видавнича група КМ-Букс") звернулося в порядку цивільного судочинства до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] про спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги ТОВ "Видавнича група КМ-Букс" обґрунтовувало тим, що [INFO] відповідач [PERSON] на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook поширила щодо позивача інформацію, яка, на його думку, є недостовірною, а саме: "Історія з поганим запахом, яка тільки видається особистою. У березні 2017 у видавництві [INFO] вийшов з друку мій роман " [INFO] " накладом 1500 прим. Мало, але сказали, додрукують, як закінчиться на складі. (раніше там же вийшов роман "[INFO]", але ця історія саме про " [INFO] "). Відбулася презентація в "[INFO]", автограф-сесії на Арсеналі, стартували продажі, всі раді. Квартальні звіти про продажі попри наявність у видавця власної всеукраїнської мережі книгарень "[INFO]", інтернет-магазину та інших реалізаторів у сумі дали "шалений" результат для добре відомого читачу автора - 449 примірників за 10 місяців. Особливо мене вразили 16 проданих примірників за IV квартал (і в мережі, і поза нею) при тому, що за ці три місяці я сама їх купила більше - на подарунки і для сільських бібліотек. Продажі другого роману були не набагато кращими. Зі слів видавця - не продається українське, що поробиш. Тож я вирішила полегшити тяжку видавничу долю і запропонувала викупити залишки і розірвати угоду між нами, повернувши собі права на тексти. Тож про "[INFO]": Видано: 1500 прим. Автору видано 10 прим. авторських. Продано згідно звітів 449 прим. Викуплено автором 992 прим. (угода про розірвання стосунків від 31.03.2018 і чек від 06.04.2018 про сплату за "залишки надрукованого та нереалізованого тиражу"). В сухому залишку - 49 примірників моєї книги десь "загуляли", буває. Але минуло вже більше 10 місяців, а мої книжки все ще виринають в інтернет-магазинах " [INFO] " та "[INFO]", активно продаються в інших інтернет-книгарнях (додаю 5 с віжих скрінів від 6 лютого 2019), але апофігєй апофеозу свіжий - та сама "[INFO]" представлена у списку книг видавництва [INFO], запропонованому в січні 2019 українським бібліотекам для замовлення!!! (фото додаю). ТОЖ КІЛЬКА ПИТАНЬ ДО ВИДАВЦЯ: Коли вже у вас закінчаться ті нещасні 49 примірників?! І ще - якщо ви й досі тою книжкою торгуєте попри розірвання наших стосунків і викуп автором усього, що залишилося, то чому автор уже рік не отримує ні звітів, ні колишніх смішних роялті від вас (як і звіту за 1 квартал 2018 ще до викупу)? Я знаю також, що чимало авторів ставлять собі та колегам по перу подібні питання, тому що жоден не може перевірити правдивість інформації від видавця, але не наважуються їх озвучити, щоб не накликати немилість, адже так хочеться побачити своє прізвище на обкладинці. Але так уже сталося - я ціную порядність у людських стосунках і у партнерських стосунках видавець-автор також, тому не змовчу. ПС За сьогоднішньої відкритості багатьох процесів неважко прослідкувати, скільки "[INFO]" замовлять і отримають бібліотеки. І я прослідкую. ППС Після того, як я викупила книжки і повідомила про це на ФБ, не маючи власної мережі книгарень, я за 10 днів продала стільки, як видавці звітували мені за квартал по Україні. Добре, що товар не молочний, книжки помалу продаються, люди замовляють собі й на подарунки. Але я не планую конкурувати у продажах із видавцем та потужними інтернет-магазинами, які, виходить, торгують тим, чого в природі бути не може, якщо вірити тому ж видавцю". ТОВ "Видавнича група КМ-Букс" стверджувало, що поширенням вказаної інформації завдано шкоду його діловій репутації, а тому він просив суд визнати наведену вище інформацію недостовірною, зобов`язати відповідача [PERSON] видалити допис з недостовірною інформацією та розмістити на її сторінці в соціальній мережі Facebook резолютивну частину рішення у цій справі не пізніше п`ятнадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили. Також позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 200000,00 грн. Відповідач подала до суду відзив на позову заяву ТОВ "Видавнича група КМ-Букс", в якому зазначила, що 01 березня 2017 року між нею ТОВ "Видавнича група КМ-Букс" було укладено договір № 004.2017АВТ, відповідно до якого [PERSON] передала позивачеві виключні майнові права на використання літературного твору за умовною назвою " [INFO] ", серія " [INFO] " ( [INFO] ). 31 березня 2018 року цей договір було розірвано, а тому з цієї дати ТОВ "Видавнича група КМ-Букс" втратило всі права на літературний твір. Проте і після 31 березня 2018 року позивач продовжував протиправно здійснювати реалізацію книги: роман " [INFO] " авторства [PERSON] (творчий псевдонім [PERSON] ) ISBN [NUMBER] . Про це і зазначила у своєму дописі від 07 лютого 2019року [PERSON] . Наданий ТОВ "Видавнича група КМ-Букс" на підтвердження своїх вимог висновок комплексного експертного психолого-лінгвістичного дослідження писемного мовлення від 23 липня 2019 року № 5294/312, складений судовими експертами Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені М.С.Бокаріуса, на думку відповідача, є недопустимим доказом. З цих підстав [PERSON] просила суд відмовити ТОВ "Видавнича група КМ-Букс" у задоволенні його позовних вимог. Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що після розірвання договору від 01 березня 2017 року № 004.2017АВТ залишки надрукованого, але не реалізованого тиражу книги "[INFO]" у кількості 992 примірників були викуплені відповідачем [PERSON] . У своєму дописі від [INFO] на сторінці в соціальній мережі Facebook [PERSON] стверджувала, що її роман було видано тиражем 1500 примірників, з яких 992 було викуплено нею 06 квітня 2018 року, 10 примірників було наданої їй як автору, 449 - продано позивачем, а 49, як зазначила відповідач, - "десь загуляли". Таким чином, [PERSON] припускає, що ТОВ "Видавнича група КМ-Букс" після 31 березня 2018 року без її згоди продає 49 примірників її книги "[INFO]", однак такі твердження спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи. У своїх запереченнях [PERSON] наголосила, що саме на позивача у справі покладається обов`язок довести факт поширення недостовірної інформації. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з мотивів, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач у судовому засіданні підтвердила факт того, що [INFO] нею на її сторінці в соціальній мережі Facebook, яка є загальнодоступною для всіх користувачів цієї мережі, опубліковано допис, що містить інформацію, спростувати яку вимагає позивач. Однак [PERSON] наполягала на тому, що поширена нею інформація є достовірною, а тому просила суд відмовити ТОВ "Видавнича група КМ-Букс" у задоволенні його позову. Представник відповідача у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ "Видавнича група КМ-Букс" з підстав, наведених у відповіді на відзив та запереченнях. Також представник відповідача просив суд зменшити витрати на правничу допомогу. Заслухавши вступні слова представника позивача, відповідач та її представника, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і ч. ч. 2, 3 ст. 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Відповідно до ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (ст. 201 ЦК України). Відповідно до ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. За змістом ст. 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Аналогічні приписи закріплені у ст. 1 Закону України "Про інформацію". Ст. 5 цього Закону передбачено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Ст. 7 Закону України "Про інформацію" передбачено, що право на інформацію охороняється законом. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію. За змістом ст. ст. 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин: 1) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; 2) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; 3) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; 4) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Законом України від 27 березня 2014 року № 1170-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про інформацію" та Закону України "Про доступ до публічної інформації" виключено ч. 3 ст. 277 ЦК України, якою було закріплено презумпцію добропорядності, згідно з якою обов`язок доказування достовірності поширеної інформації покладається на відповідача. Таким чином, доказування у справах про дифамацію повинно здійснюватись з урахуванням загальних правил доказування, закріплених у ЦПК України. Так, позивач доводить обґрунтованість свого позову, а саме: поширення інформації відповідачем та її недостовірність (такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, сформульованій у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 761/7795/17, від 10 жовтня 2018 року у справі № 521/19965/16). [INFO] відповідача [PERSON] на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook ([INFO]) розмістила допис, який містив інформацію такого змісту: "Історія з поганим запахом, яка тільки видається особистою. У березні 2017 у видавництві [INFO] вийшов з друку мій роман "[INFO]" накладом 1500 прим. Мало, але сказали, додрукують, як закінчиться на складі. (раніше там же вийшов роман "[INFO]", але ця історія саме про " [INFO] "). Відбулася презентація в "[INFO]", автограф-сесії на Арсеналі, стартували продажі, всі раді. Квартальні звіти про продажі попри наявність у видавця власної всеукраїнської мережі книгарень "[INFO]", інтернет-магазину та інших реалізаторів у сумі дали "шалений" результат для добре відомого читачу автора - 449 примірників за 10 місяців. Особливо мене вразили 16 проданих примірників за IV квартал (і в мережі, і поза нею) при тому, що за ці три місяці я сама їх купила більше - на подарунки і для сільських бібліотек. Продажі другого роману були не набагато кращими. Зі слів видавця - не продається українське, що поробиш.Тож я вирішила полегшити тяжку видавничу долю і запропонувала викупити залишки і розірвати угоду між нами, повернувши собі права на тексти. Тож про "[INFO]": Видано: 1500 прим. Автору видано 10 прим. авторських. Продано згідно звітів 449 прим. Викуплено автором 992 прим. (угода про розірвання стосунків від 31.03.2018 і чек від 06.04.2018 про сплату за "залишки надрукованого та нереалізованого тиражу"). В сухому залишку - 49 примірників моєї книги десь "загуляли", буває. Але минуло вже більше 10 місяців, а мої книжки все ще виринають в інтернет-магазинах " [INFO] " та "[INFO]", активно продаються в інших інтернет-книгарнях (додаю 5 свіжих скрінів від 6 лютого 2019), але апофігєй апофеозу свіжий - та сама "[INFO]" представлена у списку книг видавництва [INFO], запропонованому в січні 2019 українським бібліотекам для замовлення!!! (фото додаю). ТОЖ КІЛЬКА ПИТАНЬ ДО ВИДАВЦЯ: Коли вже у вас закінчаться ті нещасні 49 примірників?! І ще - якщо ви й досі тою книжкою торгуєте попри розірвання наших стосунків і викуп автором усього, що залишилося, то чому автор уже рік не отримує ні звітів, ні колишніх смішних роялті від вас (як і звіту за 1 квартал 2018 ще до викупу)? Я знаю також, що чимало авторів ставлять собі та колегам по перу подібні питання, тому що жоден не може перевірити правдивість інформації від видавця, але не наважуються їх озвучити, щоб не накликати немилість, адже так хочеться побачити своє прізвище на обкладинці. Але так уже сталося - я ціную порядність у людських стосунках і у партнерських стосунках видавець-автор також, тому не змовчу. ПС За сьогоднішньої відкритості багатьох процесів неважко прослідкувати, скільки "[INFO]" замовлять і отримають бібліотеки. І я прослідкую. ППС Після того, як я викупила книжки і повідомила про це на ФБ, не маючи власної мережі книгарень, я за 10 днів продала стільки, як видавці звітували мені за квартал по Україні. Добре, що товар не молочний, книжки помалу продаються, люди замовляють собі й на подарунки. Але я не планую конкурувати у продажах із видавцем та потужними інтернет-магазинами, які, виходить, торгують тим, чого в природі бути не може, якщо вірити тому ж видавцю" (цитата зі збереженням особливостей авторського написання). Поширенням інформації слід вважати: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Зважаючи на те, що допис відповідача в соціальній мережі Facebook від [INFO] згідно з налаштуваннями приватності її особистої сторінки був доступний необмеженому колу користувачів соціальної мережі Facebook, суд вважає розміщення [PERSON] такого допису є поширенням інформації. У судовому засіданні відповідач визнала той факт, що [INFO] нею на її персональній сторінці соціальній мережі Facebook було розміщено допис, який містив інформацію, спростувати яку вимагає позивач. Згаданий допис відповідача є вільному доступі в соціальній мережі Facebook, а його електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом представника позивача, була наданим ним суду (а. с. 126-130). Також суд звертає увагу відповідача та її представника, що скріншот не є оригіналом документу, а є лише формою фіксування електронного доказу. Отож, така копія має бути засвідчена електронним цифровим підписом особи, яка її подає, або можливо подати роздрукований скріншот, як паперову копію електронного доказу - посвідчений підписом і з вказаною датою. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. У рішенні від 10 серпня 2006 року у справі "Ляшко проти України" (заява № 21040/02) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет п. 2 ст. 10 Конвенції застосовується не тільки до "інформації" чи "ідей", які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе "демократичне суспільство". Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права. Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і у цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. Інформація такого змісту: "… Тож про "[INFO]": Видано: 1500 прим. Автору видано 10 прим. авторських. Продано згідно звітів 449 прим. Викуплено автором 992 прим. (угода про розірвання стосунків від 31.03.2018 і чек від 06.04.2018 про сплату за "залишки надрукованого та нереалізованого тиражу"). В сухому залишку - 49 примірників моєї книги десь "загуляли", буває. Але минуло вже більше 10 місяців, а мої книжки все ще виринають в інтернет-магазинах " [INFO] " та "[INFO]", активно продаються в інших інтернет-книгарнях (додаю 5 свіжих скрінів від 6 лютого 2019)…", повідомлена відповідачем у стверджувальній формі. Поширена відповідачем інформація порушує особисті немайнові права ТОВ "Видавнича група КМ-Букс", зокрема право на ділову репутацію та її недоторканність, позаяк подібні висловлювання [PERSON] виконують умовну (стимулюючу), підкріплюючу та дискирмінативну функцію, оскільки транслюють соціальну негативну установку в якості відповідного сигналу для реакції реципієнтів і спрямовані до негативної оцінки ТОВ "Видавнича група КМ-Букс". Таким чином, експресивні і логічні посили, що містить згаданий інформаційний матеріал, потенціювали негативне ставлення інших користувачів соціальної мережі Facebook до діяльності ТОВ "Видавнича група КМ-Букс". Те, що ця інформація є негативною, стосується позивача та не є оціночним судженням, підтверджується висновком комплексного експертного психолого-лінгвістичного дослідження писемного мовлення від 23 липня 2019 року № 5294/312, виконаним складеним судовими експертами Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені І.С. Бокаріуса [PERSON] та [PERSON] (а. с. 21-60). Водночас суд звертає увагу, що [PERSON] та [PERSON] не повідомялилсь про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України, а тому за своїм змістом та формою висновок від 23 липня 2019 року № 5294/312 не є висновком експерта у розумінні ст. 102 ЦПК України, проте є письмовим доказом, який оцінюється судом у сукупності з іншими доказами, зібраними справі. Інші висловлювання у дописі [PERSON] від [INFO] виражені у формі оціночних суджень, а тому не підлягають спростуванню. Також спростуванню не підлягають коментарі інших користувачів соціальної мережі Facebook під дописом відповідача, оскільки дифамаційного позову до них не пред`явлено. Поширена [PERSON] інформація такого змісту: "… Тож про "[INFO]": Видано: 1500 прим. Автору видано 10 прим. авторських. Продано згідно звітів 449 прим. Викуплено автором 992 прим. (угода про розірвання стосунків від 31.03.2018 і чек від 06.04.2018 про сплату за "залишки надрукованого та нереалізованого тиражу"). В сухому залишку - 49 примірників моєї книги десь "загуляли", буває. Але минуло вже більше 10 місяців, а мої книжки все ще виринають в інтернет-магазинах " [INFO] " та " [INFO] ", активно продаються в інших інтернет-книгарнях (додаю 5 свіжих скрінів від 6 лютого 2019)…" є недостовірною. Так, судом з`ясовано, що 01 березня 2017 року [PERSON] (псевдонім " [PERSON] ") (автор) та ТОВ "Видавнича група КМ-Букс" було укладено договір № 004.2017АВТ, відповідно до якого відповідач передала позивачеві виключні майнові права, перелічені у п. 2.1 договору, на використання літературного твору за умовною назвою " [INFO] ", серія " [INFO] " ( [INFO] ) (а. с. 107). На підставі угоди від 31 березня 2018 року указаний договір було розірвано, а тому з цієї дати ТОВ "Видавнича група КМ-Букс" втратило виключні майнові права на твір (а. с. 108). У своєму дописі відповідач зазначала, що її роман було видано тиражем 1500 примірників, з яких 992 примірники 06 квітня 2018 року були викуплені самою авторкою, 10 видано їй у якості примірників автору, 449 продані позивачем, а решта 49 - десь "загуляли", отже, що вони залишилися поза звітністю та продовжують продаватись ТОВ "Видавнича група КМ-Букс". Нормою ч. 3 ст. 15 Закону України "Про авторське право і суміжні права" передбачено, що виключне право автора (чи іншої особи, яка має авторське право) на дозвіл чи заборону використання твору іншими особами дає йому право дозволяти або забороняти демонстрацію, розповсюдження твору шляхом першого продажу. Водночас ч. 7 цієї статті Закону визначено, якщо примірники правомірно опублікованого твору законним чином введені у цивільний обіг шляхом їх першого продажу в Україні, то допускається їх повторне введення в обіг шляхом продажу, дарування тощо без згоди автора (чи іншої особи, яка має авторське право) і без виплати авторської винагороди, а щодо творів образотворчого мистецтва - з урахуванням положень ст. 27 цього Закону Наведене свідчить, що примірники твору, які були продані ТОВ "Видавнича група КМ-Букс" за час дії договору від 01 березня 2017 року № 004.2017АВТ, а потім викуплені видавництвом у покупців, вважаються введеними у цивільний обіг шляхом їх першого продажу, а тому згода [PERSON] на їх повторний продаж не потрібна. Матеріалами справи засвідчується, що станом на 31 березня 2018 року у позивача було 935 примірників книги, які не були введені в цивільний обіг, та 57 примірників, які були введені в цивільний обіг за згоди відповідача, та повернуті йому покупцями (а. с. 131-136). Отже, загальна кількість примірників становила 992 одиниці, які за актом від 06 квітня 2018 року № 2915 були передані [PERSON] (а. с. 110). 13 примірників книги, які були повернуті ТОВ "Видавнича група КМ-Букс" після 31 березня 2018 року, були введеними в цивільний обіг і не потребували згоди [PERSON] на їх продаж (а. с. 138-146). Ці обставини підтверджуються належними, допустимими доказами і засвідчують, що поширена [PERSON] є недостовірною. Згідно з ч. ч. 4, 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. У п. п. 24, 25 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 "Про cудову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що суд, ухвалюючи рішення про спростування поширеної недостовірної інформації, у рішенні за необхідності може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Позивач вимагав спростувати поширену відповідачем інформацію шляхом зобов`язання останньої видалити її допис від 07 лютого 2019 року. Однак Верховний Суд у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 757/14418/20-ц зазначив, що такий спосіб судового захисту, як вилучення певної інформації не відповідає змісту позовних вимог і по суті, є цензурою діяльності щодо певної особи. Зважаючи на викладене, суд вважає, що спростування недостовірної інформації, поширеної [INFO] [PERSON] на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook, повинно бути здійснено у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення, - шляхом зобов`язання відповідача [PERSON] опублікувати на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook резолютивну частину судового рішення у цій справі. За приписами ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню, крім випадку неумисного повідомлення викривачем недостовірної інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" в порядку, передбаченому зазначеним Законом, яка підлягає спростуванню. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. П. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Вирішуючи питання про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. ТОВ "Видавнича група КМ-Букс" має право на відшкодування моральної шкоди, спричиненої приниженням його ділової репутації. Розмір відшкодованої шкоди повинен відповідати правовідносинам сторін, їх ступеню вини, потребам та можливостям здійснити дійсні відшкодування шкоди без постановлення будь-кого зі сторін у скрутне становище. Виходячи з засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про необхідність визначити розмір відшкодування моральної шкоди ТОВ "Видавнича група КМ-Букс" у розмірі 2500,00 грн та стягнути цю суму з відповідача [PERSON] на користь позивача. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи, позивачем було надано угоду про надання адвокатом правової допомоги від 19 серпня 2020 року № 1/08-20, укладену між ТОВ "Видавнича група КМ-Букс" та адвокатом Сисовим В.С., з додатком № 1 до нього, рахунок на оплату від 18 січня 2021 року та видаткові касові ордери від 29 та 30 вересня 2021 року, що засвідчує оплату позивачем правничої допомоги у сумі 20000,00 грн. Водночас за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. ч. 3, 5, 9 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: partial