Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

В березні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та Приватної агрофірми „Тарасівка" 106 004 грн. відсотків за користування позикою за період з 16.03.2012 року по 15.02.2013 року, 2 569 грн.. 81 коп. інфляційних нарахувань, 8 833 грн.. 72 коп. - 3% річних, а всього 117 408 грн.. 11 коп. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 12.05.2011 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики на суму 321 226 грн. зі кінцевим терміном повернення до 15 вересня 2011 року та сплатою 3% від суми заборгованості за кожен місяць користування коштами. В цей же день з Приватною агрофірмою „Тарасівка" був укладений договір поруки з метою забезпечення виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань. Боржник свої зобов'язання не виконав. Рішенням суду з Приватної агрофірми „Тарасівка" було стягнуто 388 991 грн. 49 коп. заборгованості за період з 16 вересня 2011 року по 15 березня 2012 року. Зазначене рішення суду було фактично виконане лише 15 лютого 2013 року. Тому позивач просив стягнути з відповідачів відсотки за користування коштами в період з 16 березня 2012 року по 15 лютого 2013 року, а також застосувати до них відповідальність у вигляді інфляційних та 3% річних за кожен день прострочення, яка передбачена ст. 625 ЦК України. Рішенням Коропського районного суду від 03 червня 2014 року позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок стягнення грошового зобов'язання 2569 грн. 81 коп. та 246 грн. 30 коп. судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати дане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права. Апелянт зазначає, що проценти за користування позикою, передбачені договором, та 3 % річних, передбачені ст. 625 ЦК України, це різні за своєю природою відсотки. Вказує, що фактично заборгованість була погашена 15.02.2013 року, а тому за період з 16.03.2012 року по 15.02.2013 року він має право на отримання відсотків за користування його коштами, а також на отримання коштів, передбачених ст. 625 ЦК України. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Розглядаючи справу, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не надано доказів, що він є учасником ринку фінансових послуг і на нього поширюється Закон України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а тому його вимоги підлягають задоволенню лише в частині стягнення інфляційних нарахувань. Апеляційний суд не погоджується із даним висновком суду, оскільки він не відповідає встановленим по справі обставинам та не ґрунтується на вимогах закону. Судом встановлено, що 12 травня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого, [PERSON] отримав в позику 321 226 грн. зі сплатою 3 % від суми заборгованості щомісяця з кінцевим терміном повернення до 15 вересня 2011 року (а.с.7). В цей же день в рахунок забезпечення зобов'язань [PERSON] за даним договором, між [PERSON], [PERSON], ПАФ „Тарасівка" було укладено договір поруки від 12 травня 2011 року, за яким поручителя зобов'язались відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником взятих на себе зобов'язань (а.с.8). Рішенням Коропського районного суду від 01 червня 2012 року, яке набрало законної сили 03 липня 2012 року, з ПАФ „Тарасівка" на користь [PERSON] було стягнуто 388 991 грн. 49 коп. заборгованості за позикою, яка виникла станом на 15 березня 2012 року (а.с.11-12). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку відсотки за користування позикою за період з 16 березня 2012 року по 15 лютого 2013 року (день, коли боржником розпочалось погашення основної суми боргу). Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк та порядку, що встановлені договором. Аналіз норм чинного законодавства (зокрема п. п. 6, 7 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ст. ст. 553, 1046 ЦК України) дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику, поручительства) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але і фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності. Договір позики є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2012 у справі № 6-48 цс 12, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Відповідно до умов укладеного від сторонами договору позики (п.2) за користування позикою сплачуються відсотки в розмірі 3% від суми заборгованості за кожен місяць. Отже, позикодавець [PERSON] має право на отримання відсотків у розмірі 3% щомісячно за весь час фактичного користування позичальником коштами. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач в позовній заяві визначив період користування коштами з 16 березня 2012 року по 15 лютого 2013 року. Згідно розрахунку позивача сума нарахування відсотків за користування позикою за період з 16 березня 2012 року по 15 лютого 2013 року становить 106 004,58 грн. Позивачем також заявлені вимоги про стягнення з відповідачів в солідарному порядку 3 % річних за кожен день прострочення та інфляційних нарахувань. Апеляційний суд, розглядаючи дані позовні вимоги, виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов?язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Належним виконанням зобов?язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов?язки сторін зобов?язання. Проценти, визначені статтями 536, 1048 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі і після настання терміну їх повернення. За порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднання до невиконаного обов'язку, нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених ст. 1048 ЦК України, і процентів, що стягуються у відповідності до ст. 625 ЦК України, а також відсутність в чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536, 1048 ЦК України, та відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох відсотків річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірним. Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для відмови у захисті права позивача на отримання відсотків, передбачених умовами договору, а також ч. 2 ст. 625 ЦК України, як відповідальності за невиконання грошового зобов?язання. Згідно розрахунків позивача, які не спростовані відповідачами, за період з 16 березня 2012 року по 15 лютого 2013 року відсотки за користування позикою згідно умов договору становлять 106 004 грн. 58 коп., інфляційні нарахування - 2569 грн. 81 коп., три відсотки річних - 8833 грн. 72 коп. Суд першої інстанції, розглядаючи справу та стягуючи інфляційні нарахування лише з відповідача [PERSON], залишив поза увагою, що позивачем [PERSON] заявлені позовні вимоги про стягнення сум заборгованості в солідарному порядку з обох відповідачів -[PERSON] та ПАФ „Тарасівка". Доказів про припинення поруки в справі відсутні. За викладених обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позову [PERSON] в повному обсязі. На підставі ст. 88 ЦПК України здійснюється перерозподіл судових витрат.

Outcome: approved