Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні правом власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, в якому просить визнати [PERSON] такоим, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі окрім позивача та її батьків зареєстрований, але не проживає її брат - [PERSON] . Вказує, що відповідач зареєстрований у спірній квартирі з 2007 року, проте фактично за вказаною адресою ніколи не проживав. Крім того з 2018 року відповідач є власником квартири [ADDRESS] , де він і проживає зі своєю сім`єю. Проте в добровільному порядку відповідач припинити свою реєстрацію в квартирі позивача відмовляється, а його реєстрація в квартирі створює позивачеві перешкоди у здійсненні права власності, зокрема позивач змушена сплачувати комунальні послуги з урахуванням всіх зареєстрованих осіб, в тому числі і відповідача, який в квартирі фактично не проживає, а тому позивач вважає, що відповідач втратив право користування житлом, яке належить позивачеві на праві власності. Ухвалою суду від 22.06.2021 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13.08.2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено судовий розгляд по суті. Представник позивача - адвокат Кириченко Р.В. в судовому засіданні в інтересах свого довірителя позовні вимоги підтримав. Зазначив, що відповідач є братом позивача, його місце проживання зареєстровано за адресою [ADDRESS] , в квартирі, яка на праві власності належить позивачеві. При цьому відповідач у вказаній квартирі ніколи не проживав, має у власності інше житло, де і мешкає зі своєю родиною, проте добровільно знятися з реєстрації в квартирі позивача відмовляється. З Урахуванням викладеного вважає, що є підстави для задоволення позову. Проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, шляхом направлення судових повісток за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, також за адресою належної йому на праві власності квартири, крім того шляхом розміщенняоголошення на офіційному вебсайті судової влади України, в судове засідання не з`явився з невідомої суду причини, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, з урахуванням змісту статей 223, 280 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість ухвалення заочного рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, допитавши свідків, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого: Судом встановлено, щона підставі договору купівлі-продажу від 30.01.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №192, [PERSON] власником Ѕ частки квартири [ADDRESS] (а.с. 10). На підставі договору дарування частки квартири від 11.06.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2186 , [PERSON] власником Ѕ частки квартири [ADDRESS] (а.с. 12-13). З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, вбачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 14-15). Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с.20). З Акту про непроживання особи за місцем реєстрації від 02.08.2021 вбачається, що в квартирі [ADDRESS] з 2008 року громадянин [PERSON] не проживає, в квартирі відсутні будь-які речі, які належать [PERSON] , в квартирі постійно проживають [PERSON] , [PERSON] (а.с. 33). З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, вбачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] з 26.12.2018 року (а.с. 16-17). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] (кожен окремо) суду пояснили, що вони є батьками позивача та відповідача. Квартиру [ADDRESS] [PERSON] та його донька (позивач) придбали у 2007 році по Ѕ частці, в подальшому [PERSON] свою Ѕ частку подарував доньці - позивачу у справі оскільки у їх сина - [PERSON] (відповідача) є житло, яке належить йому на праві власності, де він і проживає зі своєю родиною Відповідач в спірні квартирі ніколи не проживав, проте його місце проживання зареєстроване у вказаній квартирі. Після того, як [PERSON] подарував позивачці свою частку квартири відповідач відмовляється з ними спілкуватись, добровільно знятись з реєстрації відмовляється. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи, що судом не встановлено чинення перешкод відповідачу в користуванні квартирою, а також, те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації його постійного проживання досить тривалий час (з 2008 року) без поважних причин (протилежного судом не встановлено), має у власності інше житло, суд дійшов висновку про задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою. При цьому суд дійшов висновку, що задоволення позову не порушує право відповідача на житло. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42). Отже, в даній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо Суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції. Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47). Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР. Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст.391, тому для суду є беззаперечним те, що втручання у його права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Щодо того, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що спірний будинок має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідач тривалий час у спірній квартирі не проживає, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що він проживає в спірній квартирі, користується нею. При цьому, його тривала відсутність, наявність у власності іншої квартири, свідчить про те, що він має інше місце проживання, відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». На переконання суду визнання припиненим права відповідача на користування спірним житлом у контексті принципів Конвенції є пропорційним а баланс прав дотриманим. Крім цього, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, а тому з відповідача на користь позивачанеобхідно стягнути сплачений за подання позовної заяви судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved