Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дитини. В позовній заяві позивач [PERSON] вказала, що з 12 травня 2007 року до 21 травня 2010 року перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] У цьому шлюбі [INFO] народився [PERSON], батьком якого є відповідач. З травня 2010 року сторони проживають окремо, відповідач злісно ухиляється від виховання дитини, не дбає про його фізичний та моральний розвиток дитини, не утримує його, матеріально не забезпечує. У зв'язку з цим просила позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] В судове засідання позивач не з'явилася, надавши до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. Заявлений позов підтримала та просила його задовольнити. З огляду на віддаленість місця проживання позивача (м.Чоп Закарпатської області), наявність на її утриманні малолітньої дитини, її зайнятість на роботі, суд у відповідності з вимогами ч.2 ст.158 ЦПК України вважає можливим клопотання позивача задовольнити та розглянути зазначену цивільну справу без її участі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав та пояснив, що дійсно є батьком малолітнього [PERSON], який в даний час проживає разом з матір'ю. Після розірвання шлюбу він (відповідач) повернувся до свого попереднього місця проживання в [ADDRESS]. Одразу після розлучення він разом зі своїми близькими відвідував сина, але згодом позивач заборонила йому бачитись з дитиною. Почала усілякими способами перешкоджати його спілкуванню із дитиною, не давала можливості приймати участі у вихованні сина, змінила номер свого телефону, заборонила своїм рідним повідомляти про себе та дитину будь-які відомості, чим, в значній мірі, унеможливила виконання ним своїх батьківських обов'язків. Починаючи з 2012 року регулярно сплачував аліменти на користь малолітнього сина, але на даний час через відсутність роботи та скрутна матеріальне становище він має заборгованість по аліментам в сумі близько 5000 грн., які зобов'язується сплатити. Вважає, що жодних обставин, які б свідчили про його злісне ухилення від спілкування, виховання та утримання сина відсутні, він має бажання приймати участь у вихованні сина, спілкуватися з ним, дарувати йому батьківську любов та тепло, тому просив суд відмовити у задоволенні позову. Представник Кодимської районної державної адміністрації Одеської області (органу опіки та піклування) [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] не підтримала та просила відмовити у його задоволенні, вказуючи на відсутність передбачених законом підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON]. На підтвердження цього надала до суду письмовий висновок органу опіки та піклування №01-29/609 від 07 квітня 2016 року про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо вказаної дитини. Представник залученої ухвалою суду від 25 травня 2016 року до участі у справі в якості третьої особи - Чопської міської ради Закарпатської області (органу опіки піклування за місцем проживання малолітнього [PERSON]) в судове засідання не з'явився, але надав до суду письмовий висновок №03-15/1694 від 22 липня 2016 року про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON]. Вислухавши пояснення відповідача [PERSON] та представника Кодимської районної державної адміністрації Одеської області, дослідивши позовну заяву позивача та долучені до позову письмові докази, а також висновки органу опіки та піклування, повно і всебічно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з12 травня 2007 року по 21 травня 2010 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому органом ДРАЦС (копії свідоцтв про шлюб від 12 травня 2007 року та про розірвання шлюбу від 21 травня 2010 року). [INFO] у цьому шлюбі народився [PERSON], батьками якого є сторони (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29 жовтня 2007 року). Стаття 51 Конституції України, а також статті 150 і 180 Сімейного кодексу України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Крім цього, стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ зобов'язує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина. Такий же обов'язок щодо виховання та розвитку дитини на батьків покладає і стаття 59 Закону України «Про освіту». У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали (у т.ч. і Україна), взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту інтересів малолітньої чи неповнолітньої дитини є позбавлення батьківських прав того з батьків, хто неналежно виконує свої батьківські обов'язки. Так, відповідно до частини 2 статті 164 СК України батько або мати можуть бути позбавлені батьківських прав відносно дитини, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по її вихованню. Аналізуючи вказану норму, суд приходить до висновку про те, що ухилення від виконання обов'язку по вихованню дитини є актом свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити в майбутньому. В пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В пункті 16 цієї ж постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина може бути розлучена зі своїми батьками лише у виняткових випадках. Отже, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір чи батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Відповідно до ч.ч.4 та 5 ст.19 СК України у розгляді справи щодо позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дитини обов'язкову участь приймає орган піки та піклування, який надає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору. З цих підстав, Кодимська районна державна адміністрації Одеської області, як орган опіки та піклування, надала до суду письмовий висновок №01-29/609 від 07 квітня 2016 року про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього [PERSON]. Натомість, Чопська міська рада Закарпатської області, як орган опіки та піклування за місцем проживання малолітньої дитини) у висновку №03-15/1694 від 22 липня 2016 року вказала про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно вказаної дитини. В значній мірі вказаний висновок зроблено зі слів позивача [PERSON] При цьому, будь-які пояснення від відповідача зазначений орган опіки та піклування не відбирав. Водночас, взявши до уваги позицію відповідача [PERSON] щодо подальшої участі у вихованні дитини, орган опіки та піклування не навів переконливих аргументів для його позбавлення батьківських прав, не з'ясував характеру відносин між сторонами, не перевірив та не надав оцінки свідчень відповідача щодо перешкод, які йому чинила позивач. За таких обставин суд не може погодитися з цим висновком щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав та ставиться до нього критично, оскільки він винесений без достатніх правових підстав, належним чином невмотивований, не містить обґрунтування доцільності такого рішення з точки зору позитивного впливу на малолітнього [PERSON] При цьому вирішуючи зазначений спір про позбавлення батьківських прав, суд враховує практику розгляду Європейським судом з прав людини справ такої категорії, висновки якого є обов'язковими. Зокрема, Європейський суд з прав людини в п.47 рішення від 12 грудня 2008 року у справ «Савіни проти України» наголосив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (про це ж зазначено і в рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" від 24 лютого 1995 року, п.86). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воноздійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (п.87 рішення у справі «МакМайкла проти Сполученого Королівства»). У рішенні від 07 грудня 2006 року, прийнятому у справі «Хант проти України», Європейський суд з прав людини зазначив, що сам факт заперечення відповідачем позовної заяви про позбавлення батьківських прав, є свідченням його інтересу до дитини, доказом його бажання приймати активну участь у вихованні дитини, допомагати їй матеріально, бажання бути батьком дитини (п.58). Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. В матеріалах справи відсутні безумовні переконливі докази винної поведінки [PERSON], які б свідчили про його злісне ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню малолітнього сина [PERSON]. Водночас, судом встановлено, що відповідачем [PERSON] не вжиті всі передбачені законом можливості для забезпечення належного спілкування з сином, участі в його вихованні та утриманні. Так, відповідач, обґрунтовуючи невизнання позову перешкодами у спілкуванні із сином, що йому створює позивач, у передбаченому законом порядку не звертався до органу опіки та піклування або до суду з питанням визначення способу та порядку спілкування з сином, участі в його вихованні, що може бути свідчення пасивності його поведінки, невжиття якихось активних дій щодо забезпечення свої батьківських прав. В абзаці 2 п.18 постанови №3 від 30 березня 2007 року Пленум ВСУ зазначив, що зважаючи на крайність такого заходу, як позбавлення батьківських прав, суд у виняткових випадках при доведеності винної поведінки батьків (одного з них), з урахуванням характеру такої поведінки, особи, інших конкретних обставин справи може відмовити в позові про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей та поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Таким чином, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову [PERSON], оскільки в даному випадку позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав є виключно крайнім заходом, як таким, що не в повній мірі відповідає його інтересам, інтересам малолітнього сина та суперечить моральним засадам суспільства. Водночас, суд з метою покращення ставлення відповідача до своїх батьківських обов'язків, його стимулювання до більш активного вжиття всіх передбачених законом можливостей для встановлення належного зв'язку з дитиною, вважає необхідним попередити відповідача про необхідність змінити своє ставлення до виховання сина, а також про можливість позбавлення його батьківських прав відносно сина у разі відсутності змін щодо його виховання. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed