Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

11 травня 2021 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовною заявою до відповідачки [PERSON] , в якій прохає стягнути із неї заборгованість за кредитним договором № DNH4KP93600097 від 16 січня 2006 року, у сумі 15935 гривень 68 копійок, станом на 09 квітня 2021 року, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 19344 гривні 25 копійок та заборгованості по нарахованими відсотками за користування кредитом у сумі 17426 гривень 13 копійок (а. с. 1-2). В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідачка звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання споживчого кредиту, у зв`язку з чим підписала заяву позичальника № DNH4KP93600097 від 16 січня 2006 року. При підписанні заяви відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифами складає між нею та банком кредитно-заставний договір. Відповідно до вказаної заяви відповідачка просила позивача надати строковий кредит у сумі 2469 гривень 88 копійок строком на 12 місяців з відсотковою ставкою 2,09 % в місяць. Ціль кредитування купівля ТНС (торгівельно-сервісне підприємство купівля у ТОВ «Віват» телевізору Reinford TVF-7484TSC+TV14 (Акц.)) та сплата відсотків банку та комісії. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачці строковий кредит у сумі 2469 гривень 88 копійок на строк 12 місяців по 16 січня 2007 року включно, з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09 % у місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту у обмін на зобов`язання позичальниці по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у Заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичними особами строки, а також сплати комісії, яка зазначена в Умовах. Погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, за який приймається період з «21» по «28» число кожного місяця позичальниця повинна надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 235 гривень 26 копійок для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Також, за вказаним договором, визначено максимальний розмір вимоги, яка забезпечується предметом застави, який знаходиться по [ADDRESS] , що складає 2823 гривні 12 копійок. Згідно п. 4.2 Умов, при порушенні позичальницею зобов`язань по погашенню кредиту, позичальниця сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 6% на місяць розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов`язання виконав, натомість відповідачка своїх обов`язків за угодою не виконує, оскільки не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Внаслідок цього, станом на 09 квітня 2021 року, за нию утворилася заборгованість у сумі 68294 гривні 30 копійок, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 1918 гривень 12 копійок, заборгованості по нарахованим відсоткам за користування кредитом у сумі 17426 гривень 13 копійок та пені у сумі 48950 гривень 05 копійок, яку позивач прохає стягнути із [PERSON] разом із судовими витратами у сумі 2270 гривень (а. с. 1-2). Ухвалою суду від 13 травня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків (а. с. 25). 24 травня 2021 року недоліки зазначені в ухвалі суду від 13 травня 2021 року, позивачем усунуто (а. с. 27-50). Ухвалою суду від 03 червня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 14 годину 20 хвилин 13 липня 2021 року (а. с. 53), яка надіслана відповідачці 09 червня 2021 року за вихідним № 12560/21-вих/2/204/1444/21 та, отримана останньою 13 липня 2021 року, що підтверджується розпискою (а. с. 61). Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві прохав про розгляд справи за його відсутності (а. с. 2 на звороті), в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом розміщення на офіційному сайті «Судова влада» оголошення про її виклик (а. с. 65), про причини неявки суд не повідомила. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що 16 січня 2006 року відповідачка підписала заяву позичальника № DNH4KP93600097 від 16 січня 2006 року. Відповідно до заяви позичальника, відповідачка погодилася з тим, що підписана заява разом із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифами складає між нею та банком кредитно-заставний договір. На підставі вказаного договору позивачем [PERSON] надано строковий кредит у сумі 2469 гривень 88 копійок (на придбання у ТОВ «Віват» телевізору Reinford TVF-7484TSC+TV14 (Акц.)), строком на 12 місяців, тобто по 16 січня 2007 року, із сплатою щомісячних платежів у сумі 235 гривень 26 копійок та відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09 % в місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту. Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом на 09 квітня 2021 року, за відповідачкою перед позивачем утворилася заборгованість у сумі 68294 гривні 30 копійок, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 1918 гривень 12 копійок, заборгованості по нарахованим відсоткам за користування кредитом у сумі 17426 гривень 13 копійок та пені у сумі 48950 гривень 05 копійок, частину якої, зокрема 19344 гривні 25 копійок, з яких 1918 гривень 12 копійок - заборгованість за кредитом та 17426 гривень 13 копійок - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, позивач прохає стягнути із [PERSON] разом із судовими витратами у сумі 2270 гривень (а. с. 3-4). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч.\~2\~ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. На підтвердження того, що між банком і відповідачкою було укладено кредитний договір, позивачем надано в якості письмового доказу заяву позичальника № DNH4KP93600097 від 16 січня 2006 року. Вказана заява підписана 16 січня 2006 року позичальницею [PERSON] та представником банку (а. с. 5 на звороті). Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до вимог ст.\~251\~ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, а терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Статтею 252 ЦК України визначено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Приписами ст. 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору та, цей строк починає спливати з моменту укладення договору, хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Відповідно до умов кредитного договору № DNH4KP93600097 від 16 січня 2006 року, сторони уклали договір, за умовами якого відповідачка отримала строком на 12 місяців, по 16 січня 2007 року включно, строковий кредит у сумі 2469 гривень 88 копійок, які зобов`язалася повернути зі сплатою відсотків у розмірі 2,09 % у місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідачка мала здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві у період часу з «21» по «28» число кожного місяця кошти у сумі 235 гривень 26 копійок (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторонами було визначено строк дії договору - по 16 січня 2007 року включно. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Приписами ч. 1 ст. 612\~ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Таким чином, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Відповідно до вимог ст. 267 ЦК України,\~особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Приписами ст. 257 ЦК України визначено строк загальної позовної давності тривалістю у три роки. Вимогами ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлено спеціальну позовну давність, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік. Статтею 253\~ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, тому незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі\~№ 6-2462цс16. Отже, з врахуванням наведених норм права, практики застосування норм права у спірних правовідносинах, невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. За умовами договору відповідачка мала виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів, у період часу з «21» по «28» число кожного місяця впродовж строку кредитування (12 місяців) до 16 січня 2007 року включно, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу, а за останнім платежем наступним днем, після невиконання зобов`язання, тобто 17 січня 2007 року. Аналізуючи вказані вимоги закону суд доходить висновку про те, що оскільки перебіг позовної давності за кожним з місячних платежів повинен обраховуватися окремо, то і застосовуватися позовна давність щодо кожного з них також повинна окремо. Разом з цим, вимогами п. п. 5.5 Умов, що надані позивачем визначено, що термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюються сторонами тривалістю 5 років. Приписами ч. 2 ст. 259 ЦК України передбачено, що договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно з вимогами ч. ч. 1,2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Так, Верховний Суд України у своїй постанові від 11 березня 2015 року по справі № 6-16цс15 зазначив, що Умови надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт), в яких міститься положення про п`ятирічний строк позовної давності, не є складовою кредитного договору, оскільки не містить підпису позичальника про домовленість про збільшення строку позовної давності. Таким чином, оскільки, надані позивачем Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), які визначають розмір відсотків, штрафів, пені, термін дії договору, а також строки платежів за кредитом, не містять підпису позичальниці, суд доходить висновку, що ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (№ 6-16цс15) та постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року (№ 61-787св18). Крім того, судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що пункт 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), що викладений у тексті Умов, та викладений п. 4.2 цих Умов, у заяві позичальника від 16 січня 2006 року, містить розбіжності. Так, у заяві позичальника від 16 січня 2006 року зазначено, що "Згідно п. 4.2 Умов, при порушенні Позичальником зобов`язань по погашенню Кредиту, Позичальник сплачує Банку відсотки за користування Кредитному розмірі 6,00% на місяць розрахованих відповідно до суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом." Натомість, в Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) п. 4.2 викладений у наступній редакції: "Згідно зі ст. 212 ЦК України, при порушенні Позичальником зобов`язань по погашенню Кредиту, передбачених Заявою та п. п. 3.2.2, 3.3.3 даних Умов, Позичальник сплачує Банку відсотки за користування Кредитом у подвійному розмірі від розміру зазначеному у Тарифах та Заяві. Розраховані відповідно до цього пункту Умов відсотки сплачуються Позичальником окремо понад зазначену в Заяві суми щомісячного платежу по Кредиту, разом з несплаченим залишком попереднього щомісячного платежу." Приписами ч. ч. 1, 3 ст.\~509\~ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг, відповідно до вимог ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Згідно з вимогами п. 22 ч. 1 ст.\~1\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» споживач\~ - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України\~від 22\~листопада 1996\~року «Про\~відповідальність за\~несвоєчасне виконання\~грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42\~Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Так, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за тілом кредиту, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) та Тарифи, як невід`ємні частини спірного договору. У справі, що розглядається, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) та Тарифи неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період із часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та Тарифи, відсутність узгодженості Умов з положеннями викладеними у анкеті позичальника щодо домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, та не містять підпису позичальниці про ознайомлення з ними під час укладення кредитного договору. Надані позивачем Умови з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а тому не може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Крім того, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більш співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідач АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11\~Закону №\~1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а тому Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), які містяться в матеріалах даної справи, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 16 січня 2006 року шляхом підписання заяви позичальника. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та унеможливив покладання на слабшу сторону споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 03 липня 2017 року у справі № 342/180/17. Крім того, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що позивачем не надано суду Тарифів, які разом із заявою позичальника та Умовами є складовою даного спірного кредитно-заставного договору, а тому суд позбавлений можливості перевірити умови кредитування відповідачки за вказаним кредитним договором, а також обґрунтованість заявлених вимог позивача. Приписами п. 336 Переліку типових документів,\~що створюються\~під час\~діяльності державних\~органів та\~органів місцевого\~самоврядування,\~інших установ,\~підприємств та\~організацій,\~із зазначенням\~строків зберігання\~документів, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5 визначено, що первинні документи і додатки до них це документи, що фіксують факт виконання господарських операцій і стали підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах. До них відносяться: касові, банківські документи, ордери, повідомлення банків і переказні вимоги, виписки банків, корінці квитанцій, банківських чекових книжок, наряди на роботу, акти про приймання, здавання і списання майна й матеріалів, квитанції і накладні з обліку товарно-матеріальних цінностей, рахунки-фактури, авансові звіти тощо. Так, позивачем надано суду розрахунок заборгованості відповідачки за період часу з 16 січня 2006 року та станом на 09 квітня 2021 року, в якому зазначені різні відсоткові ставки у порівнянні з іншими періодами (зокрема за період часу з 16 січня 2006 року станом на 21 квітня 2006 року процентна ставка (прострочена) 0 %; з 03 травня 2006 року станом на 09 квітня 2021 року процентна ставка (прострочена) 72 %, що позбавляє суд можливості перевірити правильність наданого розрахунку банка. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що розрахунок заборгованості, що наданий позивачем на обґрунтування позовних вимог, є неналежним та недостатнім доказом для підтвердження позовних вимог, а тому суд не приймає його до уваги. Тобто, докази, якими позивач підтверджує обставини щодо погодження між сторонами розміру відсотків, якими обґрунтовує свої вимоги, викладені в позовній заяві щодо стягнення з відповідачки заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 17426 гривень 13 копійок, в розумінні ст. ст. 77,\~79,\~80 ЦПК України, є неналежними та недостатніми для підтвердження позовних вимог. Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач не надав суду у якості доказу належним чином оформлений розрахунковий документ, згідно з яким можна було б встановити суму, яку відповідачка сплатила/перерахувала позивачу в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. З огляду на вкладене, з урахуванням того, що наданий позивачем розрахунок заборгованості, не є первинним бухгалтерським документом, що в свою чергу позбавляє суд можливості перевірити розмір нарахованої суми боргу відповідачці, суд вважає доводи позивача щодо розміру заборгованості за кредитом та розміру заборгованості по відсоткам за користування кредитом такими, що не підтверджені належними доказами, через що вони не підлягають задоволенню. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд визнає, що наданими до суду доказами позивач не довів підстав для задоволення заявлених ним вимог про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором № DNH4KP93600097 від 16 січня 2006 року, через що підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed