Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-16 00:00:00

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В Зіньківський районний суд із позовною заявою звернулася Зіньківська районна державна адміністрація Полтавської області із позовною заявою до [PERSON], третя особа служба у справах дітей Зіньківської райдержадміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. Заслухавши: - представника позивача, яка в судовому засіданні позов підтримала з викладених в ньому підстав та просила його задовольнити; - відповідача, яка просила відмовити по суті позовних вимог; - представника третьої особи служби у справах дітей Зіньківської райдержадміністрації Полтавської області, яка просила задоволити позовні вимоги; - прокурора, який просив прийняти рішення згідно закону; - свідків [PERSON], [PERSON] та дослідивши наявні матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Закону України «Про забезпечення ор ганізаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Згідно з ч. 4 ст. 19 СК під час розгляду судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та виз нання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її ви хованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК). Пленум Верховного Суду України в пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захисту інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічно го, об'єктивного з'ясування обставин справи. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18-ти років, і тільки на підставах, передбачених ст. 164 СК Відповідно до вимог ч.1 ст. 164 СК мати (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він): не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно ч.2 ст.164 СК УКраїни мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідне ності з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. В принципі 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року вказано, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та проживає за даною адресою, не одружена, має малолітню доньку [PERSON]. Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] виданого на імя [PERSON], [INFO] матірю записано: [PERSON], а відомості про батька дитини записані згідно з ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України як [PERSON]. 19 грудня 2013 року згідно рішення комісії з питань захисту прав дитини від 18.12.20 року [PERSON] була вилучена із сім'ї та тимчасово влаштована до комунального закладу «Центру соціально-психологічної реабілітації дітей» Полтавсьї обласної ради у зв'язку із загрозою її життю та здоров'ю. За час її перебування у закладі мати жодного разу не телефонувала, не писала листи, не відвідувала, не цікавилась долею дитини. На той час [PERSON] разом зі своїм співмешканцем [PERSON] вели аморальний спосіб життя, вживали спиртні напої, не працювали. 26.06.2014 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Зіньківської РДА Полтавської області розглядалося питання про підготовку висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої доньки [PERSON], де було прийнято рішення про підготовку службою у справах дітей та подання до суду матеріалів про позбавлення [PERSON] батьківських прав. У Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007р. зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Із висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої дочки, [PERSON], вбачається, що Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача відносно дроки, [PERSON]. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Як зазначає позивач, відповідач, в порушення вимог зазначеної правової норми, ухиляється від виконання обов'язку по вихованню та утриманню дочки, зокрема, не цікавиться її здоров'ям, не шукає зустрічі з нею, не дарує подарунків, не забезпечує продуктами харчування, одягом, потрібним для дитини його віку, не проявляє до дитини батьківської турботи та любові, що негативно впливає на фізичний розвиток дочки, а також не виявляє інтересу до внутрішнього світу дочки, а відтак є всі підстави для позбавлення її батьківських прав відносно дочки. Разом з тим, відповідач, заперечуючи проти заявлених позовних вимог щодо позбавлення її батьківських прав відносно дочки, вказала, що від виконання своїх батьківських обов'язків вона не ухилялася, її неактивна поведінка щодо дочки виникла внаслідок тяжкого матеріального становища. Також відповідач зазначила, що любить дочку, піклується про дочку як вміє. В зв'язку цим вона змінила свій спосіб життя, змінила місце проживання в тому ж населеному пункті, по- прибирала в будинку, зробила косметичний ремонт, завезла продукти харчування та паливо на зиму, в неї перестав проживати її співмешканець [PERSON]. Вона перестала зловживати алкогольними напоями та розпочала курс лікування при Зіньківській центральній районній лікарні Полтавської області від алкоголізму, надавши відповідну довідку. Почала ходити на роботу по найму та отримувати кошти. З пояснень відповідача також вбачається, що вона не відмовляється від надання допомоги дочці. Згідно пояснення свідка, [PERSON] було встановлено, що відповідач, [PERSON] дійсно зловживала спиртними напоями, але після відібрання дитини та на час розгляду матеріалів цивільної справи змінила своє відношення до свого життя та дитини. Придбала продукти харчування, завезла паливо на зиму, поприбирала в будинку. Більше не проживає зі своїм співмешканцем, [PERSON]. Перестала зловживати спиртними напоями, та розпочала курс лікування від алкоголізму, в лікувальному закладі. Також [PERSON], як представник місцевого самоврядування, а саме голова сільської ради, де проживає відповідач, [PERSON], просить не позбавляти її батьківських прав відносно дочки, [PERSON]. Також вона повідомила, що спочатку сільська рада була ініціатором позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини, але тепер вони бачать, що [PERSON] змінила своє становище та спосіб життя, а тому заявляють клопотання перед судом не позбавляти відповідача, [PERSON] батьківських прав. Свідок, [PERSON] дав аналогічні покази. Згідно довідки Зіньківської ЦРЛ Полтавської області від 15.10.2014 року, [PERSON], [INFO] жителька [ADDRESS] дійсно з 07.10.2014 року розпочала курс протиалкогольного лікування при наркологічному кабінеті Зіньківської ЦРЛ. Згідно акта обстеження від 14.10.2014 року проведеного на підставі ухвали Зіньківського районного суду господарства [PERSON] в [ADDRESS] вставнолено, що в результаті перевірки умови проживання сімї [PERSON] задовільні. Вона переглянула свій спосіб життя, працює. Спиртні напої не вживає. Утримує підсобне господарство, обробляє земельну ділянку. В будинку охайно, для дитини облаштована одна кімната де є місце для навчання та відпочинку. Згідно довідки №170 від 15.10.2014 року, виданої Артелярщинською сільською радою Зіньківського району, Полтавської області вказано, що [PERSON] станом на 15.10.2014 року не зареєстрований та не проживає у [ADDRESS]. З огляду на викладене та зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а судом встановлено, що відповідач любить свою дитину, прагне брати участь у її вихованні, бажає забрати її додому, змінила своє ставлення до життя та своєї дитини, категорично проти позбавлення її батьківських прав, органи самоврядування с. Артелярщини заявили клопотання не позбавляти батьківських прав відповідача, змінилася обстановка, вчинене [PERSON] діяння втратило суспільну небезпеку, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині позбавлення відповідача батьківських прав. Стосовно вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача на утримання малолітньої дитини аліментів, судом встановлено наступне. Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. А частиною 3 цієї статті встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Беручи до уваги, що судом відмовлено в частині позовних вимог, а саме позбавлення батьківських прав [PERSON] тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення аліментів з підстав викладених вище. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed