Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], [INFO], за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Словянської міської ради Донецької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власником житлового будинку № 52 по вулиці Леоніда Бикова в місті Словянську, на підставі Договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2005 року. З 28 серпня 2007 року в спірному житловому приміщенні зареєстрований син її колишньої цивільної невістки, [PERSON], [INFO]. Реєстрація була необхідна для того, щоб його мати [PERSON] оформила кредит у банку. [PERSON] ніколи не проживав в її будинку. З 2002 року вона його жодного разу не бачила, звязку у неї а ні з ним, а ні з його матірю у неї немає. [PERSON], складеного керівником комітету та головою квартального комітету мікрорайону залізничний № 1 в присутності свідків, відповідач не проживає у спірному будинку з моменту реєстрації. В спірному житловому будинку особистих речей та майна відповідача не має, перешкод у користуванні спірним приміщенням вона йому не чинила. У звязку з тим, що відповідач до теперішнього часу зареєстрований у спірному житловому приміщенні, а проживає за іншою адресою, їй доводиться оплачувати додаткові комунальні витрати, у звязку з чим вона не може оформити субсидію, що змушує її звернутися до суду із даною позовною заявою. Посилаючись на положення ст. 386, 405 Цивільного кодексу України просить суд визнати [PERSON], [INFO], уродженця [INFO] втратившим право користування житловим приміщенням будинком № 52 по вулиці Леоніда Бикова (Дзержинського) в місті Словянську Донецької області. Позивач [PERSON] до судового засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. 27 грудня 2017 року надала до суду Заяву, в якій просять розглянути справу без її участі, та задовольнити повністю позовні (а.с.18). Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився. У відповідності до ч. 7 ст. 128 ЦПК України «У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. [PERSON] до ч. 11 ст. 74 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. У відповідності до п.1 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-1437/0/4-14 від 13 жовтня 2014 року « При вирішенні питання про публікацію оголошення про виклик у суд через оголошення в пресі необхідно керуватися, крім Глави 7 Цивільного процесуального кодексу України Порядком визначення друкованого засобу масової інформації, у якому розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання ( перебування) яких невідоме, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 січня 2006 року № 52 ( Порядок), а також Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 1022-р. «Про друковані засоби масової інформації загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2014 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання ( перебування) яких невідоме». Відповідно до п.2 Порядку оголошення про виклик до суду публікується в установлені законодавством строки у друкованому засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та в друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження за останнім відомим місцем проживання ( перебування) на території України відповідача, третіх осіб, свідків. Таким чином належним повідомленням відповідача буде вважатися його виклик у суд, здійснений одночасно у двох друкованих засобах масової інформації: загальнодержавної та місцевої сфер розповсюдження. При встановленні регіону, у якому має бути опубліковано відповідне оголошення, необхідно враховувати, що згідно з наведеною нормою Порядку визначальним фактором є не розташування суду, який розглядає справу, а останнє відоме місце проживання ( перебування) на території України відповідача. Оголошення у пресі Газеті «Урядовий курєр» про виклик до судового засідання відповідача [PERSON] було опубліковано у Газеті «Урядовий курєр» № 294 (6103) від 12 грудня 2017 року (а.с.17) і тому з 12 грудня 2017 року відповідач [PERSON] вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з»явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч. 1 ст. 280 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявилася, від неї не надійшло повідомлення про причини неявки, не використала наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи у справі Орган опіки та піклування Словянської міської ради Донецької області [PERSON], який діє на підставі Довіреності № 29/01-2423 від 18 грудня 2017 року (а.с.20), до судового засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. 27 грудня 2017 року надав до суду Заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, та позовні вимоги позивача не підтримує у повному обсязі (а.с.19). Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], [INFO], за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Словянської міської ради Донецької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не підлягають задоволенню з огляду на наступне. [PERSON] до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. [PERSON] із\~ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу будинку, посвідченого приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в Реєстрі за № 2880 від 17 жовтня 2005 року, належить будинок № 52 по вулиці Леоніда Бикова в місті Словянську Донецької області (а.с.5). [PERSON] ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сімї. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обовязки, а й орієнтовно вказує на його зобовязання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не повязана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У відповідності до ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном». Так, з [PERSON] № 491 від 21 листопада 2017 року, складеного керівником комітету мікрорайону «Залізничний №1» [PERSON] Та головою квартального комітету [PERSON], вбачається, що за адресою: Донецька область, місто Словянськ, вулиця Леоніда Бикова, будинок № 52, [PERSON], [INFO], зареєстрований 28 серпня 2007 року, однак ніколи не проживав. Його особистих речей у будинку немає, що можуть підтвердити сусіди [PERSON] (Паспорт серії ВО № 328331) та [PERSON] (Паспорт серії ВВ № 832912) (а.с.7). З Висновку Органу опіки та піклування Словянської міської ради Донецької області «Про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням», вбачається, що Комісією з питань захисту прав дитини 27 грудня 2017 року було розглянуто вищенаведену позовну заяву. Відповідно до позовної заяви, з житлового будинку, розташованого за адресою: Донецька область, місто Словянськ, вулиця Леоніда Бикова, будинок № 52 позивач просить суд позбавити права користування дитину, [PERSON], [INFO]. [PERSON] ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до статті 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей»: Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь- яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Таким чином, саме органи опіки та піклування, враховуючи вищезазначене, повинні стояти на сторожі прав дитини. Враховуючи вищевикладене, а також рішення Комісії з питань захисту прав дитини від 27 грудня 2017 року, Орган опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області вважає, що дитину, [PERSON], [INFO] не може бути позбавлено права користування житловим приміщенням за адресою: Донецька область, місто Словянськ, вулиця Леоніда Бикова, будинок № 52 (а.с. 21). За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном ( має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до розяснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім»ї, а також членами сім»ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У відповідності до ст. 391 ЦК України „ Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном . В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON], [INFO] є колишнім членом сімї позивача, з 2007 року не мешкає у житловому приміщенні, а саме будинку № 52 по вулиці Леоніда Бикова в місті Словянську Донецької області, його особистих речей у будинку немає, однак, суд вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. [PERSON] ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до норм ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Позивачкою [PERSON] не надано суду належних доказів того, що у неповнолітньої дитини є інше житло, де він зареєстрований та проживає, хоч вона на це і посилається у своїх позовних вимогах. Крім того, позивач сама зазначає, що не має звязку а ні з [PERSON], [INFO] а ні з його матірю [PERSON] За таких обставин, неповнолітній [PERSON], [INFO] має право на житло в будинку № 52 по вулиці Леоніда Бикова в місті Словянську в силу закону (ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК Української РСР, ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства"). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed