Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-17 00:00:00

Відповідно до ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В Зіньківський районний суд Полтавської області із позовною заявою звернулася [PERSON] до [PERSON], третя особа служба у справах дітей Зіньківської РДА про розірвання мирової угоди та визначення місця проживання дитини. Заслухавши: - позивачку, яка підтримала позовні вимоги та надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві; - представника позивача, [PERSON], який підтримав позовні вимоги; - відповідача, який позовні вимоги не визнав; - представників третьої особи, [PERSON], [PERSON], які просили винести рішення в інтересах дитини; - свідка, [PERSON], яка пояснила, що на даний час [PERSON] проживає у неї, оскільки малолітній онук не знаходить спільної мови з дружиною батька [PERSON]; - свідка, [PERSON], який пояснив, що проживає у бабушки. Суд, прийнявши до уваги заяви сторін, вивчивши та проаналізувавши наявні матеріали цивільної справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позовні вимоги такі, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Згідно з ч. 4 ст. 19 СК під час розгляду судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та виз\-нання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК). Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. В принципі 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року вказано, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. В судовому засіданні було встановлено, що ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області по цивільній справі №1607/2820/2012, за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору служба в справах дітей Зіньківської РДА Полтавської області, про визначення місця проживання дитини, яка набрала законної сили та не скасована на сьогоднішній день було встановлено та ухвалено: "Відповідно тексту мирової угоди, громадянин [PERSON] [INFO], уроженець м.Зіньків, Полтавської області, з одної сторони, та громадянка [PERSON], [INFO], уроженка с. Мартинівка, Гадяцького району, Полтавської області з іншої сторони, батьки [PERSON], [INFO], які являються сторонами у цивільній справі № 1607/2820/2012 , уклали дану мирову угоду про наступне: Сторони домовилась укласти мирову угоду, яка стосується їх сімейних прав і обов'язків та предмету позову з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок. Сторони прийшли до згоди відносно того, що в інтересах дитини їхній син [PERSON] буде постійно проживати із своїм батьком [PERSON] і за взаємною згодою домовились визначити місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, в помешканні по [ADDRESS] 1.Батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. 2.Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. 3.Сторони погоджуються з тим, що той із батьків хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 4.За даною мировою угодою мати зобов'язується брати участь у вихованні сина, особисто зустрічатися та спілкуватися з ним в м. Зіньків, має право не менше двох разів на тиждень спілкуватись з дитиною, у вільний від навчання час, брати його на прогулянки поставивши про це до відому батька. 5.Максимальний час спілкування того з батьків який проживає окремо загалом не обмежується, за умови присутності того з батьків з ким проживає дитина, але не може продовжуватись пізніше 20-тої години. 6.У разі якщо спілкування з дитиною буде проходити без присутності того з батьків з яким проживає дитина, таке спілкування може проходити в певний період доби, а саме: у літній час в буденні дні з моменту завершення навчального процесу до 19 години, у вихідні дні з 8-мої до 19-тої години; в зимовий час в буденні дні з моменту завершення навчального процесу до 17-тої години, у вихідні дні з 10-тої до 17-тої години. 7.Мати має право брати на вихідні сина до себе в м.Гадяч, за його згодою та з відому батька, якого вона має про це попередити за два дні. 8.У разі вчинення батьком перешкод матері у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, вона має право звернутись із заявою до органу опіки та піклування Зіньківської районної державної адміністрації про визначення способів її участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, а у разі ухилення батька від виконання рішення органу опіки та піклування, мати має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. 9.У разі невиконання матері своїх батьківських обов'язків батько має право звернутись із відповідною заявою до органу опіки та піклування Зіньківської районної державної адміністрації, а у разі ухилення її від виконання рішення органу опіки та піклування, має право звернутися до суду з відповідним позовом. 10.Мати зобов'язується брати участь у витратах на утримання дитини в грошовій і (або) натуральній формі та додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (навчанням, розвитком фізичних та творчих здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо), додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. 11.Сторони домовились про те, що умови щодо порядку спілкування з дитиною того з батьків який проживає окремо діють до досягнення дитиною 10 років та можуть бути переглянуті за згодою батьків після досягнення дитиною відповідного віку. 12.Після досягнення дитиною чотирнадцяти років, місце проживання дитини з батьками, які проживають окремо, визначається самою дитиною. 13.Дана мирова угода укладена строком до досягнення дитиною повноліття. 14.Мирова угода набуває чинності з моменту її визнання судом. 15.Дану мирову угоду укладено в чотирьох оригінальних примірника, що мають однакову юридичну силу по одному у кожної із сторін, третій примірник залишається в матеріалах судової справи, четвертий органу опіки та піклування Зіньківської районної державної адміністрації. 16.Всі додатки до цієї мирової угоди, які можуть бути укладені в подальшому, а також зміни та доповнення до неї повинні бути визнані відповідним судовим рішенням. 17.Спори, що можуть виникати з приводу виконання сторонами умов даної мирової угоди вирішуються шляхом переговорів, а у випадку неможливості їх вирішення шляхом переговорів, вирішуються судом. 18.Сторони домовились про те, що умови щодо порядку спілкування з дитиною того з батьків який проживає окремо діють до досягнення дитиною 10 років та можуть бути переглянуті за згодою батьків після досягнення дитиною відповідного віку. -Після досягнення дитиною чотирнадцяти років, місце проживання дитини з батьками, які проживають окремо, визначається самою дитиною. -Дана мирова угода укладена строком до досягнення дитиною повноліття. -Мирова угода набуває чинності з моменту її визнання судом. Судом встановлено, що умови мирової угоди підписані [PERSON] і [PERSON] добровільно і відображають їх волевиявлення, їм роз"яснено правові наслідки мирової угоди і закриття провадження в справі передбачене ст.175 ЦПК України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). З урахуванням наведеного надзвичайно важливого значення набуває необхідність належного з'ясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав позивачки йдеться. Мати дитини, [PERSON], як вбачається з тексту ухвали Зіньківського районного суду Полтавської області про затвердження мирової угоди, не обмежена у своєму праві на спілкування з сином, турботу відносно нього та участь у його вихованні. Відповідно до ч.2 ст. 651 ЦК України, договір може бути розірваний за заявою однієї зі сторін за наявності певних підстав, передбачених договором або законом. Однією з таких підстав вважається істотне порушення умов договору. При цьому сторона, яка ставить питання про розірвання договору, має навести наявність істотного порушення, що позивачкою [PERSON] не доведено. Згідно ч.2 ст. 652 ЦК України договір (мирова угода) може бути розірвано рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Істотним є таке порушення договору, коли внаслідок завданої цим шкоди, друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Суду незрозімілі посилання позивачки на вище вказану статтю. Оскільки не встановлено на що розраховувала [PERSON] при укаладенні мирової угоди. У своїй заяві [PERSON] на підтвердження позовних вимог посилається на суттєєву зміну обставин її проживання та матеріального забезпечення, але суду не було надано жодного доказу на підтвердження вказаних тверджень. Як вбачається з пояснень самої позивачки та підтверджується наявними матеріалами справи, на даний час вона ніде не працює, не має ніяких доходів і, можливо, знаходиться на утриманні свого співмешканця. Проживає в двокімнатній квартирі своєї матері, де окрім них мешкає і її дорослий брат. Також позивачем не надано доказів того, що її співмешканець та дорослий брат не заперечують проти того, щою малолітній [PERSON] проживав з ними в одній квартирі. Відповідно до довідки ВДВС Гадяцького РУЮ за позивачкою мається заборгованість по несплаті аліментів на утримання сина [PERSON], яка станом на 01.09.2014 року становить 14372,63 грн. та роз"яснено право [PERSON] звернутися до Гадяцького РВ УМВС України в Полтавській області із заявою про притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] за ст. 164 КК України (а.с. 85-86). При дослідженні наявних матеріалів справи, зокрема ухвали Зіньківського районного суду Полтавської області від 24 грудня 2012 року про затвердження мирової угоди та розгляду справи, судом не виявлено порушення жодного з пунктів вказаної угоди, які могли б слугувати підставою для її дострокового розірвання. Відповідно до статті 12 Конвенції про права дитини, статті 171 СКУ дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні спорів між батьками про визначення її місця проживання в судовому засіданні з додержанням вимог Цивільного процесуального кодексу та з урахуванням віку дитини, стану здоров'я, розумового розвитку. Разом з іншими обставинами справи, наданими доказами при постановленні рішення суд враховує й бажання дитини, з ким вона бажає залишитися.ППравовідносини, які виникли міз Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами СК України, Закону України «Про охорону дитинства». Так, за змістом до ст.ст.141, 150 СК України, ст.ст.11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей, а предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. Зазначеному обов'язку батьків відповідає відповідне право дитини, закріплене в ст.ст.8, 19 Закону України «Про охорону дитинства». Положеннями ст.ст.7, 155 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки повинні виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. Згідно принципу 6 Декларації з прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. У пункті 18 постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, роз'яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Також слід враховувати положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розвязання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Позивачкою, [PERSON], не надано суду письмового висновку органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місцем проживання малолітнього [PERSON] разом з матір"ю. Згідно пояснень сина, [PERSON], він навчається на оцінки 8,9, має гарну поведінку, вказав, що у будинку батька де він проживав, у його кімнаті немає умов для прожитя. Після заданого запитання, чому він зриває уроки, сидячи під партою та отримуючи за вивчений матеріал оцінки 3,5,7 змінив свої свідчення і вказав, що не може дати пояснення по даних запитання. Свідок, [PERSON], класний керівник [PERSON] в судовому засіданні показала, що, напередодні судового засідання, вона разом із психологом відвідала помешкання відповідача, [PERSON] за адресою [ADDRESS]. В даному будинку є особиста, обладнана кімната для навчання [PERSON], в якій ніякі ремонтні роботи не проводяться. Є компютер, іграшки, одяг, зроблені всі умови для його навчання. Є окреме ліжко в окремій кімнаті. При відвідуванні кімнати, де проживає [PERSON] у бабушки, [PERSON] було встановлено, що він спить у одній кімнаті із бабушкою, яка похилого віку. При перегляді сторінок в інтернеті, де зареєстрований він як абонент, нею було встановлено, що [PERSON], коли почав проживати у бабушки, відвідує сайти для дорослих, а саме сексуального характеру, де дітям вказано, що перегляд заборонений. Став знервований. Відчувається відсутність контролю з боку дорослих. Дивлячись на дорослих навчився обманювати. Отримує поточні оцінки 3,1,6,7. Коли заставляють вивчити у класі учбовий матеріал перед написанням контрольної, тоді отримує оцінку 7-8. Але для того, щоб проходила адаптація дитини нормально вони змушені ставити оцінки в табелі 8-9. Також свідок пояснила, що вона була на засіданні при написані мирової угоди і зараз то може зробити висновок, що на час проживання [PERSON] у бабусі, на протязі останніх 2-3 місяців, він став неврівноважений, приміняє силу до своїх однокласників, від яких старший, так як він залишився у першому класі другий раз, б"є по голові, обманює, відсутність контролю з боку дорослих під час навчання серед тижня приводить до невиконаних домашніх завдань, коли знаходиться у бабушки. [PERSON] навчився у дорослих говорити тільки те, що йому вигідно. На одному судовому засіданні говорив, що в мами дуже погано, а в папи добре, тепер вказує, що в папи погано, а в мами добре, хоч і проживає в бабушки декілька місяців. Також, [PERSON] проживаючи у бабушки, маючи неврівноважену психіку, як дитина, підпав під вплив старших і йому потрібна корекція та адаптація. Постійні суди негативно впливають на стан дитини. Психолог, [PERSON] суду показала, що [PERSON] під час пояснень не був щирий та відвертий. Давав свідчення, які на його думку повинні задоволити його бажання. В звязку з цим, суд критично оцінює свідчення [PERSON] та неприймає до уваги. Суд,

Outcome: dismissed