Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

В листопаді 2013 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просив зняти арешти з всього рухомого та нерухомого майна, які накладені постановою державного виконавця Корабельного відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Ткаченка М.П. від 19.01.2011р. в рамках виконавчого провадження №23761350 та постановою державного виконавця Корабельного відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Баришнікова А.Д. від 28.07.2011р. в рамках виконавчого провадження № 27809677. В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що при виконанні рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 26.01.2009р. про стягнення в солідарному порядку з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь АТ „Ощадбанк" заборгованості за кредитним договором в сумі 4129,35 грн., на все його майно було накладено арешт. В подальшому виконавчий лист був повернутий стягувачеві, а виконавчі провадження завершені на підставі п.5 ст.47 Закону України „Про виконавче провадження", проте арешти з його майна зняті не були. При зверненні до відділу виконавчої служби з цього питання отримав відмову з посиланням на те, що у Корабельного ДВС відсутні підстави щодо припинення зазначених арештів майна. Посилаючись на ст.60 Закону України „Про виконавче провадження", позивач просить позов задовольнити та зняти з його майна арешти. В судовому засіданні позивач просив позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав через безпідставність заявлених вимог та надав суду заперечення проти позову, в яких зазначив, що позивач обрав не ту форму захисту свого права власності на арештоване майно. Третя особа- Корабельний відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції - свого представника для участі у справі не направила, звернулися із заявою про перенесення розгляду справи на іншу дату, а в подальшому не з'явилися та ніяку заяву не надали. Вислухавши сторони по справі, дослідивши письмові докази в матеріалах справи, суд прийшов до наступного. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту. Як на підставу своїх вимог посилався на ч.1 ст. 60 Закону України „Про виконавче провадження". Підставою для звернення до суду з такою позовною заявою є оспорювання правомірності включення конкретного майна до акту опису майна. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту ( ч.1 ст. 60 ЗУ „Про виконавче провадження". Однак, як встановлено в судовому засіданні, позивач є боржником у виконавчому провадженні і в процесі виконання рішення саме на його майно накладено арешт, а тому суд приходить до висновку, що посилання позивача на зазначену норму, як на підставу свого позову, є безпідставним. Судом також встановлено, що виконавчий лист, виданий на підставі рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 26.01.2009р. був повернутий стягувачеві- Публічному акціонерному товариству „Державний ощадний банк України" на підставі п.5 ч.1 ст.47 ЗУ „Про виконавче провадження". Зазначена норма закону передбачає, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника-юридичної особи, місце проживання, перебування боржника- фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника). Наслідки завершення виконавчого провадження передбачені ст.50 ЗУ „Про виконавче провадження". Частиною 2 цієї статті передбачено, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій). З листа відповідача вбачається, що кредитна заборгованість перед банком ліквідована 28.10.2011р. в добровільному порядку, строк пред'явлення виконавчого листа до виконання закінчився 20.12.2012р., а це унеможливлює пред'явлення виконавчого листа до виконання. З урахуванням викладеного суд вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту свого порушеного права та роз'яснює, що іншою формою захисту права власності на арештоване майно є подання скарги на дії державного виконавця в порядку ст.383 ЦПК України. За таких підстав позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed