Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до Берегівського районного суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон в супроводі одного з батьків без згоди та супроводу другого з батьків, вказавши наступне. 24 травня 2010 року позивачка уклала шлюб з відповідачем, який зареєстрували у виконавчому комітеті Гечанської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 2. При реєстрації шлюбу обрала прізвище чоловіка. Від шлюбу мають двох синів: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]. Однак, із-за ряду причин, подружнє життя у них не склалося. Врешті-решт призвело до того, що 15 червня 2014 року позивачка разом з дітьми втекла від відповідача до своїх батьків. Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2014 року в цивільній справі № 297/1618/14-ц шлюб між ними розірвано. Піклуючись про здоров'я своїх синів, їхній фізичний, духовний та моральний розвиток, позивачка вирішила цьогоріч поїхати з ними на відпочинок до якоїсь із країни Європейського Союзу, а в майбутньому - щороку їздити з ними на відпочинок за кордон. Крім того, теперішній її співмешканець є громадянином Угорщини, останній проживає у м. Вашарошнамень (Угорщина), і для того, щоб я вона з дітьми принаймні на вихідних могла виїжджати до нього, їй необхідна згода відповідача. Співмешканець відразу ж полюбив синів і відноситься до них якби до своїх власних, однак наразі вони можуть проводити час разом лише в Україні. Позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд за кордон на відпочинок їх синам в її супроводі, однак той постійно відмовляє у виконанні такого, не пояснюючи при цьому мотиви свого рішення. Припускає, що насправді відповідач відмовляється надавати свою згоду через неприязні відносини, які склалися між сторонами після розлучення. Тому, просила надати дозвіл на вивезення синів за кордон без дозволу та супроводу батька у супроводі матері, а також надати дозвіл на виготовлення проїзних документів дитини без дозволу батька. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, однак подала заяву, згідно якої просила справу розглянути за її відсутності, позов підтримує, просить задоволити, проти винесення заочного рішення не заперечила. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, своєчасно, причину неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутності чи про відкладення розгляду справи не подавав, тому на підставі ст. 224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, про що не заперечує позивачка. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши всі обставини, які мають значення для правильного її вирішення, суд приходить до наступного. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які новажені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, документальне оформлення документів для зарубіжних поїздок регулюється Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", який також визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері. Так, відповідно до абзацу другого частини другої статті 4 вказаного Закону за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Чинним законодавством не встановлені обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлюється певний порядок її виїзду за межі України за згодою батьків або за рішенням суду - у разі відсутності згоди одного з батьків. Частиною першою статті 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Припис аналогічного змісту міститься у частині третій статті 11 Закону України "Про охорону дитинства", в якій також сказано, що предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частинами першою, другою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмову відповідача від надання дозволу на виїзд за кордон на відпочинок його малолітнім синам є безпідставною, йде врозріз з інтересами самих дітей. Відмовляючи в наданні вказаного дозволу, відповідач зловживає своїми батьківськими правами і здійснює їх всупереч інтересам дітей та перешкоджає позивачці у їх вихованні, піклуванні про їхнє здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, створенні належних умов для розвитку їхніх природних здібностей, підготовці їх до самостійного життя та праці, а тому Заявлені вимоги про надання дозволу на вивезення дітей без згоди батька підлягають задоволенню. Оскільки для виїзду дитини за межі України необхідно оформити відповідні документи, а відповідач не надає на це дозволу, суд вважає за необхідне надати позивачці дозвіл на оформлення документів для виготовлення проїзних документів для виїзду дітей за межі України. Відповідно до статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", пунктів 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724), статей 141, 155 Сімейного кодексу України, статей 11, 12 Закону України "Про охорону дитинства",

Outcome: approved