Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

Заявник звернувся до суду з заявою про встановлення факту травмування і захворювання, його перебування в полоні з 28.08.2014 року по 14.09.2014 року у контрольованих Російською Федерацією збройних формувань на окупованій території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Свої вимоги мотивує тим, що 10.04.2014 року на підставі Указу Президента України № 303/2014 від 17 березня 2014 року був призваний у Збройні сили України по частковій мобілізації до складу військової частини - польова пошта [NUMBER] . В період з 23.06.2014 року по 27.07.2014 року, з 29.07.2014 року по 31.08.2014 року він брав участь в боях за незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України на території Донецької та Луганської областей. 28.08.2014 року підрозділ 51 окремої механізованої бригади (військова частина польова пошта [NUMBER] ) був дислокований поблизу н.п. Дзеркальне Донецької області та під час одного з таких обстрілів підрозділ опинився в пасці, в результаті чого він та 5 солдат потрапили в полон незаконних збройних формувань. В полоні йому було нанесено закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, забій грудного та поперекового відділу хребта. Першу медичну допомогу він отримав лише згодом від українського лікаря, який теж перебував в полоні разом з ним. В полоні він перебував до 14 вересня 2014 року. Про його перебування в полоні було відомо українським відомствам, по факту незаконного позбавлення волі та утримання в полоні було відкрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР від 01.09.2014 року № 12014030010002235, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України. Перебування в полоні дуже негативно позначилося на його фізичному та психологічному стані, його разом з іншими полоненими виводили на «розстріл», проте стріляли в повітря, що булу дуже важно морально. Звільнення з полону мало місце 14.09.2014 року місією Рубана. Після звільнення з полону він звернувся зі скаргами на болі в області хребта та головні болі до лікаря військової частини [NUMBER] , яким був направлений на стаціонарне лікування до хірургічного відділення госпіталю військової частини [NUMBER] , де пролікувався з 19.09.2014 року по 31.10.2014 року. За результатами медичного огляду було встановлено, що отримане ним захворювання пов`язане з проходженням військової служби. Також погіршувався його психологічний стан, у зв`язку з чим він лікувався стаціонарно з приводу посттравматичного стресового розладу, дисфорічний варіант на фоні перенесеної ЗЧМТ, погіршилася гострота зору, понизився слух, період лікування тривав з 11.02.2015 року по 19.03.2015 року у Волинській обласній психіатричній лікарні № 1 та у військовому госпіталі військової частини [NUMBER] з 02.01. 2015 року по 11.02.2015 року та з 20.03.2015 року по 06.04.2015 року. Після проведеного лікування його стан здоров`я не покращився та він був направлений для визначення придатності до військової служби на обстеження. П. 13 Свідоцтва про хворобу № 678 його визнано непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у військовий час. Відповідно до довідки втрати ступеня професійної працездатності у відсотках від 26.06.2015 року встановлен0, що ступінь втрати працездатності становить 60%, та визнано інвалідом 3 групи. З витягу протоколу засідання військово-лікарської комісії західного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 15.12.2016 року № 914, виданого на ім`я [PERSON] встановлено, що отримання ним захворювання пов`язані з проходженням військової служби. Вважає, що внаслідок саме в результаті збройної агресії та військового конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацію проти України, він отримав травму 28.08.2014 року поблизу н.п. Дзеркальне Донецької області, набув захворювання та знаходився в полоні на території тимчасово окупованої частини Донецької області з 28.08.2014 року по 14.09.2014 року. Звернення до суду, обумовлено, тим, що він має на меті набути статус жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року та низки інших прав. Просить суд встановити юридичний факт травмування і захворювання, його перебування в полоні з 28.08.2014 року по 14.09.2014 року у контрольованих Російською Федерацією збройних формувань на окупованій території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Представник заявника в судове засідання не з`явився, а подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України, представник заінтересованої особи Російської Федерації в судове засідання не з`явилися, причин неявки суду не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення представників заявника, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення Судом встановлено, що відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Рівне Рівненської області, житель [ADDRESS] . 27 лютого 2015 року [PERSON] отримав посвідчення учасника бойових дій серії [NUMBER] , яке дає йому право користуватися пільгами для ветеранів війни - учасників бойових дій. Відповідно до витягу з наказу від 10 квітня 2014 року [PERSON] було призвано на військову службу по мобілізації на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Військову службу він проходив у складі військової частини польова пошта [NUMBER] на посаді радіотелефоніста. В період з 23.06.2014 року по 27.07.2014 року, з 29.07.2014 року по 31.08.2014 року заявник брав участь в боях за незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України на території Донецької та Луганської областей. 28.08.2014 року підрозділ 51 окремої механізованої бригади (військова частина польова пошта [NUMBER] ) був дислокований поблизу н.п. Дзеркальне Донецької області та під час одного з таких обстрілів підрозділ опинився в пасці, в результаті чого [PERSON] та 5 солдат потрапили в полон незаконних збройних формувань. В полоні йому було нанесено закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, забій грудного та поперекового відділу хребта. Першу медичну допомогу він отримав лише згодом від українського лікаря, який теж перебував в полоні разом з ним. В полоні він перебував до 14 вересня 2014 року. Про його перебування в полоні було відомо українським відомствам, по факту незаконного позбавлення волі та утримання в полоні було відкрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР від 01.09.2014 року № 12014030010002235, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України. Після звільнення з полону [PERSON] звертався зі скаргами на болі в області хребта та головні болі до лікаря військової частини [NUMBER] , яким був направлений на стаціонарне лікування до хірургічного відділення госпіталю військової частини [NUMBER] , де пролікувався з 19.09.2014 року по 31.10.2014 року. За результатами медичного огляду було встановлено, що отримане ним захворювання пов`язане з проходженням військової служби. Також погіршувався його психологічний стан, у зв`язку з чим проходив лікування стаціонарно з приводу посттравматичного стресового розладу, дисфорічний варіант на фоні перенесеної ЗЧМТ, погіршилася гострота зору, понизився слух, період лікування тривав з 11.02.2015 року по 19.03.2015 року у Волинській обласній психіатричній лікарні № 1 та у військовому госпіталі військової частини [NUMBER] з 02.01. 2015 року по 11.02.2015 року та з 20.03.2015 року по 06.04.2015 року. Після проведеного лікування його стан здоров`я не покращився та він був направлений для визначення придатності до військової служби на обстеження. П. 13 Свідоцтва про хворобу № 678 [PERSON] визнано непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у військовий час. Всі ці обставини підтверджуються відповідними письмовими доказами, долученими до матеріалів справи. Відповідно до ч. 1 та ч. 2\~статті 256 ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту вказаних статей, а також роз`яснень, викладених у пункті 1\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У\~Конституції України\~встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом (ч. 1-3,\~ст. 17 Конституції України). Згідно з пунктом 9 частини 1\~статті 85 Конституції України, до повноважень Верховної Ради України належить, зокрема, оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України. Президент України забезпечує державну незалежність, національну безпеку і правонаступництво держави; є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; очолює Раду національної безпеки і оборони України (пункти 1, 17, 18 частини 1\~статті 106 Конституції України). Відповідно до пунктів 19 та 20 частини першої\~статті 106 Основного Закону України, Президент України вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України. Наведені вище положення\~Конституції України\~знайшли свій розвиток у нормах\~Закону України «Про оборону України»\~та\~Закону України «Про правовий режим воєнного стану». У\~статті 1 Закону України «Про оборону України»\~наведено визначення збройної агресії - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів. Відповідно до\~статті 4 Закону України «Про оборону України», у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни. Згідно зі\~статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. З урахуванням наведених норм слід дійти висновку, що встановлення такого факту має безпосередній зв`язок та випливає із компетенції конституційних, політичних органів (суб`єктів) - Верховної Ради України, Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах. Підтвердженням такої позиції є прийняття парламентом та Президентом України низки актів, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Так, за приписами\~статті 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», прийнятого Верховною Радою України 15 квітня 2014 року, цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. У подальшому, Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-УІІІ затверджено Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому зазначено наступне: Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою-агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані "ДНР" і "ЛНР" визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення). Також, Верховна Рада України Постановою від 21 квітня 2015 року № 337-УІІІ схвалила текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці першому пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві Парламенту також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абзац 3 пункту 4 Заяви), та наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов`язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі, посилаються і заявники в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом. Частиною 1\~ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»\~передбачено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. В Україні таким уповноваженим державним органом є Рада національної безпеки та оборони України. Відповідно до\~статті 107 Конституції України, Рада національної безпеки і оборони України є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України. Рада національної безпеки і оборони України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони. Головою Ради національної безпеки і оборони України є Президент України. Рішення Ради національної безпеки і оборони України вводяться в дію указами Президента України. Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року № 555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28-30, 36, 42, 49, 65 якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Крім того,\~Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України»\~було затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, де зазначено м. Донецьк (Донецька міська рада). З огляду на викладене, факт збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України, є загальновідомим і не підлягає доведенню. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя і здоров`я [PERSON] , передбачене\~статтею 27 Конституції України,\~ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та\~статтею 8 Конституції України\~гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно з ч. 2\~ст. 256 ЦПК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Як роз`яснено в\~постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення"\~не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON] був травмований, захворів та знаходився з 28.08.2014 року по 14.09.2014 року в полоні на території окупованої частини Донецької області та те, що встановлення даного факту [PERSON] необхідно для набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення. На підставі Конституції України, Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»,\~ Закону України "Про оборону України", Закону України\~"Про\~особливий порядок\~місцевого самоврядування\~в окремих\~районах Донецької\~та Луганської\~областей"

Outcome: approved