Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя. В позовній заяві зазначила, що з відповідачем [PERSON] вони зареєстрували шлюб 26 січня 1985 року. Прожила вона в шлюбі з відповідачем 33 роки. В лютому 2018 року їх шлюб було розірвано Тячівським районним судом. Від спільного шлюбу у них народилося троє дітей, із яких син [PERSON] , [INFO] , є неповнолітнім і на даний час проживає із відповідачем, а двоє інших дітей вже є повнолітніми і проживають окремо. Із вересня 2017 року з відповідачем [PERSON] вона не проживає, вимушена була зняти в оренду квартиру в смт. Тересва, в якій зараз проживає. Поділити добровільно між ними спільно нажите майно за час шлюбу відповідач не бажає, а тому вона вимушена звернутися до суду з позовом. За час перебування у шлюбі із відповідачем [PERSON] за 33 роки ними було нажито майно, яке підлягає розподілу, а саме: житловий будинок, загальною площею 92,7 кв.м., розташований в [ADDRESS] , вартість якого складає 444 969 гривень, кафе-бар, загальною площею 180,4 кв.м., розташований в [ADDRESS] , вартість якого складає 1 153 015 гривень, автомобіль марки «Шевроле Еванда», державний номерний знак [NUMBER] , 2005 року випуску, вартість якого складає 129 113 гривень. Все вказане майно, нажите ними у шлюбі, на даний час перебуває в управлінні та розпорядженні відповідача [PERSON] . Житловий будинок, загальною площею 92,7 кв. м., розташований в [ADDRESS] , збудований нею та відповідачем за час перебування у шлюбі, в цілому належить відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 07.12.2011 року, яке було видане виконкомом Тересвянською селищною радою. Спірний житловий будинок є спільним майном подружжя і її частка складає Ѕ його частини. Комплекс будівлі кафе-бару, загальною площею 180,4 кв.м., розташований в [ADDRESS] , теж являється спільним майном подружжя, але в цілому належить [PERSON] на підставі рішення Тячівського районного суду від 29.02.2012 року. Оскільки, комплекс кафе-бару збудований в період перебування у шлюбі із відповідачем, він також являється спільною сумісною власністю подружжя і належить їй в Ѕ частині. Автомобіль марки «Шевролет Еванда», державний номерний знак [NUMBER] , 2005 року випуску, зареєстрований в Тячівському МРЕВ на її ім`я - [PERSON] , теж підлягає розподілу в Ѕ частині. Так як, автомобіль є неподільним, ним користується відповідач [PERSON] , тому згідно оцінки про визначення середньо ринкової вартості автомобіля вона просить відповідача компенсувати їй Ѕ частину вартості автомобіля. Враховуючи, що між нею та відповідачем [PERSON] не було іншої домовленості або шлюбного договору, тому вважає, що в разі поділу спільного сумісного майна їхні частки є рівними, тобто по Ѕ частині. Просить суд визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] , визнати за нею право власності на Ѕ частину комплексу кафе-бару, що розташований в [ADDRESS] , автомобіль марки «Шевролет Еванда ЛФ6», державний номерний знак [NUMBER] , 2005 року випуску присудити відповідачу [PERSON] із зобов`язанням відповідача виплатити їй Ѕ частину вартості автомобіля за оцінкою 64 556 гривень. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов визнали частково. Відповідач [PERSON] зазначив, що не заперечує щоб автомобіль марки «Шевроле Еванда», державний номерний знак [NUMBER] , 2005 року випуску, залишився у власності позивачки [PERSON] , яка виплатить йому компенсацію в Ѕ частині вартості автомобіля. Щодо визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину нерухомого майна: житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] , будівлю кафе-бару, що розташований в [ADDRESS] , не заперечив. Заслухавши сторін та дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що згідно рішення Тячівського районного суду від 22 лютого 2018 року, яке набрало законної сили 22 березня 2018 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (Т.1 а.с.30). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] та облікової картки приватного транспортного засобу від 16.01.2018 року автомобіль марки «Шевроле Еванда», державний номерний знак [NUMBER] , 2005 року випуску, номер кузову - [NUMBER] , зареєстровано за позивачкою [PERSON] , [INFO] (Т.1 а.с.15, 219). Звітом №104/06/2018, складеного 11 червня 2018 року оцінювачем [PERSON] , стверджується, що середня ринкова вартість автомобіля марки ««Шевроле Еванда», державний номерний знак [NUMBER] , 2005 року випуску, номер кузову - [NUMBER] ,, станом на момент проведення оцінки становить 129113,82 гривень (Т.1 а.с.11-14). Згідно рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 29 лютого 2012 року, Витягу про державну реєстрацію прав від 12.06.2012 року за відповідачем [PERSON] в цілій частині зареєстровано комплекс, будівля кафе-бар, що знаходиться в [ADDRESS] (Т.1 а.с.21, 22-24). Звітом про оцінку кафе-бару, загальною площею 180,4 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , складеним Товариством з обмеженою відповідальністю «Ріалті-О», стверджується, що вартість об`єкту становить 1318644 гривень (Т.1 а.с.32-75). Технічним паспортом на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , виготовленого на замовлення [PERSON] стверджується, що загальна площа будинку становить 92,7 кв.м. (Т.1 а.с.119-122). Згідно звіту про оцінку житлового будинку, загальною площею 92,7 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , належного [PERSON] на праві власності його вартість становить 444969 гривень (Т.1 а.с.89-116) Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.12.2011 року, Витягу про державну реєстрацію прав від 23.12.2011 року за відповідачем [PERSON] в цілій частині зареєстровано житловий будинок, загальною площею 92,7 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] (Т.1 а.с.117, 118). Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області в даній цивільній справі позовні вимоги [PERSON] в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжяв частині визнання частини житлового будинку, площею 119,1 квадратних метра, який розташований в [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] та поділу вказаного майна між ними по Ѕ частині, залишено без розгляду. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 368, 369, 370 Цивільного кодексу України. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року за №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов"язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом, згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України. Як встановлено в судовому засідання та сторони визнають, що житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] , та будівля кафе-бару, що розташований в [ADDRESS] , є їх спільною сумісною власністю подружжя та не заперечують з приводу поділу його на дві рівні частини, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки в частині поділу вказаного нерухомого майна підлягають до задоволення шляхом визнання за позивачкою [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , права власності на житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] , та на будівлю кафе-бару, що розташований в [ADDRESS] , по Ѕ частині за кожним. Частиною 1 ст.364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно ч.2 вказаної статті, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників згідний отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не згідна її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений співвласник в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі ст.364 ЦК України. При розгляді даного спору суд враховує і рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364ЦК України). При прийнятті рішення в частині визнання права власності за [PERSON] на автомобіль марки «Шевролет Еванда», державний номерний знак [NUMBER] та стягнення грошової компенсації на користь позивачки [PERSON] , суд враховує, що спірне майно - автомобіль марки «Шевролет Еванда», державний номерний знак [NUMBER] (номер кузову - [NUMBER] ), з урахуванням його цільового призначення, відповідно до ч.2 ст.183 Цивільного кодексу України, є неподільною рухомою річчю, а спільне користування автомобілем позивачкою та відповідачем є неможливим, при цьому на даний час спірний автомобіль знаходиться в користуванні відповідача. . Зроблений позивачкою розрахунок вартості її частки у спільному майні подружжя не оспорений і не спростований відповідачем, при його обрахунку позивачкою замовлено оцінку вартості спірного автомобіля. У зв"язку з цим, сума грошової компенсації, яку просить присудити позивачка за її частку у спільному майні подружжя у розмірі 64 556 гривень, відповідає фактичним витратам сторін, пов"заних з придбанням спільного майна та майновому балансу прав як позивачки, так і відповідача. Таким чином, враховуючи встановленні судом фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору по суті, заявлені [PERSON] , вимоги щодо поділу спільного майна подружжя - автомобіля марки «Шевролет Еванда», державний номерний знак [NUMBER] (номер кузову - [NUMBER] ), яке є рухомим і неподільним, шляхом визнання за відповідачем [PERSON] права власності на вказаний автомобіль та присудження позивачці грошової компенсації з відповідача в розмірі половини вартості автомобіля, є підставними та обґрунтованими і підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що частина позовних вимог [PERSON] за її заявою під час розгляду справи була залишена без розгляду з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 5021 гривня 70 копійок.

Outcome: approved