Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

12.01.2015р. представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом, яким просить в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" в особі Філії - Одеського обласного управління АТ "Ощадбанк" за кредитним договором №872 від 01.03.2007р. в розмірі 673194,64грн., звернути стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором від 01.03.2007р., зареєстрованого за Р№1493, а саме, - на домоволодіння загальною площею 234,1кв.м., житловою - 62,9кв.м., що знаходиться у [ADDRESS], розташоване на земельній ділянці площею 1228кв.м. земель Залізничненської сільської ради за вказаною адресою, та належить [PERSON], [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Агбун М.І. - приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області 08.11.2006року, р.№38141, і зареєстрованого в Комунальному підприємстві Болградське бюро технічної інвентаризації, реєстраційний №16334243, номер запису 440, в книзі №2. Звернути стягнення позивач просить шляхом продажу іпотечної нерухомості на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною на рівні, не нижчому на звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності / незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; визнати вищий пріоритет ПАТ "Державний ощадний банк України" на предмет іпотеки за іпотечним договором від 01.03.2007року, як єдиного іпотекодержателя на зазначене домоволодіння, а також шляхом виселення відповідачів [PERSON] та [PERSON] з вказаного домоволодіння. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачів [PERSON] і [PERSON] на користь ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Одеського обласного управління АТ "Ощадбанк" суму сплаченого позивачем судового збору в розмірі 3654грн. У судове засідання відповідачі не з'явилися, надали суду заяву, якою позовні вимоги не визнали і заперечують проти звернення стягнення на предмет іпотеки - на житловий будинок, пояснивши, що зверталися до виконавчої служби щодо вирішення питання про погашення заборгованості за рахунок пенсії, готові погашати заборгованість частинами, просили застосувати дію закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03.06.2014року, та розглянути справу за їхньою відсутністю. Представник позивача, третя особа - Болградський районний сектор Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області - надав суду заяву, якою просив суд розглянути справу за його відсутністю відповідно до вимог закону. Розглянувши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що справу можна розглянути на підставі наданих доказів і матеріалів за відсутністю сторін, а позов підлягає задоволенню частково за наступних підстав. Згідно матеріалів, доданих до позову, 04.08.2008року між позивачем ПАТ "Державний ощадний банк" в особі філії - Болградського відділення №6777 АТ "Ощадбанк" (далі - Банк) та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №872 на суму 180000,00грн. з оплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 17,5% річних зі строком остаточного погашення боргу не пізніше 01.03.2017 року. В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 01.03.2007р. між позивачем та відповідачами [PERSON] і [PERSON] був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І., та зареєстрований за Р№1493, згідно якого банку було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме, домоволодіння загальною площею 234,1кв.м., житловою - 62,9кв.м., що знаходиться в [ADDRESS], і розташоване на земельній ділянці Залізничненської сільської ради площею 1228кв.м З метою приведення типу товариства у відповідність до вимог ЗУ "Про акціонерні товариства" та у зв'язку із змінами до статуту банку, що були затверджені постановою кабінету міністрів України №502 від 06.04.2011р. "про внесення змін до постанови кабінету міністрів України №261 від 25.02.2003р., і зареєстровані в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, Відкрите акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" було перейменоване на Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України". Позивач АТ "Державний ощадний банк України" належним чином виконав свої зобов'язання за кредитним договором №872, що був укладений 01.03.2007р. між ним і гр.[PERSON] Відповідно до п.1.5 кредитного договору, [PERSON] зобов'язався належним чином виконувати покладені на себе зобов'язання за кредитним договором точно у строки, обумовлені договором та своєчасно сплачувати відсотки за користування кредитом, комісійні винагороди, а у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов'язань за зазначеним договором, - сплатити штрафні санкції. Також відповідач зобов'язався відповідати усіма власними коштами та майном за своїми зобов'язаннями, що випливають з цього договору. На твердження позивача, з-за невиконання [PERSON] умов кредитного договору та іпотечного договору виникла заборгованість за кредитом, яка на теперішній час не погашується та станом на 03.11.2014р. складає 673194,64грн., з яких: 233315,91грн. - прострочений основний борг за кредитом; 249656,74грн. - прострочені відсотки за користування кредитом за період з 01.02.2010р. по 03.11.2014р.; 79126,54грн. - пеня за прострочений основний борг за кредитом за період з 01.01.2010р. по 03.11.2014р.; 111095,45грн.- пеня за прострочені відсотки за користування кредитом за період з 01.02.2010р.по 03.11.2014р. Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 14.06.2011року (справа №2-293/11) було частково задоволено позов ВАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Болградського відділення №6777 до відповідачів і з відповідача [PERSON] було стягнуто на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 01.03.2007року - в розмірі 348821грн.46коп. та судові витрати Позивач надсилав [PERSON], [PERSON] претензійні листи за №28/01-19/20593 від 10.11.2014р. за №28/01-19/20597 та №28/01-19/20595 від 10.11.2014р. з вимогою щодо виселення з іпотечного будинку. На підтвердження отримання цих вимог надав суду копії поштових повідомлень про отримання їх відповідачами, які вимогу не виконали. У зв'язку із виниклою ситуацією позивач стверджує, що змушений звернутися до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження в порядку ст.41 Закону України "Про іпотеку". Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судовою практикою з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з іпотечної нерухомості сформована правова позиція, а саме, своєю Постановою Верховний Суд України у справі №6-39цс15 від 18.03.2015р., зробив наступний правовий висновок. За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Стаття 109ч.3 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідної нерухомості. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір відповідачем [PERSON] уклав з Позивачем 01.03.2007року (а.с.28), іпотечний договір укладений між [PERSON] і майновим поручителем [PERSON] датований укладеним також 01.03.2007року (а.с.26), а згідно договору купівлі-продажу між відповідачами та гр.[PERSON], відповідачі придбали свій будинок 08.11.2006року (а.с.32), що свідчить про те, що іпотечне нерухоме майно було придбане не за рахунок кредитних коштів, а набагато раніше, ніж укладався кредитний договір. Установивши у справі, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом правових підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла, що передбачено статтей 109 ЖК Української РСР у поєднанні з нормами статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку». Враховуючи вищевикладене, з врахуванням наданих суду доказів, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотечного майна, проте вимоги позову про виселення і зняття з реєстрації відповідачів задоволенню не підлягають, оскільки адреси іншого житла, куди мають виселитися відповідачі, позов не містить. Вимоги позову щодо стягнення з відповідача судових витрат, понесених позивачем - на підставі ст.88 ЦПК України, суд вважає о обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідачами на спростування наявності в них заборгованості перед відповідачем доводів не надано. Крім того, клопотання відповідачів у заяві про застосування до цих правовідносин дії мораторію (№1304-VІ від 03.06.2014року), не підлягають задоволенню, оскільки цей мораторій застосовуються до валютних кредитів, а між позивачем і відповідачем був укладений кредитний договір у гривнях.

Outcome: partial