Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-24 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити юридичний факт загибелі [PERSON] , [INFO] , при виконанні обов`язку військовослужбовця 18 липня 2015 року в районі с.Верхньошироківське (Октябр) Новоазовського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] зазначила, що вона є дружиною [PERSON] , [INFO] , який був призваний на військову службу з 19 серпня 2014 року до Збройних Сил України. З 10 травня 2015 по 18 липня 2015 року [PERSON] перебував на військовій службі польова пошта [NUMBER] та знаходився в зоні проведення бойових дій на території Донецької та Луганської областей України. [INFO] під час виконання бойових завдань в зоні АТО [PERSON] помер в районі с.Верхньошироківське (Октябр) Новоазовського району Донецької області. Як вказує у своїй заяві [PERSON] , факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказування згідно приписами частини другої статті 61 ЦПК України. Відтак, саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією її чоловік [PERSON] загинув [INFO] в районі с.Верхньошироківське (Октябр) Новоазовського району Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Заявник вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя її чоловіка, передбачене статтею 27 Конституції України, статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Встановлення вказаного факту для заявника обумовлене тим, що вона має намір визначення статуту [PERSON] , як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 03 липня 2017 року у відкритті провадження в цивільній справі за заявою [PERSON] , заінтересовані особи: Міністерство Соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу судді Харківського районного суду Харківської області від 03 липня 2017 року скасовано. Справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд для вирішення питання. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 10 листопада 2017 року відкрито провадження у цивільній справі заявою [PERSON] , заінтересовані особи: Міністерство Соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення. 15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України. Так, відповідно до пункту 9 статті 1 Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 03 квітня 2018 року провадження у справі за заявою [PERSON] , заінтересовані особи: Міністерство Соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення закрито. Постановою апеляційного суду Харківської області від 04 червня 2018 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 03 квітня 2018 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Харківського районного суду Харківської області Полєхіну А.Ю., який ухвалою від 11 липня 2018 року прийняв її до свого провадження. 11 вересня 2018 року за наслідками повторного автоматичного розподілу справ автоматизованої системи документообігу, який було здійснено згідно розпорядження керівника апарату Харківського районного суду Харківської області №01-02/111 від 11 вересня 2018 року у зв`язку з розглядом Вищою радою правосуддя 14.08.2018 заяви про відставку судді Харківського районного суду Харківської області [PERSON] та відповідно до наказу в.о. голови Харківського районного суду Харківської області від 20.08.2018 №05-05/88 «Про відрахування судді Харківського районного суду Харківської області Полєхіна А.Ю.», зазначена справа була передана в провадження судді Харківського районного суду Харківської області Шинкарчука Я.А., та прийнята ухвалою від 12 вересня 2018 року до свого провадження. 28 березня 2019 року до суду [PERSON] було надано докази, якими вона обґрунтовує вимоги своєї заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, які були відсутні в матеріалах справи. В судове засідання учасники справи не з`явились. Заявник - [PERSON] та її представники надали до суду заяви, в якій вказали, що просять розглядати дану справу у їх відсутність, вимоги заяви підтримують та просять її задовольнити. Від представника Міністерства соціальної політики України до суду надійшла заява за підписом директора Департаменту Дейнега О., в якій останній просить суд розглядати дану справу без участі представника Мінсоцполітики. Представник Російської Федерації до суду не з`явився, через Посольство вказаної держави в Україні був повідомлений належним чином про розгляд справи, про причини неявки суд не повідомили. Враховуючи, що в судове засідання всі учасники справи не з`явились, відповідно до частини першої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є громадянкою України, яка народилась [INFO] в м. Мерефа Харківського району Харківської області, зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується даними паспорту громадянина України серії [NUMBER] виданого 18 вересня 1996 року Харківським РВУМВС України в Харківській області. 04 вересня 1922 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , який зареєстровано Покотилівською селищною радою Харківського району Харківської області за актовим записом №31 від 04.09.1992 та підтверджено копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] . [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Покотилівською селищною радою Харківського району 12 вересня 1994 року. Згідно з копією витягу з наказу командира військової частини - польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) від 19 серпня 2014 року №51, рядового [PERSON] , призваного Слов`янським ОМВК Донецької області 19 серпня 2014 року, призначено розвідником-радіотелефоністом розвідувального відділення розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини - польова пошта [NUMBER] , ВОС-106646А/641, з 19 серпня 2014 року зараховано до списків особового складу військової частини - польова пошта [NUMBER] та на всі види забезпечення. У відповідності до копії витягу з наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (по стройовій частині) від 19 серпня 2014 року №95 вбачається, що [PERSON] вважався таким, що 19 серпня 2014 року прибув у службове відрядження до складу сил та засобів АТО, які залучаються та беруть участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, з метою виконання службових (бойових) завдань. 27 вересня 2014 року на підставі наказу командира військової частини польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) №90, про що свідчить копія витягу з даного наказу, рядовий [PERSON] , розвідник-радіотелефоніст розвідувального відділення розвідувального взводу розвідувальної роти, на підставі бойового розпорядження НШ АТО №2964 ог/ДСК від 23.09.2014, вибув у відрядження до сектору «М» у оперативне підпорядкування. Згідно копії довідки від 30 жовтня 2014 року №1920 виданої військовою частиною - польова пошта [NUMBER] , встановлено, що рядовий [PERSON] перебував на військовій службі у військовій частині польова пошта [NUMBER] , яка входить до складу сил, що залучаються та беруть участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей з 19.08.2014. На підставі наказу командира військової частини - польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) від 26 березня 2015 року №87, про що свідчить копія витягу з даного наказу, рядовий [PERSON] , який зарахований у розпорядження командира частини, призначеного наказом (по стройовій частині) від 19.08.2014 №51, на підставі телеграми начальника штабу - першого заступника командира військової частини [NUMBER] від 17.01.2015 №1314/61/116/вк, вибув в розпорядження командира військової частини - польова пошта [NUMBER] . [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] під час виконання бойових завдань в зоні АТО, про що свідчить копія лікарського свідоцтва про смерть №2448 виданого 20 липня 2015 року судово-медичним експертом Маріупольського відділення Донецького обласного бюро судово-медичної експертизи Донецького обласного управління охорони здоров`я. В даному свідоцтві причиною смерті вказано: а) шок; б) минно-вибухова рана: уламкові поранення обох нижніх кінцівок з пошкодженням стегнових кісток, стегнових артерій і вен. У відповідності до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 21 липня 2015 року виконавчим комітетом Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області, [PERSON] помер [INFO] , про що зроблено актовий запис №281 від 21.07.2015. Місце смерті - село Октябр Новоазовського району Донецької області Україна. З копії Витягу з Наказу командира військової частини польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) смт Володарське від 21 липня 2015 року №82 вбачається, що рядового [PERSON] , снайпера - розвідника 1 відділення 1 взводу глибинної розвідки роти глибинної розвідки, який загинув 18 липня 2015 року під час виконання бойового завдання в результаті не сумісного з життям поранення в шию, з 21 липня 2015 року виключити зі списків особистого складу частини та всіх видів забезпечення, з грошового забезпечення з 31 липня 2015 року. Смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Як вбачається з копії акту про проведення службового розслідування по факту загибелі [PERSON] від 28 липня 2015 року, складеного комісією у складі: голови - заступника командира вч пп [NUMBER] по роботі з особовим складом [PERSON] , членів; начальника медичного пункту [PERSON] , офіцера психолога [PERSON] , начальника секретної служби [PERSON] , відповідно до витягу із бойового розпорядження начальника штабу - першого заступника керівника сектору «М» №5279дск від 17.07.2015 та бойового наказу командира 131 окремого розвідувального батальйону №20 від 17.07.2015 «Щодо проведення розслідувально-пошукових дій, виявлення незаконних збройних формувань та підрозділів ЗС РФ, забезпечення своєчасною та достовірною розвідувальною інформацією штабу сектору «М», 18 липня 2015 року розвідувальна група виконувала бойове завдання в районі н.п.Піщовик. Приблизно о 04:35 при перевірці проходу в лісозмузі на предмет за мінування спрацював вибуховий пристрій від якого був тяжко поранений снайпер розвідувальної групи солдат [PERSON] . Під час евакуації від отриманих численних поранень військовослужбовець [PERSON] - помер. На підставі приведеного акту розслідування від 28.07.2015, було видано довідку за підписом т.в.о. начальника медичної служби військової частини пп [NUMBER] та тв.о. командира військової частини пп [NUMBER] , про обставини травми солдата [PERSON] , з якої вбачається, що 18.07.2015 останній одержав мінно-вибухову травму: уламкові поранення обох нижніх кінцівок з пошкодженням стегнових кісток, стегнових артерій та вен. Згідно копії довідки «Про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України» виданої начальником військової частини польова пошта [NUMBER] 14 серпня 2015 року за вих.№1032 встановлено, що рядовий [PERSON] дійсно в період з 10 травня 2014 року по 21 липня 2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. [PERSON] 25 серпня 2015 року отримала посвідчення, яке дає право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, про що свідчить копія посвідчення серії [NUMBER] видане Управлінням соціального захисту населення Харківського району. У відповідності до копії витягу з протоколу засідання військово-лікарської комісії Південного регіону Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 01 вересня 2015 року №264 вбачається, що поранення солдата за призовом [PERSON] , 1970 р.н.: «Шок. Минно-вибухова травма: уламкові поранення обох нижніх кінцівок з пошкодженням стегнових кісток, стегнових артерій і вен (ушкодження внаслідок дій, передбачених законом та воєнних операцій)», яке послужило причиною його смерті (порання і причина смерті) - пов`язане із захистом Батьківщини. Відповідно до довідки від 15 вересня 2015 року №1412 виданої військовою частиною - польова пошта [NUMBER] встановлено, що старший солдат [PERSON] з 10 травня по 18 липня 2015 року перебував на військовій службі в військовій частині польова пошта [NUMBER] та знаходився в зоні проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях. На підставі Указу Президента України №9/2016 від 16 січня 2016 року « Про відзначення державними нагородами України» за особисту мужність і високий професіоналізм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі, солдата - [PERSON] посмертно нагороджено орденом «За мужність» ІІІ ступеню. Згідно постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей» №1351-VIII від 12 травня 2016 року у Донецькій області, зокрема, село Октябр Красноармійської сільської ради Новоазовського району перейменовано на село Верхньошироківське. Положенням статті 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно із статті 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Отже, Конституцією України зобов`язано державу за будь-яких обставин захищати життя людей і цей обов`язок не залежить від встановлення тих чи інших юридичних фактів. Крім того, Конституцією України визначено, що Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави, є Головнокомандувачем Збройних Сил України; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; вносить до Верховної ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України (стаття 106 Конституції України). До повноважень Верховної ради України, відповідно до пункту 9 частини першої статті 85 Конституції України, належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Відповідно до статті 4 цього закону у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії, у тому числі проведення спеціальних операцій (розвідувальних, інформаційно-психологічних тощо) у кіберпросторі. Наведене підтверджується прийнятими Верховною Радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Згідно зі статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З даної заяви вбачається, що на засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: "Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил". Після надзвичайного засідання комісії Україна - НАТО, скликаного 29 серпня 2014 року на прохання України, Генеральний секретар НАТО А. Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних Сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як "серйозну ескалацію збройної агресії Росії проти України". Незважаючи на досягнення Мінських домовленостей (Мінський протокол від 5 вересня 2014 року, Мінський меморандум від 19 вересня 2014 року і Мінський "Комплекс заходів від 12 лютого 2015 року"), учасником яких є російська сторона і які спрямовані на припинення викликаного російською агресією збройного конфлікту, Російська Федерація з більшою або меншою інтенсивністю продовжує збройну агресію проти України. З моменту підписання 5 вересня 2014 року Мінського протоколу Збройні Сили Російської Федерації та іррегулярні підрозділи російських найманців захопили Донецький аеропорт, місто Дебальцеве та інші населені пункти, розширивши контрольовану ними територію України у Донецькій та Луганській областях більше ніж на 500 квадратних кілометрів. Постачання російських окупаційних сил відбувається, зокрема, за допомогою так званих "гуманітарних конвоїв", які регулярно скеровуються Російською Федерацією на територію України шляхом несанкціонованого перетину українсько-російського державного кордону всупереч чинному законодавству України та міжнародним правилам, встановленим Міжнародним Комітетом Червоного Хреста, що ставить під сумнів гуманітарний характер таких конвоїв. Під виглядом виконання Мінського "комплексу заходів" від 12 лютого 2015 року російська сторона здійснює перегрупування своїх збройних підрозділів, важких озброєнь, концентрацію їх на Артемівському, Волноваському, Донецькому, Маріупольському напрямках, а також постійно тримає біля українсько-російського кордону численне угруповання своїх регулярних Збройних Сил. З огляду на це заяви російського керівництва про непричетність Російської Федерації до збройної агресії проти України є необґрунтованими і неспроможними. Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "а", "b", "c", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14 грудня 1974 року. Масштабна, тривала концентрація Збройних Сил Російської Федерації поблизу державного кордону України, прискорена мілітаризація Кримського півострова, регулярні навчання збройних сил поблизу кордонів України та на території Криму з проведенням бойових стрільб, розглядаються Україною як неприхована загроза силою, що суперечить Принципу 4 статті 2 Статуту ООН, зобов`язанням Російської Федерації відповідно до пункту 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року. Також, було прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року №254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Разом з тим, постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. При цьому, частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд вважає вірним констатувати, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (обставини, що є загальновідомими, не потребують доказування за нормами частини третьої статті 82 ЦПК України), стала окупація частини території України, в тому числі частини Донецької області України, де загинув чоловік заявника. Як йдеться в тексті Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», що вчинивши збройну агресію проти України, Російська Федерація грубо порушила свої зобов`язання, встановлені такими міжнародними актами: Статут ООН, відповідно до якого держави-члени повинні розв`язувати будь-які спори мирними засобами та утримуватися у своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування (частини 3 і 4 статті 2); Гельсінський Заключний акт Наради з безпеки та співробітництва в Європі, підписаний 1 серпня 1975 року, відповідно до якого її держави-учасники визнають непорушними кордони всіх держав у Європі та утримуються від будь-яких дій, спрямованих на захоплення частини або всієї території будь-якої держави-учасника (частина 1, розділ III); Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, який зафіксував зобов`язання Російської Федерації, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучених Штатів Америки; Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, ратифікований обома сторонами 14 січня 1998 року, згідно з яким Україна та Російська Федерація відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань за Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі поважають територіальну цілісність одна одної і підтверджують непорушність кордонів, що існують між ними (стаття 2). Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація порушила принципи та норми міжнародного права, а тому правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбаченого частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади. Враховуючи викладене, а також те, що встановлення юридичного факту загибелі [PERSON] при виконанні обов`язку військовослужбовця 18 липня 2015 року в районі с.Верхньошироківське (Октябр) Новоазовського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, необхідне для визначення його статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.

Outcome: approved