Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя. В судовому засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що 14.09.1990 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали між собою шлюб. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.12.1999 року шлюб між сторонами було розірвано. В подальшому вказані сторони примирились, і з червня 2000 року по травень 2014 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Від спільного проживання сторони мають трьох дітей: доньку - [PERSON], 1991 року народження, сина - [PERSON], 1996 року народження та малолітню доньку - [PERSON], 2004 року народження. В період шлюбу і до моменту фактичного припинення шлюбних відносин в травні 2014 року за спільні кошти позивача і відповідача була набута у ЖБК „Будівельник-12" спільна квартира [ADDRESS]. Право власності на дане нерухоме майно було оформлене на відповідача. За таких обставин просять поділити вказане майно подружжя та визнати за кожним із сторін право власності на 1/2 частину спірної квартири. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що квартира [ADDRESS] дійсно купувалась в період шлюбу сторін. Однак пайові внески вносив батька відповідача, допомагаючи своєму синові. Тобто, спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача, він є її єдиним власником і вона не може бути об'єктом поділу майна подружжя. За таких обставин просять відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України та ч.1, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, 14.09.1990 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали між собою шлюб, який був зареєстрований у Палаці реєстрації шлюбів та новонароджених м. Києва, актовий запис №4853 (а.с.6). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.12.1999 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.4-5). 3.01.2000 року дане рішення набрало законної сили. В подальшому вказані сторони проживали деякий час спільно. Від спільного проживання сторони мають трьох дітей: доньку - [PERSON], 1991 року народження, сина - [PERSON], 1996 року народження та малолітню доньку - [PERSON], 2004 року народження. Як передбачає ч.1, ст.10 Закону СРСР „Про кооперацію в СРСР" від 26.05.1988 року №8998-11 діяльність кооперативу ґрунтується на принципах добровільності вступу до кооперативу і безперешкодного виходу з нього, поєднання особистих, колективних і державних інтересів, господарської самостійності, матеріальної заінтересованості і соціальної справедливості, безпосередньої участі членів кооперативу в управлінні його справами на основі кооперативної демократії, соціалістичної законності. Частина 1, ст.12 Закону СРСР „Про кооперацію в СРСР" продовжує, що членом кооперативу може бути кожний громадянин, який досяг 16-річного віку, якщо інше не передбачено законодавством Союзу РСР і союзних республік, виявив бажання і здатний брати участь у здійсненні цілей і завдань кооперативу. Як вбачається з довідки ЖБК „Будівельник-12" №17 від 5.04.2017 року [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 1.09.1992 року №957 став членом ЖБК „ Будівельник-12" (а.с.56), тобто відповідач став членом ЖБК в період перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] В 1992 році сторони отримали ордер на жиле приміщення в будинку ЖБК „ Будівельник-12" на квартиру [ADDRESS]. Зазначена квартира є ізольованою, двохкімнатною, жилою площею 30,00 м2, загальною площею 57,73 м2, яка розташована на 4 поверсі 15-типоверхового будинку, про що свідчить довідка форма №3 ЖБК (а.с.7). В даній квартирі зареєстрованими є сторони по справі та описані вище троє їх дітей (а.с.7). Як наголошує ч.1, ст.15 Закону України „Про власність" (в редакції від 26.03.1991 року і діяв до 27.04.2007 року) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Як роз'яснює п.5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи" від 18.09.1987 року №9 судам слід мати на увазі, що згідно із ст.15 Закону України „Про власність" член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Зміст описаної вище довідки ЖБК „Будівельник-12" №17 від 5.04.2017 року зазначає, що [PERSON] пайовий внесок в розмірі 59 395 карб. за квартиру [ADDRESS] сплатив 29.12.1993 року в повному обсязі, що складало суму паєнакопичення (а.с.56). Таким чином, повний розмір паєнакопичення за квартиру був сплачений в період зареєстрованого шлюбу між [PERSON] та [PERSON] Згідно ч.1, ст.22 КпШС (в редакції 20.06.1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У відповідності до ч.1, ст.60 СК України (в редакції 10.01.2002 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України (в редакції 10.01.2002 року) дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. 6.03.2007 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, яке було зареєстроване 21.03.2007 року в КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна" за реєстровим номером №1023 (а.с.49). Згідно ч.1, ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до п.3, ч.1, ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як роз'яснює п.п.1-2, п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Як вбачається з описаної вище норми права законодавець передбачив поділ майна подружжя тільки того, яке їм належить на праві спільної сумісної власності і набуте в період шлюбу або під час спільного проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу. Як вбачається зі змісту платіжного доручення №638 від 29.10.1992 року [PERSON] перерахував 15 000 рублів пайового внеску ЖБК „Будівельник-12" за кооперативну квартиру [PERSON] (а.с.42). Аналогічний зміст платіжних доручень №185 від 11.02.1993 року та №538 від 24.05.1993 року, де [PERSON] перерахував 35 000 крб. та 18 000 крб. відповідно (а.с.42-43). Той же самий зміст підтверджують і квитанції до приходного касового ордеру (а.с.44-45). Оцінюючи докази, зібрані у судовому засіданні, щодо набуття у власність відповідачем по справі спірної квартири, суд вважає, що оскільки [PERSON] придбав її шляхом внесення трьох пайових внесків за кошти, які належали його батьку [PERSON], що знайшло свого повне підтвердження у судовому засіданні, тобто належали йому особисто, тому даний об'єкт нерухомого майна не є спільною сумісною власністю подружжя і не може бути об'єктом поділу майна подружжя. За таких обставин в задоволенні позову про поділ спірної квартири шляхом визнання за кожним із сторін права власності на 1/2 її частину необхідно відмовити. За змістом ч.2, ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Крім того, відповідач зі своїм представником в судовому засіданні наполягали на застосуванні судом позовної давності, яку позивачка пропустила без поважним підстав і відновленню вона не підлягає. Зі змісту рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22.12.1999 року позивачка [PERSON] була присутня у судовому засіданні за позовом про розірванню шлюбу в якості позивача, підтримала свій позов і того дня вона дізналась про розірвання шлюбу між сторонами. З даним позовом про поділ майна вона звернулась до суду тільки 22.09.2016 року, тобто у термін понад 16 років, порушивши трирічний строк звернення до суду, при цьому до суду з заявами про поновлення строку позовної давності не зверталась і доказів поважності його пропуску судові не надала. Як передачено ч.4, ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналізуючи докази, в їх сукупності, суд приходить до висновку, що спірна квартира придбана за особисті грошові кошти відповідача, а позивачка по справі пропустила строк позовної завності звернення до суду з даним позовом, тому підстави для задоволення позову відсутні. Згідно ст.79; 88 ЦПК України при відмові у задоволенні позову в повному обсязі, не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача на її користь суми судового збору.

Outcome: dismissed