Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-06 00:00:00

В лютому 2017 року публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" в особі свого представника [PERSON], яка діє на підставі довіреності, звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором № б/н від 26.07.2010 року в сумі 18250,94 грн. На обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що відповідно до укладеного договору № б/н від 26.07.2010 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 3000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30, 00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов договору, договір складається з заяви позичальника, "Умов та Правил надання банківських послуг" та "Тарифів Банку". Однак, відповідач належним чином не виконувала зобов'язань відповідно до умов договору, у звязку з чим за ним утворилась заборгованість, яка станом на 31.10.2017 р. становить 18250,94 грн., яку позивач просить стягнути на свою користь. У судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явилася, однак надіслала на адресу суду заяву, у якій просить розглянути справу у її відсутність, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подала, а тому суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає за можливе розглянути дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Суд, дослідивши наявні у справі матеріали та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 26.07.2010 року, виявивши бажання оформити на своє ім'я кредит, [PERSON] заповнила підготовлений ПАТ КБ "Приватбанк" бланк заяви, у якій вказала свої особисті дані та поставила власний підпис. Одночасно з тексту заяви вбачається, що [PERSON] ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення. Своїм підписом [PERSON] підтвердила факт отримання інформації про умови кредитування "Приватбанку. Відповідно до вимог ст. 628 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Оскільки сторони в анкеті-заяві від 26.07.2010 року погодили всі істотні умови договору, в тому числі і щодо його форми, беззастережно засвідчили це власними підписами, а відтак дотримались вимоги закону щодо письмової форми договору. Отже, заява про надання банківських послуг є договором про приєднання в розумінні ст. 634 ЦК України. Як зазначено в 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг, підписання договору є безумовною згодою позичальника відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком. В порушення вимог даних норм Закону і умов кредитного договору, [PERSON] не виконала взятих на себе зобов`язань і станом на 31.10.2017 року за нею утворилась заборгованість в сумі 18250,94 грн., з яких: заборгованість за кредитом 1283,79 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 12821,87 грн., заборгованість за пенею та комісією 2800 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 845,28 грн. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, в строк, що встановлений у договорі. Зобовязання припиняються виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Норма ст. 629 ЦК України прописує, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Проаналізувавши зміст п. п. 1.1.5.25, 1.1.5.32, 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг та умови кредитування з використанням платіжної картки, встановлених в Довідці, суд приходить до висновку, що умовами договору передбачене застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасну оплату послуг передбачених даним договором за кожен день прострочення. У той самий час сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, тому за таких обставин суд відмовляє в стягненні пені та штрафу (фіксованої частини). На підставі викладеного та

Outcome: partial