Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

30.05.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з додатковою відповідальністю "Криворізький завод "Універсал" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів. Просив суд стягнути з товариства з додатковою відповідальністю "Криворізький завод "Універсал" на свою користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 38036,19 грн., середній заробіток на час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 16868,48 грн., збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в розмірі 4602,70 грн. Ухвалою суду від 31.05.2018 року позовну заяву було прийнято судом до розгляду та відкрито провадженя по справі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з письмовою заявою у якій просить суд розглянути справу за його відсутністю та без застосування технічного запису, задовольнити його позовні вимоги. Представник відповідача товариства з додатковою відповідальністю "Криворізький завод "Універсал" в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, 25.04.2019 року від директора відповідача товариства з додатковою відповідальністю "Криворізький завод "Універсал" - Макарова К.Г. до матеріалів справи було надано відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить суд в задоволені позову [PERSON] відмовити в повному обсязі на підставі, що усю заборгованість по заробітній платі в розмірі 38036,19 грн. сплатив позивачу протягом січня-квітня 2019 року, а розрахунок позивача щодо стягнення середнього заробітку на час затримки розрахунку при звільненні вважає вирахованим невірно, згідно розрахунків самого відповідача ця сума дорівнює 16077,77 грн. При цьому відповідач вважає, що оскільки ця сума становить практично половину суми, що підлягала сплаті при звільненні, просять суд урахувати принцип справедливості, добросовісності, розумності, урахувати тяжке фінансове положення відповідача, та у задоволенні позовних вимог позивачав цієй частині відмовити. Також просить суд відмовити позивачу в частині позовних вимог що до стягнення збитків за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в розмірі 4602,70 гр., так як вважає, що позивачем дана вимога не обґрунтована. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи, взявши до уваги обставини, викладені позивачем по тексту позовної заяви, відповідачем у своєму відзиві, перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] в період з 05.07.2016 року працював на товаристві з додатковою відповідальністю "Криворізький завод "Універсал" на посаді начальника дільниці з ремонту гірничого обладнання. 01.03.2018 року він звільнився з роботи з власного бажання, згідно ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.8). На день звільнення заборгованість по заробітній платі відповідача перед позивачем становила 38036,41 грн., що підтверджується довідкою про заборгованість по заробітній платі (а.с.7) Станом на 30.05.2018 року - день подання позову, заборгованість по заробітній платі відповідачем позивачу виплачена не була. Статтею 233 КЗпП України, частина 2, встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно із ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобовязань щодо оплати праці. Відповідно до статті 115 КЗпП України,- заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно відзиву відповідача на позовну заяву та доданої до нього інформаційної довідки товариства з додатковою відповідальністю "Криворізький завод "Універсал" №113 від 23.04.2019 року, станом на 23.04.2019 року заборгованість по заробітній платі позивачу [PERSON] в сумі 38036,19 грн. погашена в повному обсязі, шляхом безготівкових банківських перерахувань на картковий рахунок в АТ КБ «Приватбанк», при виплаті заробітної плати [PERSON] утримано та переаховано до бюджету всі податкові платежі, передбачені законодавством. За даними бухгалтерського обліку підприємства, заборгованість ТДВ «Криворізький завод «Універсал» перед [PERSON] відсутня. За змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду. Відповідно до п.21 постанови ВСУ « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» 3 13 від 24.12.1999 року: при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( 100-95-п ) (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Сума середнього заробітку позивача [PERSON] за час затримки розрахунку при звільненні, згідно розрахунку позивача дорівнює 16868,48 грн., згідно розрахунку відповідача 16077,77 грн., який суд вважає розрахованим вірно з урахуванням кулькості робочіх днів у кожному календарному місяці. Відповідно до вимог ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари i тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно з ч. 5 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарюванняздійснюютькомпенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушеня встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника, або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (01.01.2001 року). Під доходами сліж розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). За правилами ст. 3 цього Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159. Таким чином, розмір збитків за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції згідно надано позивачем розрахунку дорівнює сумі 4602,70 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку про порушення трудового законодавства з боку відповідача щодо несвоєчасної виплати заробітної плати [PERSON] , та вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до часткового задоволення. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати. Враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню судовий збір за позов майнового характеру у розмірі 704 грн.80 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі п. 1 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заробітної плати, а тому, суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial