Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

30 грудня 2014 року ПАТ КБ «Приват Банк» звернулося до суду з вказаним позовом, та після уточнення позовних вимог просив стягнути з відповідача на свою користь 9961, 46 грн. у зв'язку з невиконанням відповідачем кредитних зобов"язань, з яких 6391,05 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 2619,87 грн. - заборгованість по пені, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500.00 грн. - фіксована частина, 450,54 грн. - процентна складова, що підтверджується копією розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с. 9-14). Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 10 березня 2015 року позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ „Приватбанк" заборгованість за кредитним договором в сумі 8341 грн. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Апелянт вказує на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Він наполягає на застосуванні до даного позову строків позовної давності. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 07.11.2008 року відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 7000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Це підтверджується копією власноруч підписаної заяви, копією Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 16-30). У заяві відповідач надав згоду, що вона разом з Умовами та правилами надання банківських послуг складає Договір про надання банківських послуг між ним та позивачем. Цей договір відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг діє протягом 12 місяців з моменту підписання та автоматично пролонгується, якщо жодна зі сторін не поінформує іншу сторону про припинення дії договору. У зв'язку з порушенням виконання зобов'язань за кредитним договором відповідач з 30.11.2011 року по 30.11.2014 р. має заборгованість 9961.46 грн., з яких 6391,05 грн. - заборгованість за процентами, 2619,87 грн. - заборгованість по пені за користування кредитом, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500.00 грн. - фіксована частина, 450,54 грн. - процентна складова, що підтверджується копією розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с. 9-14). Відповідно до рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 17 травня 2012 року у справі за заявою ПАТ КБ „Приватбанк" про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Третейського суду, 6 серпня 2012 року банку видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом станом на 30.11.2011 року в сумі 15506,56 грн., що підтверджується матеріалами справи (а.с.79) та не заперечується позивачем. Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є правомірними. Однак судом зменшена пеня до 1000 грн., враховуючи матеріальний стан відповідача. Щодо заявленої відповідачем вимоги про застосування строку позовної давності суд вказав, що погашення заборгованості в сумі 29,83 грн., яке відбулося 04.09.2014 року в рамках виконавчого провадження, перериває строк позовної давності. З таким висновком не погоджується колегія апеляційного суду, виходячи з наступного. Відповідно до п.17 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК. У даній справі позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості по процентах та пені з 30.11.2011 по 30.112014 року. Відповідач у суді першої інстанції заявив про застосування строків позовної давності згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати, або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність - три роки. Статтею 258 ч. 2 п. 1 до вимоги про стягнення пені застосовується спеціальна позовна давність - один рік. Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. За змістом ст.ст. 257, 258, 264 ЦК України позовна давність може перериватись лише в межах строку позовної давності, а не після її спливу. Виходячи із результатів системного аналізу наведених норм права та викладених обставин справи колегія суддів апеляційного суду вважає, що строк позовної давності розпочався з дня, наступного за строком, за який стягнута заборгованість рішенням Третейського суду, а саме з 1 грудня 2011 року та сплинув: для пені - 1 грудня 2012 року, для відсотків - 1 грудня 2014 року. Позивач звернувся до суду з даним позовом 30 грудня 2014 року (згідно штампу на конверті), тобто з пропуском строку позовної давності. Апеляційний суд вважає невірним висновок про те, що платіж в сумі 29,83 грн., здійснений відповідачем 04.09.2014 року, є перериванням строку позовної давності, оскільки дані кошти були списані з карткового рахунка [PERSON] в ВАТ "Ощадбанк" на рахунок стягувача - ВДВС Прилуцького МРУЮ, призначення платужу - виконання виконавчого листа Заводського райсуду від 06.08.2012 року про стягнення боргу (а.с.104-105). Таким чином даний платіж вчинений в рахунок погашення заборгованості, стягнутої за рішенням Третейського суду, та не свідчить про визнання відповідачем іншого боргу, що в силу ч.1 ст. 264 ЦК України могло б бути перериванням строку позовної давності. Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, невірно встановив обставини спору та дослідив докази у справі, не надав їм належної оцінки та дійшов помилкового висновку про звернення позивача до суду в межах строку позовної давності та наявність підстав для задоволення позову. Рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому, в силу п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню. Відповідно до ч.1 ст. 88 підлягає стягненню з ПАТ КБ „Приватбанк" на користь [PERSON] понесені ним судові витрати за розгляд справи. У зв'язку з тим, що [PERSON] за подачу апеляційної скарги сплатив судовий збір у розмірі, що перевищує встановлений Законом України „Про судовий збір" (256,44 грн. замість 121.80 грн.), решта підлягає поверненню йому з державного бюджету.

Outcome: approved