Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

Позивач звернувся в суд та просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №002287 від 28.04.2015 р., укладений між сторонами та стягнути з відповідача 20000,00грн. сплачених коштів на виконання даного договору. Свої вимоги мотивує наступним. 28.04.2015р. між ним та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» був укладений договір фінансового лізингу предметом якого є зобов'язання лізингодавця (відповідача) придбати у власність предмет лізингу транспортний засіб "Трактор ДТЗ 6244 Н" та передати у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. Після підписання договору позивач сплатив 20000,00грн. авансового платежу, проте вже 01.05.2015р. звернувся із заявою до лізингової компанії про повернення коштів. Вважає, що даний договір суперечить ст.ст.6, 13 ЗУ "Про фінансовий договір", ст.18 ЗУ "Про захист прав споживачів", не відповідає вимогам цивільного законодавства, і як наслідок тягне за собою недійсність правочину. В ході розгляду справи [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог. Так відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Беручи до уваги рівень облікової ставки Національного банку України наведено розрахунок процентів за користування ТЗОВ «Лізингова компанія «Еталон» коштами позивача починаючи із 29.04.2015р., наступного дня від дати укладення договору та сплати на рахунок Відповідача коштів до дня подання позову. Крім цього, укладення договору завдало позивачу додаткових переживань, емоційних та моральних страждань, які проявились у необхідності пошуку юристів, виділення з сімейного бюджету коштів на судовий розгляд справи, отримання консультацій з приводу даного предмету спору, додаткового витрачання особистого часу заради повернення сплачених відповідачу по спірному договору коштів. Враховуючи наведене, позивач збільшив свої позовні вимоги та просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №002287 від 28.04.2015р. з моменту його укладення; стягнути з відповідача 20000,00грн. сплачених коштів на виконання даного договору; стягнути проценти за користування коштами в розмірі 9390,17грн. та заподіяну моральну шкоду в розмірі 5000,00грн. В судовому зсіданні позивач та його представник [PERSON] збільшені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, надали пояснення щодо обставин. Відповідач в судове засідання не прибув, хоча належним чином повідомлявся про дату і час судового розгляду. В суд надійшло заперечення проти позову, в якому представник просить справу слухати у його відсутності а позовну заяву залишити без задоволення. Вважає, що договір фінансового лізингу №002287 від 28.04.2015р. вчинений з дотриманням норм законодавства та містить всі істотні умови, тому позов [PERSON] є безпідставний та необґрунтований. Також спростовує твердження щодо користування чужими коштами, оскільки ТЗОВ «Лізингова компанія «Еталон» виконувала взяті на себе зобов'язання лізингоодержувача. В даному випадку боржником вважає позивача, який взяв на себе обов'язки сплатити комісію та авансовий платіж проте прострочив виконання грошового зобов'язання. Зазначає, що відповідач не вчиняв дій спрямованих на завдання позивачу моральної шкоди і в його діях відсутній умисел на завдання такої шкоди. Дослідивши письмові матеріали справи та заслухавши пояснення суд приходить до висновку, що збільшені позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 28.04.2015 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу №002287 з додатками, за умовами якого ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» зобов'язалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді трактора та передати зазначений транспортний засіб у користування позивача, який у свою чергу зобов'язався сплачувати за користування трактором періодичні лізингові платежі, згідно встановленого графіку. Згідно пункту 5.1 договору предмет лізингу передається у користування позивача не пізніше 90 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок Лізингодавця авансового платежу (в розмірі 50 % вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу) . 29.04.2015 року на виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатив відповідачу грошові кошти у розмірі 20000,00 грн. авансового платежу. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому вказаним Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець , виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови , які є несправедливими. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Оскільки Законом України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно з п.п.3, 7 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі. У разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором. Так за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) . Згідно з ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Частиною 1 ст. 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Строки та порядок сплати лізингових платежів за договором встановлені графіком лізингових платежів, що є додатком № 1 до договору фінансового лізингу . З встановлених по справі обставин вбачається, що умови укладеного між сторонами договору фінансового лізингу є несправедливими , а саме умови вищезазначеного договору передбачають право лізингодавця в односторонньому порядку розривати договір , не повертаючи позивачу кошти за договором та вилучаючи предмет лізингу , імперативне право відповідача в односторонньому порядку перерозподілити отримані кошти у відповідності та послідовності, змінювати розмір лізингового платежу, подвійну сплату штрафів за одне порушення умов договору тощо. Крім цього, зазначеним договором не передбачено відповідальності лізингодавця за порушення умов та строків виконання договору, що призводить до дисбалансу договірних відносин та не передбачає можливості лізінгоодержувачу відмовитися від договору . Відповідно до ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. За змістом ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена її властивими ознаками , що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Згідно ст. 682 ЦК України товар повинен мати певну комплектність . Всупереч вимогам діючого законодавства укладений між сторонами договір фінансового лізингу не містить істотної умови щодо його предмету . Предметом лізингу в п.3.1. зазначено - трактор, не визначений індивідуальними ознаками (виробник, колір, наявність пробігу, модель, комплектація, рік випуску, тощо). Відсутність у договорі індивідуальних ознак предмету лізингу суперечить вимогам ст. 767 ЦК України щодо обов'язку передачі у найм предмета, який відповідає комплектності та стані та відповідає умовам договору . До істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі , які згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним. Умовами спірного договору передбачені такі лізингові платежі, які складаються із: - першого лізингового платежу: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи (10% від вартості предмету лізингу); авансу ціни предмету лізингу (50% від вартості предмету лізингу); комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу); - періодичного авансового платежу ціни предмета лізингу; - другого лізингового платежу: відшкодування частини вартості предмету лізингу; сплата відсоткової ставки за користування предметом лізингу ; сплата комісії за супроводження договору. Як вбачається із договірних умов, складові першого лізингового платежу , здійснені позивачем - «комісія за організацію» та «аванс ціни предмету лізингу» - виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом. Таким чином , умови укладеного договору про фінансовий лізинг №002287 обмежують права позивача як споживача, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі. У зазначеному договорі звужені обов'язки лізингодавця, передбачені діючим законодавством, виключена його відповідальність за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, значно розширені права лізингодавця, не передбачено його обов'язок надати предмет у стані, який би відповідав його призначенню, не передбачені умови щодо розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача у випадку невиконання зобов'язань відповідачем і відшкодування шкоди, всупереч вимогам діючого законодавства визначено сплату комісійної винагороди у розмірі 10% від вартості предмета договору та авансового платежу . Отже, враховуючи те, що в договорі фінансового лізингу укладеному між позивачем та відповідачем обмежені права позивача, як споживача, передбачені ЗУ «Про захист прав споживача», ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, умови договору не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, а тому є підстави відповідно до вимог ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнати договір недійсним в цілому. На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачену ним суму авансового внеску у розмірі 20 000 грн. Зважаючи на те, що розмір процентів за користування лізингодавцем належними позивачу грошовими коштами не встановлено договором фінансового лізингу №002287 від 28.04.2015р., укладеним між сторонами, та враховуючи недійсність правочину фінансового лізингу, суд вважає, що для визначення розміру процентів при вирішенні даного спору може бути застосована по аналогії закону норма ч.1 ст.1048 ЦК України, згідно якої у разі, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Адже, статтею 8 ЦК України передбачено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону), а в даному випадку подібність правовідносин полягає в користуванні чужими коштами. Тому вимога [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" процентів за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ є обґрунтованого оскільки право на нарахування та отримання процентів за користування коштами у разі їх безпідставного одержання передбачено законом. Відповідно до ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Також п.2 ст.216 ЦК України передбачено, що якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Оскільки договір фінансового лізингу №002287 від 28.04.2015р., укладений між сторонами визнаний судом недійсним а позивач зазнав емоційних, моральних страждань та додаткових фінансових витрат пов'язаних із розглядом справи, то суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на його користь у відшкодування заподіяної моральної шкоди також підлягають задоволенню. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ст.23 ЦК України, суд враховує глибину фізичних та душевних страждань позивачата членів його сім'ї, а також вимоги розумності та справедливості, тому, позовну вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000грн., суд задовольняє повністю. Разом з тим, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон"

Outcome: approved