Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернувся до суду із позовом до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Куликовської Тетяни Вікторівни (далі по тексту - відповідач, нотаріус), за участю третьої особи: Міністерства юстиції України (далі по тексту - третя особа-1, Мін'юст) та третіх осіб, які були залучені судом в процесі розгляду справи: [PERSON] (далі по тексту - третя особа-2, [PERSON].) та [PERSON] (далі по тексту - третя особа-3, [PERSON].) про визнання неправомірними дій приватного нотаріуса, скасування нотаріальної дії та зобов'язання вчинити дії, в якому просив суд визнати дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Куликовської Тетяни Вікторівни по нотаріальному посвідченню Договору позики від 18.07.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1269 неправомірними, скасувати нотаріальну дію, вчинену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куликовською Тетяною Вікторівною по нотаріальному посвідченню Договору позики від 18.07.2007 року, зареєстровану в реєстрі за № 1269 та вилучити з Державного реєстру правочинів запис про реєстрацію договору позики, нотаріально посвідченого 18.07.2007 року. В процесі розгляду справи позивач уточнив описку в позовних вимогах та просив суд вважати суд правильною дату вчинення нотаріальної дії відповідачем 18.10.2007 року замість невірно вказаного позивачем -18.07.2010 року, що відповідає дійсним обставинам справи. Відповідно до ч. 1 ст. 31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов. З огляду на те, що позивачем було уточнено описку в прохальній частині позовної заяви, а не змінено предмет або підставу позову, судом було враховано подану заяву про уточнення позовних вимог від 17.07.2015 року під час розгляду справи. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач не мав права посвідчувати договір позики від 18.10.2007 року у зв'язку із тим, що позивач не надавав відповідного доручення третій особі-2 [PERSON] на укладення вказаного правочину. Оскільки як вбачається з довіреності, яка була видана позивачем на ім'я [PERSON], посвідченої 16.10.2007 року Ященко В.М., приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, зареєстрованої в реєстрі за № 5820, у [PERSON] були відсутні повноваження на підписання від імені [PERSON] договорів позики. Зазначав, що при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника нотаріус відповідно до статей 43, 44 ЗУ «Про нотаріат» зобов'язаний був встановити особу, а також перевірити обсяг її повноважень, для чого нотаріусу подається довіреність або інший документ, що надає повноваження представникові. Дійсність довіреності перевіряється нотаріусом за допомогою Єдиного реєстру довіреностей. В той час як, вищезазначеною довіреністю представника [PERSON] було уповноважено виключно розпоряджатися та управляти квартирою, а повноваження щодо отримання позики та підписання відповідного договору в довіреності відсутні. Крім того, згідно з копією довіреності, що долучена до справ приватного нотаріуса Куликовської Т.В. і за якою було перевірено повноваження [PERSON], за паспортними даними моє прізвище (довірителя) зазначено не [PERSON], а - [PERSON]. Таким чином, при підготовці до вчинення нотаріальної дії нотаріус не перевірила подані документи на предмет їх відповідності вимогам чинного законодавства та не з'ясувала відсутність або наявність розбіжностей, у тому числі щодо написання прізвища. В той же час, прізвище позивача за паспортними даними було [PERSON], а за договором позики - [PERSON] В зв'язку із чим вбачав у діях нотаріуса порушення статей 5, 44, 49 Закону України «Про нотаріат» та просив суд визнати дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Куликовської Тетяни Вікторівни по нотаріальному посвідченню Договору позики від 18.10.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1269 неправомірними, скасувати нотаріальну дію, вчинену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куликовською Тетяною Вікторівною по нотаріальному посвідченню Договору позики від 18.10.2007 року, зареєстровану в реєстрі за № 1269 та вилучити з Державного реєстру правочинів запис про реєстрацію договору позики, нотаріально посвідченого 18.10.2007 року. У зв'язку із закінченням терміну повноважень судді Саадулаєва А.І., 24.04.2015 року згідно із протоколом автоматичного розподілу справ між суддями, справу передано на розгляд судді Рибаку М.А. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просили суд про його задоволення. Вважали строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом не пропущеним, оскільки позивачу стало відомо про порушення його права, а саме - укладення від його імені договору позики та посвідчення його відповідачем, після ознайомлення з матеріалами цивільної справи, яка розглядалась Печерським районним судом міста Києва про стягнення з позивача на користь третьої особи-3 [PERSON] коштів за договором позики, 10.10.2012 року. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях по справі. Окрім того, надав суду заяву про застосування позовної давності до позовних вимог за даним позовом. Пояснив, що предметом позову є вимога немайнового характеру щодо визнання неправомірними та скасування нотаріальних дій, які було вчинено відповідачем 18.07.2010 року, а оскільки до вказаної вимоги застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки, визначений статтею 257 Цивільного кодексу України. Зазначав, що договір позики було посвідчено 18.10.2007 року, отже строк позовної давності (строк, у межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) щодо вимоги про визнання неправомірними та скасування нотаріальних дій сплив починаючи .з 19.10.2010 року. Окрім того, зазначав, що позивач знав про укладення Договору позики та його нотаріальне посвідчення з моменту його укладення, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою [PERSON] від 20.05.2014 року, в якій він вказує, що грошові кошти по Договору позики до його підписання передавав особисто позивачу. Також звертав увагу суду на те, що Печерським районним судом м. Києва прийнято заочне рішення у справі № 2-3496/10, згідно якого стягнуто з позивача на користь [PERSON] заборгованість по договору позики, відповідно до вказаного заочного рішення відповідача (позивача у цій справі) належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи та він не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. А тому, зважаючи на вказане заочне рішення, строк позовної давності на подання позивачем цього позову сплив починаючи з 21.10.2013 року. Окрім того, позивач в січні 2014 року звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом, в якому ним заявлено вимогу майнового характеру про стягнення на його користь з [PERSON] грошових коштів, які були сплачені позивачем [PERSON] на виконання умов договору позики, в подальшому вказаний позов передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва, який розглядався суддею Юзьковою О.Л. (справа № 761/16864/14-ц, провадження № 2/761/5256/2014). У вказаній справі позивач подав ще одну позовну заяву (додаткову), в якій посилався на ту обставину, що у червні 2011 року він повернув [PERSON] грошові кошти на виконання умов договору позики, які тепер повинні бути стягнуті в примусовому порядку з [PERSON] З вказаних посилань відповідач зробив висновок, що станом на червень 2011 року позивач достеменно знав про існування договору позики та його нотаріальне посвідчення відповідачем, а тому з огляду на вказане, строк позовної давності на подання позивачем цього позову слив починаючи з липня 2014 року. З огляду на зазначене, відповідачем було заявлено про застосування позовної давності до позовних вимог про визнання дій нотаріуса неправомірними та скасування нотаріальної дії. Окрім того, звертав увагу суду на те, що обставини, які підлягають з'ясуванню у даній справі, а саме: твердження позивача про те, що довіреністю [PERSON] не уповноважувалася на укладення договору позики, не може братися до уваги, оскільки вказаній обставині вже надано правову оцінку і з огляду на рішення Печерського районного суду м. Києва (яке набрало законної сили) - саме [PERSON] був позичальником згідно договору позики, і саме ним отримано у власність кошти в розмірі 10100000,00 грн., які він зобов'язався повернути [PERSON] не пізніше 10.03.2009 року. Також зазначав, що абзацом 2 довіреності, позивач уповноважив третю особу-2 в тому числі : «розписуватися за мене, в тому числі підписати договір :купівлі-продажу, міни, іпотеки, оренди. ТОЩО..», а тому нотаріус діяв правомірно, посвідчуючи вказаний договір позики. Окрім того, у відповідності до положень п. 1 договору позики, грошові кошти позичальник отримав від позикодавця до підписання та нотаріального посвідчення цього договору, тобто, на момент нотаріального посвідчення договору, сторони вже перебували у відповідних правовідносинах, які виникли до нотаріального посвідчення, а тому [PERSON] була наділена повноваженнями підписувати від імені та в інтересах позивача договори купівлі-продажу, міни, іпотеки, оренди, тощо, отже вказана довіреність не обмежує кола правочинів, які могли підписуватися [PERSON] від імені та в інтересах Позивача. Окрім того, вказував, що позивачем долучено до матеріалів справи лист Міністерства юстиції України від 28.07.2014 року за підписом заступника Міністра - керівника апарату [PERSON], та лист Міністерства юстиції України від 31.10.2014 року за підписом заступника Міністра - [PERSON], які не слід брати до уваги, оскільки вони були підписані з перевищенням посадовими особами їх повноважень та надання правової оцінки діям нотаріуса є виключною компетенцією суду, про що в цих листах і вказано. Також 09.04.2015 року представник відповідача надав додаткові пояснення по справі, в яких просив суд врахувати ту обставину, що навіть якщо у третьої особи-2 на момент підписання договору позики не було відповідних повноважень, то сплата коштів за ним є визнанням правочину з боку позивача відповідно до вимог ч. 2 ст. 241 ЦК України. А тому дії нотаріуса не можуть вважатись неправомірними, оскільки подальші конклюдентні дії позивача свідчать як про схвалення дій третьої особи-2 так, і як наслідок, схвалення дій нотаріуса. В судовому засіданні представник третьої особи-1 Міністерства юстиції України у вирішенні спору поклався на розсуд суду, 23.02.2015 року надав письмові пояснення по справі, в яких зазначав, що статтею 7 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Встановлено, що 18 жовтня 2007 року за реєстровим № 1269 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куликовською Тетяною Вікторівною було посвідчено договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON], від імені якого діяла [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 16 жовтня 2007 року за реєстровим № 5820 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ященко В.М. Для забезпечення вимоги, що виникла з вказаного договору, між цими ж особами був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куликовською Тетяною Вікторівною 18 жовтня 2007 року за реєстровим № 1270. Згідно з копією довіреності, за якою було перевірено повноваження [PERSON], прізвище довірителя було [PERSON], зазначеною довіреністю представника уповноважено розпоряджатися та управляти квартирою, повноважень щодо отримання позики та підписання відповідного договору в довіреності відсутні. Відповідно до ст. 43 Закону України «Про нотаріат», нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу відповідно до вимог статті 43 цього Закону, а також перевіряє обсяг його повноважень. Нотаріусу подається довіреність або інший документ, що надає повноваження представникові. Дійсність довіреності перевіряється нотаріусом за допомогою Єдиного реєстру довіреностей. Окрім того, звертав увагу суду на те, що в договорі позики та іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куликовською Тетяною Вікторівною, прізвище довірителя було не [PERSON], а [PERSON] В судовому засіданні представник третьої особи-2 [PERSON] позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в письмових запереченнях на позовну заяву. Пояснив, що договір позики та договір іпотеки від 18.10.2007 року, які були укладені між [PERSON], від імені, в інтересах та за довіреністю якого діяла [PERSON] та [PERSON], нотаріально посвідчені Приватним нотаріусом Київською міського нотаріального округу Куликовською Тетяною Вікторівною з повним дотриманням вимог чинного на момент укладення договору і законодавства України, в тому числі Закону України «Про нотаріат», Цивільного кодексу України, а також Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5 року, а тому у повній мірі відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Окрім того, договори позики та іпотеки були укладені на підставі та в межах наданої [PERSON] позивачем - [PERSON], довіреності 5820 від 16.10.2007 року. Згідно вказаної довіреності, довірена особа мас право «розпоряджатися (продати, мітячи, передати в іпотеку, оренду тощо), а також управляти належною мені всією квартирою [ADDRESS]». Отже, самою довіреністю передбачено й укладення інших договорів. Окрім того, [PERSON] фактично схвалив укладення Договору позики від 18.10.2007 року та Договору іпотеки від 18.10.2007 року, який був укладений для забезпечення вимоги, що виникла з договору позики, оскільки до цього часу, хоча минуло вже більше ніж 7 років, не здійснював будь-яких дій, які б свідчили про його необізнаність щодо укладених договорів, з метою захисту своїх прав та інтересів, не звертався до суду про перегляд заочного рішення, якщо вважав його незаконним, а навпаки, здійснив повний розрахунок з [PERSON] Також зазначав, що відповідно до п. 1 абзацу другого Договору позики, передачу коштів було здійснено до підписання цього договору, а тому на момент нотаріального посвідчення договору, сторони вже перебували у відповідних правовідносинах, які виникли до нотаріального посвідчення. В судовому засіданні представник третьої особи-3 [PERSON] проти задоволення позову заперечував та зазначав, що усі дії були нотаріусом вчинені правомірно, а договір виконано добровільно та претензій сторони одне до одного не мали. Зазначав, що якщо навіть і було перевищення повноважень з боку третьої особи-2 під час укладення договору позики, то діє презумпція згоди іншого з подружжя на укладення договору, оскільки [PERSON] на той час була у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] Окрім того, подальше схвалення правочину шляхом його виконання свідчить про його згоду із діями третьої особи-2. Вислухавши пояснення, заперечення та доводи представників сторін, врахувавши пояснення представників третіх сторін, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі по тексту -Закон № 3425-XII). Частиною 1 ст. 1 Закону № 3425-XII встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною 2 ст. 1 Закону № 3425-XII передбачено: вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Статтею 50 Закону № 3425-XII передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта. Як наголошується Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ із посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року № 2 можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Закон № 3425-XII поділяє об'єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: - нотаріальні дії; - відмова у вчиненні нотаріальних дій; - нотаріальні акти. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 3425-XII нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Обов'язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч. 3 ст. 49 Закону № 3425-XII, де встановлено заборону безпідставної відмови в її вчиненні. Як випливає з п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону № 3425-XII, підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть встановлюватися тільки цим Законом. Перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, зазначений у ст. 49 Закону № 3425-XII, не є вичерпним. За наявності умов, передбачених ст. 49 Закону № 3425-XII, на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону № 3425-XII право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні. Перевіряючи законність дій нотаріуса, суддя повинен детально вивчити закон, на підставі якого діяв нотаріус чи інша посадова особа, уповноважена на вчинення нотаріальної дії, дослідити всі докази і з'ясувати обставини, що мають значення для справи. Це, у свою чергу, дає суду можливість винести законне й обґрунтоване рішення. Предметом доказування під час судового розгляду у справах про оскарження нотаріальних дій або про відмову в їх вчиненні згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у ч. 1 ст. 179 ЦПК, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ч. 2 ст. 179 ЦПК). Доказами у справах щодо оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні можуть бути документи, що стосуються вчиненої нотаріальної дії (оригінали нотаріально посвідченого договору, заповіту, свідоцтва про право на спадщину, про право власності на частку в спільному майні подружжя, довіреності, інші документи, видані нотаріусами; документи, що підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника, тощо); постанова нотаріуса або відповідний акт посадової особи, яка вчиняє нотаріальні дії, про відмову вчинити дану нотаріальну дію; документи, які заявник просив засвідчити або посвідчити. Так, судом встановлено, що 18.10.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куликовською Т.В. було посвідчено договір позики, укладений між [PERSON] (за договором - Позикодавець) та [PERSON] (за договором - Позичальник), від імені якого діяла [PERSON], на підставі довіреності, посвідченої 16.10.2007 року Ященко В.М., приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, зареєстрованої в реєстрі за № 5820 (а.с. 19-20). В подальшому, між тими ж сторонами, 18.10.2007 року нотаріусом було посвідчено договір іпотеки (а.с. 21-24). В матеріалах справи міститься довіреність від 16.10.2007 року, посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ященко В.М., відповідно до якої [PERSON] цією довіреністю уповноважив [PERSON] розпоряджатися (продати, обміняти, передати в іпотеку, оренду тощо), а також управляти належною йому всією квартирою [ADDRESS] (а.с. 25). Для цього [PERSON] було, серед іншого, надано право розписуватися за [PERSON], в тому числі підписати договір купівлі-продажу, міни, іпотеки, оренди тощо. Проте, прямого посилання на можливість укладення від імені позивача третьою особою-2, договору позики вказана довіреність не містить. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Також, частиною 1 статті 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Таким чином, суд приходить до висновку про те, довіреністю від 16.10.2007 року, посвідченою приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ященко В.М., [PERSON] не надавав повноважень [PERSON] на укладення від його імені договору позики. Окрім того, прізвища позивача в довіреності на вчинення дій з розпорядження та управління квартирою від 16.10.2007 року та договору позики від 18.10.2007 року відрізняються, оскільки в останньому вказано прізвище як [PERSON], а в довіреності - [PERSON] (а.с. 19 та 25 відповідно). Слід зазначити, що при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю представника, відповідно до вимог статей 43 та 44 Закону № 3425-XII (в редакції, яка діяла на момент посвідчення договору позики) нотаріус зобов'язаний був встановити його особу, а також перевірити обсяг його повноважень. Для цього нотаріусу подається довіреність або інший документ, що надає повноваження представникові. Дійсність довіреності перевіряється нотаріусом за допомогою Єдиного реєстру довіреностей. Так, статтею 44 Закону № 3425-XII було встановлено, що при посвідченні угод з'ясовується дієздатність громадян і перевіряється правоздатність юридичних осіб, які беруть участь в угодах. У разі укладення угоди представником перевіряються його повноваження. Пунктом 42 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі по тексту - Інструкція), затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року N 20/5 (в редакції Наказу Міністерства юстиції України від 29 серпня 2007 року N 703/5) (чинна на момент посвідчення договору позики), відповідно до якої при укладенні правочину представником нотаріус перевіряє його повноваження за довіреністю (її дублікатом), виданою представникові, за допомогою Єдиного реєстру довіреностей в порядку, передбаченому Положенням про Єдиний реєстр довіреностей. За результатами перевірки справжності довіреності (її дубліката) виготовляється витяг з Єдиного реєстру довіреностей, який додається до примірника правочину, що залишається у справах нотаріуса. Частиною 2 ст. 54 Закону № 3425-XII було встановлено, що нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону № 3425-XII нотаріус чи інша посадове особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляють у вчиненні нотаріальної дії, якщо, зокрема вчинення такої дії суперечить законові. Згідно з копією довіреності, що долучена до матеріалів справи, за якою нотаріус Куликовська Т.В. перевіряла повноваження [PERSON], прізвище довірителя було не [PERSON], а [PERSON]. Враховуючи викладене, приватним нотаріусом Куликовською Т.В. не було надано належної оцінки поданим для вчинення зазначених нотаріальних дій документам, а саме не перевірено у встановленому порядку обсягу повноважень представника [PERSON], а також не здійснено належних дій з пошуку в Реєстрі за прізвищем довірителя для уникнення непорозумінь щодо різного написання його прізвища в поданих для вчинення нотаріальної дії документах. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Куликовської Тетяни Вікторівни по нотаріальному посвідченню Договору позики від 18.10.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1269 неправомірними. Заперечення відповідача та третьої особи [PERSON] в частині того, що позивач схвалив дії третьої особи-2 за договором позики шляхом його виконання, а отже в силу ч. 2 ст. 241 ЦК України підтвердив правомірність дій нотаріуса судом відхиляються з огляду на наступне. Так, відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. Слід зазначити, що предметом розгляду даної справи є позовні вимоги в частині визнання дій нотаріуса по посвідченню договору позики неправомірними та такими, що вчинені з порушенням законодавства, а не вимоги щодо визнання недійсним договору позики, а тому суд приходить до висновку про те, що питання схвалення договору позики має бути предметом окремого судового розгляду. Разом з тим, слід зазначити, що в обґрунтування своєї позиції, а ні відповідачем, а ні третьою особою-2 не було надано суду належних доказів визнання або схвалення договору позики позивачем, якими можуть бути: докази отримання коштів за договором та докази повернення таких коштів, що може підтверджуватись відповідними розписками або квитанціями (ордерами тощо) про здійснення банківських або інших операцій, які б підтверджували передачу коштів особисто позивачу, або повернення їх останнім. Як і не надано доказів того, що позивачу було відомо про те, що договір позики було укладено третьою особою-2 не від власного імені, а від імені позивача, як і не надано доказів того, що позивачу було відомо про таке посвідчення договору нотаріусом, тоді як позивач вказував, що вважав борг за договором позики особистим зобов'язанням [PERSON] Також в матеріалах справи міститься копія нотаріально посвідченої заяви [PERSON] (а.с. 54), в якій він зазначав, що коли він раніше вказував про отримання коштів за договором позики особисто [PERSON], то він припустився помилки і тепер зазначає, що такі кошти він надавав особисто позивачу. Вказану заяву суд оцінює критично, оскільки в ній містяться розбіжності про те кому дійсно передавав кошти за договором позики [PERSON], а також не міститься посилань на те, чим підтверджується передача коштів саме позивачу. Окрім того, в судовому засіданні представником [PERSON] було зазначено, що йому особисто не відомо з яких причин його довіритель змінив свою позицію відносно того, кому саме він передавав кошти за договором позики та вважав, що остання його позиція щодо передачі коштів саме позивачу є вірною. Особисто [PERSON] у судові засідання з'являтись відмовляється, про що ним також зазначено в нотаріально посвідченій заяві (а.с. 54). Щодо посилання представника відповідача на те, що заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20.10.2010 року у справі № 2-3496/10 було встановлено обставини, які не підлягають доказуванню у даній справі, слід зазначити наступне. Матеріали справи не містять належним чином засвідченої копії рішення Печерського районного суду міста Києва від 20.10.2010 року у справі № 2-3496/10 з відміткою про набрання таким рішенням законної сили. Окрім того, представником відповідача не заявлялось відповідного клопотання про витребування вказаного доказу в обґрунтування своїх заперечень, хоча йому було відомо та роз'яснено зміст положень статей 10 та 11 ЦПК України в частині доказування та диспозитивності. Слід зазначити, що копія вказаного судового рішення з Єдиного державного реєстру судових рішень не містить встановлених обставин правомірності дій нотаріуса по посвідченню договору позики від 18.10.2010 року. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що відповідач діяв з порушенням встановленого законом порядку під час посвідчення договору позики від 18.10.2007 року, а отже діяв неправомірно. В зв'язку із викладеним, оскільки дії відповідача по нотаріальному посвідченню договору позики судом визнаються неправомірними, то і сама нотаріальна дія, що була вчинена нотаріусом неправомірно, підлягає скасуванню. Щодо позовних вимог в частині вилучення з Державного реєстру правочинів запису про реєстрацію договору позики, який було нотаріально посвідчено 18.10.2007 року, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1.2. Інструкції про ведення Державного реєстру правочинів, затвердженої Наказом Міністерства Юстиції України від 18.08.2004 року N 86/5 (в редакції, яка діяла станом на час посвідчення договору позики) державна реєстрація правочину проводиться реєстратором шляхом унесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням. Про внесення запису до Державного реєстру правочинів реєстратор видає кожній особі, яка отримала примірник правочину, або уповноваженим нею особам витяг з Державного реєстру. У справі нотаріуса, який посвідчив правочин, залишається витяг про реєстрацію, який виготовляється реєстратором безкоштовно з використанням спеціального бланка документів реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України. Тимчасовим порядком про державну реєстрацію правочинів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року N 671 визначалось, що реєстраторами є державні нотаріальні контори, приватні нотаріуси (далі - нотаріуси), які згідно з договорами, укладеними з адміністратором Реєстру, проводять державну реєстрацію правочинів, змін, внесених до них, відомостей про припинення їх дії, приймають запити, видають завірені витяги з Реєстру та виконують інші функції, передбачені цим Порядком. Таким чином, питання про внесення відповідної інформації про реєстрацію правочину та вилучення такої інформації, відносилось до виключної компетенції державного реєстратора, а не суду. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Окрім того, слід зазначити, що вказаний Тимчасовий порядок про державну реєстрацію правочинів, яким було врегульовано ведення Державного реєстру правочинів, втратив чинність на підставі Постанови КМУ № 824 від 05.09.2012 року. З огляду на вказане, правові підстави для задоволення позовних вимог в частині вилучення з Державного реєстру правочинів запису про реєстрацію договору позики, який було нотаріально посвідчено 18.10.2007 року, відсутні, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, в запереченнях на позовну заяву від 19.12.2014 року (а.с. 48) та заяві від 19.12.2014 року (а.с. 82), відповідачем було заявлено про застосування позовної давності до вимог за даним позовом. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, відповідач зазначав, що позивачем було подано позовну заяву із пропуском строку позовної давності з декількох причин: по-перше - з 19.10.2010 року у зв'язку із тим, що договір позики було посвідчено 18.10.2007 року; по-друге - з 21.10.2013 року у зв'язку із тим, що позивач мав знати про заочне рішення Печерського суду міста Києва від 20.10.2010 року у справі № 2-3496/10 та з липня 2014 року у зв'язку з тим, що позивач сам посилався на ту обставину, що у червні 2011 року він повернув [PERSON] грошові кошти за договором позики. Позивачем на підтвердження дотримання строку позовної давності зазначено, що він під час укладення та посвідчення договору нотаріусом 18.10.2010 року не був присутній, про рішення Печерського суду міста Києва від 20.10.2010 року у справі № 2-3496/10 йому не було відомо та зараз в тому ж суді розглядається його заява про перегляд вказаного заочного рішення. Окрім того, повертаючи кошти [PERSON] в червні 2011 року він вважав, що договір позики було укладено між третіми особами 2 та 3, оскільки довіреності на вчинення саме такої дії [PERSON] він не надавав. Про те, що договір позики було укладено від його імені та посвідчено відповідачем, позивач дізнався лише 10.10.2012 року після ознайомлення з матеріалами цивільної справи № 2-3496/10. Таким чином позивач вважав, що строк позовної давності за даним позовом почав свій перебіг з 10.10.2012 року, а з позовною заявою він звернувся 05.12.2014 року, а тому строк для звернення до суду із даним позовом не був пропущений. Позивач зазначав, оскільки його батько [PERSON] та третя особа-2 [PERSON] перебували на той час в шлюбних відносинах, він передав кошти за договором позики [PERSON], оскільки вважав їх борговими зобов'язаннями саме третьої особи-2 перед третьою особою-3. Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач був присутній під час укладення договору позики від 18.10.2007 року та посвідчення його нотаріусом, як і не містять доказів отримання та передачі коштів за договором позики, з яких би вбачалось, що позивачу відомо про те, що договір позики було укладено саме від його імені та кошти сплачені заме за договором, в якому він виступає позичальником. Також матеріали справи не містять розписок або інших документів про передачу коштів позивачем третій особі-3, з яких можливо було б дійти однозначного та беззаперечного висновку про те, що станом на час укладення договору позики та день оплати по ньому - 17.06.2011 року позивачу було відомо про те, що саме він виступає позичальником за договором позики від 18.10.2007 року та йому відомо, що нотаріус посвідчив такий договір від його імені. Окрім того, позивач також заперечує факт отримання ним заочного рішення у справі № 2-3496/10, в зв'язку із чим у кримінальному провадженні № 42012110000000089 було проведено судово-почеркознавча експертиза, згідно з висновком якої підпис в графі «особисто» в поштовому повідомленні № 2-3496/10 від 26.10.2010 року виконаний не [PERSON], а іншою особою (а.с. 154). Відповідно до п. 100 Правил надання поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 р. № 270 (далі - Правила) поштові відправлення з позначкою "Вручити особисто", адресовані фізичним особам, підлягають врученню особисто адресатам або особам, уповноваженим ними на це в установленому порядку. Згідно із абз. 2 п. 106 Правил на бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою "Вручити особисто", внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" одержувач розписується та зазначає прізвище. Відповідно до ухвали Апеляційного суду міста Києва від 13.11.2014 року у справі № 2-3496/10 зазначено, що [PERSON] мав реальну можливість ознайомитися з текстом рішення при ознайомленні з матеріалами справи у жовтні 2012 року, оскільки 10.10.2012 року він звернувся із заявою про ознайомлення із матеріалами справи та така заява була задоволена (а.с. 170). З огляду на зазначене, оскільки матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що позивачу було відомо про порушення його права починаючи з: 18.10.2007 року, 20.10.2010 року, 17.06.2011 року відповідно, а реальна можливість ознайомитися з текстом заочного рішення з'явилась у позивача 10.10.2012 року, що було підтверджено апеляційним судом, суд приходить до висновку про те, що строк для звернення до суду із даним позовом має відраховуватись саме з 10.10.2012 року. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що про особу, яка порушила право позивача - нотаріуса Куликовську Т.В., [PERSON] довідався після ознайомлення з матеріалами справи № 2-3496/10 у 10.10.2012 році, то він мав право для звернення до суду із позовом про захист свого порушеного права до 11.10.2015 року. Слід зазначити, що рішення у справах про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні повинно бути мотивованим і містити аналіз представлених у справі доказів, а також посилання на матеріальні й процесуальні норми права та відповідати вимогам статей 213-215 ЦПК. Відповідно до абзаців 2 та 3 п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 січня 1992 року № 2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» (Постанова ВСУ № 2) (із змінами), з урахуванням вимог ЦПК, у резолютивній частині рішення, зокрема, повинно бути зазначено про задоволення позову або про повне чи часткове залишення його без задоволення. При задоволенні позову про оскарження нотаріальних дій суд має зазначити, які саме нотаріальні дії, коли і ким вчинені, скасовуються. Задовольняючи позов про оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії, суд в резолютивній частині рішення зазначає про скасування постанови (іншого відповідного акта) про це (з наведенням дати і органу, що її прийняв) і яку нотаріальну дію та хто повинен вчинити. За таких обставин, на основі з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, з урахуванням поданої до суду заяви про застосування строків позовної давності, та висновків суду в частині визначення дати звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, згідно положень ст. 256 ЦК України, з 10.10.2012 року, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та визнання дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Куликовської Тетяни Вікторівни по нотаріальному посвідченню Договору позики від 18.10.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1269 неправомірними та скасування нотаріальної дії, вчиненої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куликовською Тетяною Вікторівною по нотаріальному посвідченню Договору позики від 18.10.2007 року, зареєстровану в реєстрі за № 1269. На підставі викладеного,

Outcome: partial