Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-21 00:00:00

Позивачка в судовому засіданні вимоги, висловлені в своїй позовній заяві та в заяві про збільшення позовних вимог підтримала та просить суд визнати недійсним п. 4.2. договору № 420 від 13.12.2015 року, укладеного між нею та фізичною особою-підприємцем [PERSON]; розірвати договір № 420 від 13.12.2015 року, укладений між нею та ФОП [PERSON]; стягнути з ФОП [PERSON] на її користь неустойку в розмірі 45.792 грн.; розірвати договір № 15121502871753 від 15.12.2015 року, укладений між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» на її користь; стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» сплачені за договором № 151121502871753 від 15.12.2015 року кошти в розмірі 6127,73 грн.; не заперечує проти ухвалення рішення при заочному розгляді. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявився, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не зявився, але надав до суду письмове заперечення, в якому просить суд відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, розглянути справу в їх відсутності. Пояснив, що відповідно до ч.1 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. Згідно ч. 9 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі реалізації споживачем своїх прав, передбачених ст.ст. 8, 10 цього Закону, ці права діють і стосовно кредитодавця, що надав йому споживчий кредит для придбання продукції. Кредитодавець у такому випадку зобов'язаний повернути споживачеві суму вже здійснених ним виплат при розірванні договору купівлі-продажу (виконання роботи, надання послуги) або здійснити відповідне коригування кредитних зобов'язань споживача. Але з такими твердженнями неможливо погодитися, на підставі нижчевикладеного. При укладені Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. На підставі ч.1 ст.634 ЦК України, оформивши «Миттєву розстрочку» відповідач приєднався до запропонованих банком Умов та правил наданим банківських послуг, які є загальними і їх підписання позивальником не є обов'язковим. Частиною 3 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч.1 ст.626 ЦК України). Позичальник отримала кредит та цей факт не оспорювався стороною позивача, а навіть підтверджено цей факт. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивач, оформивши «Миттєву розстрочку» в сумі 10510 грн., прийняв на себе зобов'язання по поверненню грошових коштів ПАТ КБ «ПриватБанк», що була перерахована на рахунок відповідача [PERSON] для виконання замовлення позивача. Банк свої зобов'язання за вказаним зобов'язанням виконав, але станом на 09.08.2016 року позивачем заборгованість за кредитом не погашена, її зобовязання перед ПАТ КБ «ПриватБанк» не припинено. Станом на 09.08.2016 року позивач має заборгованість у розмірі 7006.72 грн.. Враховуючи вищевикладене та підстави, що викладені в обгрунтування розірвання кредитного договору, визначеними нормами не передбачається припинення зобов'язання позивача з повернення кредитних коштів, в зв'язку припиненням правовідносин між позивачем та відповідачем [PERSON] Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Крім того незрозумілі вимоги позивача в частині розірвані договору між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачем на користь позивача і поверненні грошових коштів. По-перше, відсутні підстави для розірвання договору на користь позивача, оскільки норма ч. 9 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» є двостороння, та перш за все передбачає повернення Кредитодавцю грошових коштів, що були надані на споживчі цілі. Розірвання договору в зв'язку припиненням правовідносин між позивачем та відповідачем [PERSON] не припиняє зобов'язання позивача перед ПАТ КБ «ПриватБанк», а наведеною нормою Закону України "Про захист прав споживачів" не передбачено розірвання договору між Позичальником та Кредитодавцем та припинення їх зобов'язаннь. Крім того, ч.1 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. Враховуючи вищевикладене, в матеріалах справи для розірвання договору між позивачем та відповідачем [PERSON] повинні бути докази про виконання/невиконання, часткове виконання договору між позивачем та відповідачем [PERSON], такі докази у матеріалах справи відсутні та відсутні підстави застосування ч.1 ст.10 Закону України "Про захист драв споживачів". Відповідно до ст. 60 ЦПК України,кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб. їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. На підтвердження позовних вимог позивач не надав до суду жодного доказу, який би обґрунтовував його позовні вимоги до ПАТ КБ «ПриватБанк», не надано доказу порушення прав позивача саме ПАТ КБ «ПриватБанк». Позивач взагалі не звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договору. При цьому на час розгляду справи не встановлено і не доказано, що позивачем виконані вимоги ч. 8 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги обґрунтовані, знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 13.12.2015 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір №420, згідно п. 1.1. якого позивачка, як замовник, доручила, а відповідач [PERSON], як виконавець, зобов'язався організувати роботи з виготовлення і передачу у власність замовника ПВХ конструкцій (виробів - метало пластикових вікон) за розцінками виконавця (колір профілю: білий, заповнення: 4-16-4, профіль: SТЕКО S300). П. 2.1. вказаного договору вартість ПВХ конструкцій складає 10 600 грн. Згідно п.3.1. та п.3.2. договору позивачка зобов'язалася оплатити вартість виробів, а [PERSON] зобов'язався передати в її власність виготовлені вироби протягом 21 робочого дня з моменту укладання договору. Після підписання договору позивачкою на вимогу представника відповідача [PERSON] на ім'я Олександра, був сплачений аванс у сумі 90 грн., проте жодного документу, що посвідчує сплату авансу їй видано не було. Для оплати виробів представник відповідача [PERSON] запропонувала оформити розстрочку. Через термінал ПАТ КБ «Приватбанк» була оформлена послуга «Миттєва розстрочка» (номер договору 15121502871753). Таким чином банк переказав суму у розмірі 10.510 грн., а з кредитної картки позивачки № 5168755364545323, починаючи з 15.12.2015 року щомісячно списуються платежі в сумі 742,63 грн. у грудні, 770,15 грн. у січні, 772,42 грн. у лютому та березні, 752,85 грн. у квітні. Проте представник відповідача [PERSON] чеку про сплату виробів не надала, посилаючись на те, що на той час в неї був відсутній папір для друкування чеків. Вона повідомила, що роздрукує чек в офісі і разом з квитанцією про оплату авансу привезе їй додому. Позивачка вважає, оскільки нею був сплачений аванс і ПАТ КБ «Приватбанк» перерахував відповідачу [PERSON] необхідні кошти, вона виконала свої зобов'язання за договором, але відповідач в порушення умов укладеного договору не передав їй, як Замовнику, у власність виготовленні вироби протягом 21 робочого дня з моменту укладання договору. Строк виконання зобов'язання відповідача сплинув 15.01.2016 року. До сьогоднішнього дня відповідач [PERSON] своїх зобов'язань не виконав. На неодноразові телефонні дзвінки та відвідування офісу відповідача з вимогою розірвати договір була отримана відповідь, що даний договір розірванню не підлягає. Після цього відповідач перестав відповідати на телефонні дзвінки. 04.02.2016 року позивачка відправила лист-претензію (поштове відправлення № 330301601377) на адресу офісу відповідача [PERSON] (53200, м. Нікополь, вул. Усова, буд. 25), в якому вимагала розірвання договору. Представник відповідача [PERSON] за номером телефону [NUMBER] було повідомлено, що поштове відправлення знаходиться в Центрі поштового зв'язку м. Нікополь, на що вона відповіла, що листи отримує особисто [PERSON] і вона може його лише повідомити про прибуття поштового відправлення. Але поштове відправлення так і не було прийняте і повернулося на домашню адресу позивачки з відміткою про повернення по причині закінчення терміну зберігання. 18.01.2016 року та 16.02.2016 року [PERSON] отримала ідентичні за змістом листи від відповідача [PERSON], в яких він наполягав на тому, що даний договір не підлягає розірванню і щоб вона вийшла на зв'язок і забрала виготовлені вироби, однак на телефонні дзвінки відповідач не відповідав. Договір № 420, укладений між [PERSON] та відповідачем [PERSON], містить п. 4.2., яким передбачено, що в разі невиконання відповідачем п. 3.2., виконавець обов'язаний сплатити неустойку в розмірі 0,1% від суми договору за кожен робочий день прострочення. Згідно п.4.2. підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1. ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України, так як умови, викладені у ньому суперечать вимогам чинного законодавства, зокрема ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», та є несправедливим в сенсі ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав: споживачів». Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Згідно ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є, зокрема, умови договору про обмеження прав споживача стосовно виконавця у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання виконавцем зобов'язань. Тобто, встановивши у договорі № 420, зокрема в п. 4.2. договору, відповідальність меншу, ніж визначено законом, зокрема ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач [PERSON] включив до договору умову, яка є несправедливою. Пунктом 3.2. договору передбачено, що відповідач [PERSON] зобов'язується виготовити та доставити ПВХ конструкції протягом 21 робочого дня з дня укладення договору, однак відповідачем порушено строки виготовлення та доставки на адресу проживання позивачки обумовленого договором виробу. Статтями 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, належними сторонами та у встановлений договором строк. Однак зобов'язання відповідача [PERSON], встановлене п. 3.2. договору № 420, на сьогоднішній день не виконано. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором. Оскільки відповідач станом на сьогоднішній день не приступив до виконання своїх зобов'язань за договором, то договір підлягає розірванню на підставі ст. 611 ЦК України та ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідач [PERSON] повинен сплатити неустойку, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» по договору від 13.12.2015 року на підставі ст. 22 ЦК України та ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». За договором № 420 [PERSON] було сплачено 90 грн. авансу 13.12.2015 року та 10.510 грн. за допомогою послуги «Миттєва розстрочка» від ПАТ КБ «Приватбанк» 15.12.2015 року. Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. На день подання позову прострочення виконання зобов'язань з боку виконавця за договором від 13.12.2015 року складає 66 днів, а отже пеня згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка підлягає стягненню з відповідача складає 20.988 грн. (10.600 грн. * 3%)*66 днів). В підтвердження виконання зобов'язань позивачки перед відповідачем [PERSON] було оформлено кредитну лінію «Миттєва розстрочка» між нею та ПАТ КБ «Приватбанк». Розрахунок проводився через дану послугу за допомогою кредитної картки № 5168755364545323. Перший платіж в розмірі 742,43 грн. було сплачено позивачкою через РОS-термінал, який знаходився у співробітниці відповідача [PERSON] при укладенні договору за місцем її проживання. Фактично [PERSON] оформила розстрочку в ПАТ КБ «Привабанк» автоматично безпосередньо через відповідача [PERSON] строком на 24 місяці, який безпосередньо уклав договір з ПАТ КБ «Приватбанк» і якому був наданий термінал, підключений до відповідних послуг. На сьогоднішній день з кредитної картки позивачки продовжують щомісячно стягуватися кошти на погашення заборгованості перед ПАТ КБ «Приватбанк». При зверненні до Орджонікідзевського відділення ПАТ КБ «Приватбанк» з вимогою отримати дані володільця мобільного терміналу, з якого 15.12.2015 року був активований сервіс «Миттєва розстрочка» для здійснення регулярного щомісячного платежу в розмірі 742,63 грн. у грудні, 770,15 грн. у січні, 772,42 грн. у лютому та березні, 752,85 грн. у квітні з кредитної картки № 5168755364545323, договір розстрочки № 15121502871753, укладений між позивачкою та ПАТ КБ «Приватбанк» безпосередньо через відповідача [PERSON], працівниця банку повідомила, що дану інформацію банк надає лише за вимогою суду, а доказом оплати товару є квитанція з терміналу. Враховуючи той факт, що грошові кошти в сумі 10.510 грн. оплачувались відповідачу [PERSON] не особисто позивачкою, а ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі договору послуги «Миттєва розстрочка» №15121502871753 від 15.12.2015 року, з врахуванням ч. 9 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», вже оплачені грошові кошти при розірванні договору повертаються кредитодавцем. Строк прострочення зобовязань відповідача [PERSON] за договором №420 від 13.12.2015 року збільшився і на дату розгляду справи становить 144 дні. Розмір неустойки становить 45.792 грн. (10600*3%)*144 дні. З кредитної картки позивачки №5168755364545323 продовжують стягуватися кошти на погашення заборгованості перед відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк». 15 липня 2016 року було стягнено кошти в розмірі 772,42 грн. Станом на 10 серпня 2016 року сума стягнених коштів за договором №15121502871753 від 15.12.2015 року, укладеним між позивачкою та ПАТ КБ «Приватбанк» становить 6127,73 грн.. Суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме в частині визнання недійсним п. 4.2. договору № 420 від 13.12.2015 року, укладеного між нею та [PERSON] та стягнення з ФОП [PERSON] на її користь неустойку в розмірі 45.792 грн. підлягають задоволенню, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, а позовні вимоги в частині розірвання договору № 420 від 13.12.2015 року, укладений між нею та ФОП [PERSON]; розірвання договору № 15121502871753 від 15.12.2015 року, укладений між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» на її користь; стягненню з ПАТ КБ «Приватбанк» сплачені за договором № 151121502871753 від 15.12.2015 року кошти в розмірі 6127,73 грн. не підлягають задоволенню, оскільки вони є безпідставними, недоведеними та не відповідають вимогам цивільного законодавства України. Таким чином, суд вважає необхідним позовні вимоги [PERSON] до ФОП [PERSON], ПАТ КБ «Приватбанк» «про захист прав споживача, визнання договору частково недійсним, розірвання договору, стягнення коштів та неустойки» задовольнити частково; визнати недійсним п. 4.2. договору № 420 від 13 грудня 2015 року, укладеного між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON]; стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] неустойку в розмірі 45\~792 грн. В іншій частині позовних вимог відмовити в звязку з їх необґрунтованістю.

Outcome: partial