Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

26 жовтня 2020 року АТ «Перший український міжнародний банк», яке є правонаступником ПАТ «Банк Ренесанс Капітал», звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги мотивувало тим, що відповідно до кредитного договору №GP-5995580 укладеного між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та [PERSON] 06.02.2014 року, відповідач отримав кредит у сумі 49999,66 грн. ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» 19.07.2016 року припинилося шляхом приєднання до ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», який є правонаступником усіх прав та зобов`язань ПАТ «Банк Ренесанс Капітал». 21.12.2018 року ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» змінило тип товариства з публічного на акціонерне товариство. Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк, у зв`язку з чим станом на 06.10.2020 року виникла заборгованість в розмірі 140133,00 грн, з яких: 43346,87 грн - заборгованість за кредитом, 13869,46 грн - заборгованості по процентам, 64795,14 грн - заборгованість за комісією, 18121,53 грн - штрафні санкції. Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 140133,00 грн та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2102,00 грн. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2020 року відкрито спрощене позовне провадження із викликом сторін. Відповідач своїм правом на відзив не скористався. Представник позивача Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» в судове засідання не з`явився, проте згідно із позовною заявою за підписом представника позивача Киричук Г.М., яка діє на підставі довіреності №261 від 22.05.2020 року, просив розглянути справу за відсутності представника позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась шляхом розміщення оголошення про виклик на сайті Судової влади України. Відзиву на позов, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у її відсутність не надавала. Про причини неявки суд не повідомила. Враховуючи наведене, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст. 526, 527, 530, 536, 546, 549, 550, 610-611, 625, 629, 638, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України. Судом встановлено, що 06 лютого 2014 року [PERSON] підписала Пропозицію укласти договори (оферта), якою запропонувала АТ «Банк Ренесанс Капітал» на умовах, зазначених у пропозиції та загальних умовах, укласти договір про надання споживчого кредиту, договір карткового рахунку та договір страхування (а.с.5). У частині 2 Пропозиції встановлена сума кредиту - 49999,66 грн, строк кредиту - 60 місяців з процентною ставкою 12% та розміром комісії за обслуговування кредиту 2,4%. Загальні умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків в редакції від 27 серпня 2012 року підписані відповідачем без зазначення дати їх підписання (а.с. 6-7). Згідно меморіального ордера №3556087 від 06 лютого 2014 року [PERSON] видано кредит у розмірі 49999,66 грн згідно договору GP-5995580 від 06.02.2014 року (а.с. 8). Позивач є правонаступником АТ «Банк Ренесанс Капітал». Позивач надав виписку з рахунка [PERSON] із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за кредитним договором № GP-5995580 від 06.02.2014 р., [PERSON] станом на 06.10.2020 р. має непогашену заборгованість в розмірі 140133,00 грн, з яких: 43346,87 грн - заборгованість за кредитом, 13869,46 грн - заборгованості по процентам, 64795,14 грн - заборгованість за комісією, 18121,53 грн - неустойка (а.с.13), та довідку про стан та історію заборгованості за кредитним договором № GP-5995580 від 06.02.2014 року (а.с. 11). Також, позивачем надано Виписку по особовим рахункам [PERSON] з 06.02.2014 року по 14.11.2016 року (а.с. 14-16) та Виписку/особовий рахунок щодо [PERSON] з 14.11.2016 року по 06.10.2020 року (а.с. 17-68). Відповідно до письмової вимоги (повідомлення) від 01.02.2018 року, наданої разом із копією списку поштових відправлень рекомендованих листів, що підтверджує її направлення на адресу відповідача, [PERSON] повідомлено про заборгованість перед банком та викладено вимогу щодо негайного її погашення (а.с. 9-10). Крім того, на підтвердження укладення кредитного договору та наявності у відповідача заборгованості за вказаним договором позивачем надано довідку про стан та історію заборгованості за кредитним договором GP-5995580 від 06.02.2014 року, копію витягу з ЄДРПОУ позивача та копію зі статуту позивача (витяг). Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти ( ч. 1 ст. 1048 ЦК України). За змістом статті 1056-1 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Суд вважає за необхідне зазначити, що у наданій позивачем суду довідці про стан та історію заборгованості за кредитним договором №GP-5995580 від 06.02.2014 року, зазначено розмір погашеної заборгованості за тілом кредиту, процентами, комісією, в той час як інформацію щодо обґрунтування заборгованості остання не містить. При цьому, суд критично оцінює доводи позивача щодо обґрунтування заборгованості та не приймає наданий позивачем вказаний доказ з вище вказаних підстав, оскільки зазначена в ньому інформація не пояснює природу виникнення у відповідача боргу в розмірі 140133,00 грн. За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами. Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст. 68 Закону України "Про банки та банківську діяльність" Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни. Відповідно до Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою Правління НБУ від 04.07.2018 №75, підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа. Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Наданий позивачем суду документ із назвою «Виписка з рахунку [PERSON] із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за Кредитним договором № GP-5995580 від 06.02.2014 р.» (а.с. 13) фактично є лише довідкою банку про наявність заборгованості та її розмір, станом на 06.10.2020 року та не замінює собою виписку з особового рахунку. При цьому, з наданої до матеріалів справи виписки неможливо встановити період, за який утворився борг, його складові, як то проценти (розмір процентної ставки), неустойки (вид та розмір застосованої пені чи штрафу), комісії), а також суми, що вносив відповідач на погашення заборгованості. Вказана виписка містить тільки загальні суми боргу, що не підтверджуються відповідними проведеними банківськими розрахунками, що позбавляє суд можливості встановити наявність підстав для задоволення вимог у відповідному розмірі. Суд зазначає, надані позивачем Виписка по особовим рахункам (а.с. 14-16) та Виписка/особовий рахунок (а.с. 17-68) не можуть слугувати підтвердженням існування боргу, оскільки з їх змісту також неможливо у повній мірі встановити період, за який утворився борг, його складові, як то проценти (розмір процентної ставки), неустойки (вид та розмір застосованої пені чи штрафу), комісії) а також суми на погашення заборгованості, що вносив відповідач. Суд звертає увагу, що Положенням про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою Правління НБУ від 04.07.2018 №75, встановлені обов`язкові вимоги щодо реквізитів виписок по особовим рахункам та згідно якого особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: 1) номер особового рахунку; 2) дату здійснення останньої (попередньої) операції; 3) дату здійснення поточної операції; 4) код банку, у якому відкрито рахунок; 5) код валюти; 6) суму вхідного залишку за рахунком; 7) код банку-кореспондента; 8) номер рахунку кореспондента; 9) номер документа; 10) суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); 11) суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; 12) суму вихідного залишку. Проте, вказані реквізити у наданій позивачем суду роздруківці (виписка/особовий рахунок), відсутні. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна правова позиція щодо доказування наявності заборгованості та належності доказів з цього питання наведена у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 в справі №553/1325/14-ц та постанові Верховного Суду від 30.01.2018 в справі №61-517св18. Також, в Постанові Верховного Суду від 03.04.2019 сформульовано позицію, відповідно до якої банківська виписка з особового рахунку клієнта банку може слугувати документом, який підтверджує проведення банком касових операцій, за умови зазначення в ній інформації про проведення банком таких операцій, сум і дат операцій та заповнення обов`язкових реквізитів. Однак, як вказувалося, надана виписка не містить зазначених реквізитів, а отже не є належним та допустимим доказом існування заборгованості. Інших доказів розміру існуючої на час вирішення спору суми заборгованості, позивач до суду не надав. Не може бути таким доказом і письмова вимоги (повідомлення) від 01.02.2018 за вих. №296 (а.с.9), оскільки вказаний документ складений позивачем в односторонньому порядку, не передбачений законодавством України як первинний документ, що фіксує та підтверджує розмір заборгованості позичальника. Інших доказів на підтвердження заявлених позивних вимог, зокрема щодо розміру існуючої на час вирішення спору суми заборгованості, позивач до суду не надав. При цьому суд також відмічає, що за умовами договору він діє 60 місяців, тобто до 06.02.2019 року, а тому враховуючи положення статті 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Крім того, пред`являючи позов, позивач просив стягнути з відповідача комісію. З цього приводу суд відмічає, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо), на що також вказує Верховний Суд України в постанові від 16.11.2016року (справа № 6-1746цс16). До того ж, за положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»(в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону; умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною (постанова Верховного Суду України від 06.09.2017 року (справа № 6-2071цс16). При цьому, з матеріалів справи не вбачається, що призначення комісії за вчинення дій (надання послуг), відмінних від дій, вказаних у п. 3.6 постанови Правління НБУ від 10.05.2007 № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 за № 541/13808, а тому підстави для стягнення комісії взагалі відсутні. Банк також пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, відсотків та комісії, стягнути й інші складові його повної вартості, зокрема штрафні санкції за несвоєчасну сплату кредиту, посилаючись на наявні між сторонами погоджені Загальні умови кредитування, відкриття та ведення рахунків, на які йдеться посилання у Пропозиції укласти договори (оферта). Однак в матеріалах справи відсутні докази, які б містили відомості, щоб дозволили перевірити вірність нарахування штрафних санкцій позивачем. Матеріали справи не містять розрахунку, який би вказував на яку суму заборгованості проведено нарахування (розмір тіла кредиту, відсотків, комісії), розміру штрафних санкцій та періоду їх нарахувань. В той же час, як вказувалося, відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З огляду на викладене, даючи оцінку встановленим обставинам, дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, з врахуванням засад розумності і справедливості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, за недоведеністю позовних вимог. Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст.141 ЦПК України. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed