Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-07 00:00:00

В провадженні Зіньківського районного суду Полтавської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання [PERSON] батьком дитини, [PERSON], внесення змін до свідоцтва про народження дитини, [PERSON], стягнення аліментів з [PERSON] на утримання неповнолітньої [PERSON] в розмірі 1/3 частини заробітку [PERSON], але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, судові витрати покласти на відповідача. Під час судового засідання, позивачка змінила свої вимоги, додавши вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 10 000 грн.. Заслухавши позивача, яка підтримала свої позовні вимоги, відповідача, який позовні вимоги не визнавав, свідків та дослідивши наявні матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку, про часткове задоволення позовних вимог [PERSON]. Відповідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. В судовому засіданні було встановлено, що позивач, [PERSON] проживала за адресою своїх батьків, [ADDRESS]. Відповідач, [PERSON], робив ремонт у будинку батьків позивача, що підтверджують свідки [PERSON], [PERSON] та не заперечує сам відповідач, [PERSON]. Зі слів позивача, вона перебувала з відповідачем, [PERSON] у шлюбних відносинах з жовтня 2010 року не дивлячись на те, що у відповідача була дружина, з якою він знаходився в зареєстрованому шлюбі. Зі слів позивача та свідків, відповідач надавав [PERSON] матеріальну допомогу. Коли позивач завагітніла, відповідач піклувався про позивача та майбутню дитину. Весною 2011 року [PERSON] поїхав працювати в Росію, щоб заробити гроші. [INFO] року у позивача народилася дочка, [PERSON], свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане Відділом ДРАЦС Зіньківського РУЮ Полтавської області, 16 грудня 2011 року. Запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень здійснювався на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, прізвище було записано по матері «[PERSON]», а по батькові - батька «[PERSON]». Відповідно до ст.135 Сімейного кодексу України, при народжені дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень проводиться за прізвищем матері, а ім'я та по-батькові дитини записуються за її вказівкою. Згідно ч. 1 ст. 128 СК України, за відсутності заяв батьків, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи. Факт передачі коштів в еквіваленті на гривні - в сумі 4000 гривень, не заперечується відповідачем, [PERSON]. Спочатку, коли приїздив з Росії, [PERSON], відвідував позивачку. Але з кожним разом це траплялося все рідше, а потім, зі слів позивача та свідків, відповідач, коли приїздив в м. Зіньків, почав постійно ховатися від позивача. 24.11.2012 року, позивачка, [PERSON] письмово звернулася до відповідача з проханням добровільно визнати батьківство та надавати спільній дитині матеріальну допомогу. 03 січня 2013 року позивач, повторно, написала листа з повідомленням відповідачу, копію якого додано (а.с.8-9), з проханням визнати себе батьком дитини в добровільному порядку. Відповіді вона не отримала. Тоді позивач почала телефонувати позивачу з проханням дати відповідь на листи. Відповідач, в судовому засіданні не заперечував факт того, що у нього з позивачем були розмови по вище вказаному факту, але категорично відповів, що дитина, а саме [PERSON] не його і він не її батько, лист відповідача ( а.с.18-19), де вказано, що в нього на час народження дитини інтимних стосунків з [PERSON] не було, а тому він не може признати дитину позивачки, [PERSON] спільною. За клопотанням позивача, було проведено судово-генетичну експертизу. Відповідно до перекладу-роз»яснення до Висновку якої, № ГД-1-1-18/13 від 17.12.2013 року якої практично доведено, що [PERSON], [INFO] є біологічним батьком [PERSON], [INFO]. Вірогідність біологічного батьківства [PERSON], щодо [PERSON] складає - 99,999996%. Таким чином, біологічне батьківство [PERSON], [INFO] відносно [PERSON], [INFO] практично доведено. Експертиза була проведена належним чином, уповноваженою особою, з дотриманням вимог чинного законодавства і підстав не довіряти висновкам експерта у суду не має. Висновок експертизи не суперечить іншим доказам у справі, підтверджується позовом та свідченнями позивача, [PERSON]. Під час розгляду справи, відповідач, [PERSON], намагався затягнути розгляд справи, не з'являвся в судові засідання, не з'являвся для проведення експертизи, в зв'язку з чим до нього було застосовано привід, відповідно до чинного законодавства, під час судового засідання змінював свої покази, а тому на основі вище вказаного, суд критично підходить до тверджень відповідача, що він не є біологічним батьком дитини та відкидає їх. Відповідно до ч.1 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, на думку суду, відповідач, [PERSON] не довів обставини, на які він вказував. Ним не підтверджено факт надання матеріальної допомоги або добровільної сплати аліментів на утримання малолітньої дитини, [PERSON], [INFO], на час розгляду цивільної справи. Статтею 134 СК України передбачено, що на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Беручи до уваги, що позивач, [PERSON] змінила позовні вимоги не до початку, а під час розгляду справи по суті, то відповідно до ст.. 31 ЦПК України, суд зобов'язаний в цій частині позовних вимог відмовити. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, а саме проведення судових експертиз. По факту стягнення судового збору із відповідача, в сумі 114,70 грн. то, відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено повністю, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно квитанції №8Р34 від 16.01.2013 року, [PERSON] сплатила 114 грн. 70 копійок судового збору та згідно квитанції №4372.659.1 від 09.10.2013 року [PERSON] сплачено судові витрати, пов'язані з проведенням експертизи 6000 грн. На основі викладеного, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] 6114,70 грн. (шести тисяч сто чотирнадцяти гривень семидесяти копійок) судових витрат.

Outcome: partial