Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

22 лютого 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Миколаївський глиноземний завод" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 6 077,96 грн. та судового збору в сумі 1762,00 грн. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 13 травня 2015 року по 03 липня 2017 року відповідач працював на ТОВ "Миколаївський глиноземний завод" на посаді вантажника глинозему дільниці навантажувально-розвантажувальних робіт глиноземного виробництва та відповідно до наказу від 30 червня 2017 року звільнився за власним бажанням. При проведенні остаточного розрахунку із відповідачем бухгалтерією позивача внаслідок рахункової помилки було зайво виплачено відповідачу 7 377,96 грн. заробітної плати. Посилаючись на статті 1212, 1215 ЦК України, з урахуванням часткового повернення відповідачем отриманих коштів в сумі 1 300,00 грн., позивач просив стягнути з відповідача 6 077,96 грн. (а.с. 1). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Надав суду письмові пояснення, в яких уточнив обставини допущення бухгалтерією підприємства рахункової помилки та належним чином оформлену бухгалтерську довідку. (а.с. 36 -38). Відповідач у судове засідання не з'явився, свого представника не направив, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Відповідач відзиву на позов не надав. Позивач не заперечував проти заочного розгляду справи. У відповідності до статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням наявних у справі доказів та одночасного існування умов, передбачених частиною першою статті 280 ЦПК України, відповідно до ухвали суду від 19 листопада 2018 року справу розглянуто за відсутності сторін в порядку заочного розгляду. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини. Відповідач [PERSON] працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Миколаївський глиноземний завод" на посаді вантажника глинозему дільниці навантажувально-розвантажувальних робіт глиноземного виробництва та відповідно до наказу від 30 червня 2017 року № 908/02 з 03 липня 2017 року звільнений за власним бажанням. Зазначена обставина підтверджується копією наказу про звільнення (а.с. 8). Позивач, на виконання статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КзпП України), провів розрахунок із відповідачем з усіх належних йому до виплати сум за червень та липень 2017 року по день звільнення. Зазначена обставина підстверджується розрахунковими листами за червень та липень 2017 року (а.с. 12, 14), банківською випискою (а.с. 28), бухгалтерською довідкою від 08 листопада 2018 року № НГЗ-исх-01-18-918 (а.с. 38). З пояснень представника позивача судом встановлено, що Колективним договором позивача передбачена виплата заробітної плати двічі на місяць, зокрема, 22-го числа щомісяця - аванс, 7-го числа щомісяця - заробітна плата, що корепондує з положеннями статті 115 КзпП України. Облік нарахованої та виплаченої заробітної плати працівникам проводиться за допомогою автоматизованої комп'ютерної системи на підставі уведених в систему працівниками бухгалтерії позивача вихідних даних. Оскільки звільнення відповідача та фактичний розрахунок з ним відбулися до настання терміну виплати заробітної плати за червень 2017 року (до 07 липня 2017 року), в автоматизованій системі обліку заробітної плати була відображена запланована на 07 липня 2017 року виплата заробітної плати за червень 2017 року, яка у зв'язку із звільненням працівника та фактичним проведенням з ним розрахунку до 07 липня 2017 року повинна була бути сторнована. Під час сторнування, а саме: арифметичного віднімання від суми, запланованої до виплати відповідачу на 07 липня 2017 року, суми, фактично виплаченої по день звільнення, було допущено арифметичну помилку у вигляді отримання помилкового результату, у зв'язку з чим до комп'ютерної системи були уведені помилкові дані про належну до виплати суму. Отже, відповідачу було двічі виплачено заробітну плату за червень 2017 року, у зв'язку з чим грошові кошти в сумі 7 377,96 грн. відповідач набув безпідставно внаслідок рахункової помилки з боку позивача. Наявність рахункової помилки також підтверджується бухгалтерською довідкою від 08 листопада 2018 року № НГЗ-исх-01-18-918 (а.с. 38). Листом від 09 серпня 2017 року № нгз-исх-01-17574 позивач повідомляв відповідача, що в результаті рахункової помилки останньому двічі виплачено заробітну плату за червень 2017 року, у зв'язку з чим утворився борг відповідача перед позивачем у сумі 7 377,96 грн. (а.с. 10). Відповідач фактично визнав зобов'язання повернути позивачу отримані кошти в сумі 7 377,96 грн., про що свідчить оплата відповідачем позивачу 1300,00 грн. за двома платіжними дорученнями від 06 вересня 2017 року № @2PL094865 та від 03 жовтня 2017 року № @2PL229073 на суму 650,00 грн. кожне з призначенням платежу: повернення помилково нарахованих коштів (а.с. 13). У зв'язку з тим, що відповідач припинив повертати безпідставно отримані грошові кошти позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку, що відносини між сторонами мають цивільно-правовий зобов'язальний характер, що виникли на підставі набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, та регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Ці положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до пункту першого частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. У пункті 24 постанови пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про судову практику застосування судами законодавства про оплату праці" зазначено, що до лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов'язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору. Це може бути, наприклад, отримання неправильного підсумку при складанні, невірне написання суми, помилки при введенні початкових даних в комп'ютерну програму, які не вимагають правової оцінки. Таким чином, рахункова помилка - це результат неправильного застосування правил арифметики, - не більш того. Різновидом лічильної помилки може бути, наприклад, отримання неправильного результату при додаванні чи відніманні. Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 501/2500/15-ц, висновки якого є обов'язковими для врахування судами на підставі частини четвертої статті 263 ЦПК України. У зв'язку з тим, що під час судового розгляду підтвердилась обставина щодо допущення позивачем рахункової помилки при виплаті відповідачу заробітної плати в сумі 7 377,96 грн., ця сума є безпідставно отриманою і повинна бути повернута позивачу. На підставі вищенаведеного та з урахуванням часткового повернення відповідачем безпідставно отриманих коштів в сумі 1300,00 грн., суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 6 077,96 грн. Отже, позов необхідно задовольнити. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку із задоволенням позовних вимог у повному обсязі з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1762,00 грн. судового збору.

Outcome: approved