Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

28 січня 2021 року керівник Могилів Подільської місцевої прокуратури звернувся до суду із вищевказаним позовом в інтересах держави в особі Вінницької обласної ради, Комунальної організації "Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву" до [PERSON] про дострокове розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості по кредиту, посилаючись на те, що згідно укладеного Кредитного договору №20-6-4 від 25.02.2013 [PERSON] отримав кредит в сумі 100 000 грн. на будівництво індивідуального житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , терміном на 10 років, який зобов`язалась повернути в строк визначений в угоді. Відповідач припинив належним чином виконувати зобов`язання з погашення кредиту та інших платежів узгоджених договором, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед фондом на суму 23039,7 грн., з них: 18067 грн. сума основного боргу, 3030 грн. 3 відсотка річних за користування кредитом, 834 грн. сума за обслуговування кредиту, 1108,07 грн. - пеня, які у добровільному порядку відповідач не сплачує. У разі дострокового розірвання договору, відповідачу необхідно достроково повернути кошти раніше отриманого кредиту в розмірі 33593 грн., з яких : 30000 грн. сума основного боргу, 2342 грн 3 відсотка річних за користування кредитом, 1251 грн сума за обслуговування кредиту. Ухвалою суду від 20 квітня 2021 року залучено Тульчинську окружну прокуратуру Вінницької області (23600 вул. Гагаріна, 14 м. Тульчин Вінницької області) до участі у справі як правонаступника Могилів- Подільської місцевої прокуратури Вінницької області. В судовому засіданні прокурор Мазур І.А. позов підтримав. Від представника позивача Вінницької обласної ради надійшла заява, в якій просить суд позов задовольнити в повному обсязі та розглянути без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву, в якій просить справу розглянути без його участі, позов визнає. Суд, заслухавши пояснення прокурора, розглянувши заяви сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 25.02.2013 між Комунальною організацією "Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву" і [PERSON] було укладено кредитний договір, за умовами якого Фонд зобов`язався надати відповідачу кредит в сумі 100 000 грн. строком на 10 років. Сторони узгодили графік повернення кредитних коштів, про що вказали в Додатку №1 до Кредитного договору №20-6-4 від 25.10.2012 р.(а.с. 16-19). Був виданий графік повернення кредитних коштів та нарахувань по кредиту наданого комунальною організацією «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву» позичальнику [PERSON] (а.с.20). Проте, [PERSON] графіку повернення кредитних коштів не дотримувався, порушив умови договору, сплачував необхідні платежі частково. Так, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушення зобов`язання є його невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (ст. 610 ЦК України). Ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Отже, з огляду на те, що отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку Комунальній організації "Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву" не повернуті, а також вимоги ч.2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, то суд дійшов висновку, що наявні правові підстави для присудження із відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом та всіх належних сум через неналежне виконання останнім своїх зобов`язань за кредитним договором в сумі 23039,70 грн. Вирішуючи вимоги про дострокове розірвання кредитного договору № 10-2-4 від 25.02.2013 та зобов`язання стягнути з [PERSON] достроково кошти отримані в кредит, суд виходить з такого. Приписами ч.2 ст.1050 ЦК України, передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Параграфами 1 і 2 Глави 71 ЦК України, які регулюють договори кредиту та позики, не передбачено підстави для зміни та розірвання таких договорів, тому суд застосовує загальні підстави для розірвання цих договорів, передбачені ст. 651 ЦК України. Ч. 2 зазначеної норми закону встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. З аналізу вказаних вище норм слідує, що звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором може мати місце, у зв`язку з порушенням позичальником умов договору та є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань щодо сплати кредиту, це спосіб цивільно-правової відповідальності боржника, тому кредитор має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, сплати процентів у разі прострочення позичальником повернення чергової частини позики, які можуть бути застосовані, якщо сторона порушує питання про дострокове повернення всієї суми боргу та заявляє вимоги про розірвання договору, що передбачено ч. 2 ст. 651 ЦК. Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до положень ч.3 статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що, відповідач позов визнав, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до ч. 1 ст.\~142\~ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно платіжного доручення № 10 від 12.01.2021 року позивачем за подання позову до суду було сплачено судовий збір в сумі 6810 грн. Враховуючи, що відповідач позов визнав до початку розгляду справи по суті, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 3405 грн. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України,\~з відповідача\~підлягають стягненню\~понесені позивачем\~судові витрати\~по сплаті\~судового збору\~в розмірі\~3405\~грн.\~ \~ \~ \~ \~

Outcome: approved