Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Вимоги позову мотивовано тим, що [INFO] року помер чоловік позивачки- [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку в [ADDRESS], на який відсутні правовстановлюючі документи. Після смерті чоловіка спадковий будинок перейшов у володіння та користування позивачки. Позивачка [PERSON] прийняла спадщину, так як вступила в управління та володіння спадковим майном, тому що постійно проживала разом з спадкодавцем в даному будинку на час його смерті і проживає в ньому на даний час, що підтверджується довідками Великокопанської сільської ради, зареєстрована в даному будинку з 16.03.1978 року. Заповіту спадкодавцем на час смерті залишено не було. Згідно довідки КП «Виноградівського районне БТІ» № 418/14 від 31.07.2014 року житловий будинок в [ADDRESS] рахується за [PERSON] на підставі довідки Великокопанської сільської ради від 09.07.2014 року за № 02-10/356, правовстановлюючих документів на даний житловий будинок не оформлено, а тому позивачка не має можливості надати державному нотаріусу правовстановлюючий документ на даний будинок для отримання свідоцтва про право на спадщину. Інвентаризаційна вартість будинку становить 155 792,00 грн. Відповідачем по справі є рідні діти позивачки- син [PERSON], мешканець [ADDRESS] та донька позивачки-[PERSON], мешканка [ADDRESS] які спадщину не прийняли і відмовилися від спадщини на користь позивачки, інший спадкоємців немає, так як батьки чоловіка позивачки померли вже давно. З даними документами позивачка [PERSON] звернулась до Виноградівської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, однак листом № 209/01-16 від 01.08.2014 року позивачці було повідомлено, що видати Свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого [PERSON], який помер [INFO] року, немає можливості, оскільки позивачкою не представлено правовстановлюючого документу щодо належності майна спадкодавцеві, та повідомлено, що необхідно представити правовстановлюючий документ, який повинен бути зареєстрованим в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і в разі відсутності вказаних документів позивачці рекомендовано звернутись в суд. Позивачка [PERSON], про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлена належним чином своєчасно, в судове засідання не з'явилася, однак до суду подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та про те, що не заперечує проти задоволення позову. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлені належним чином своєчасно, в судове засідання не з'явилися, однак до суду подали письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності та про те, що не заперечують проти задоволення позову. Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необов'язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і, враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач в своїй позовній заяві, відповідачами позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.174 ЦПК України визнання ним позову прийнято судом. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] року помер чоловік позивачки- [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку в [ADDRESS], на який відсутні правовстановлюючі документи. Після смерті чоловіка спадковий будинок перейшов у володіння та користування позивачки. Позивачка [PERSON] прийняла спадщину, так як вступила в управління та володіння спадковим майном, тому що постійно проживала разом з спадкодавцем в даному будинку на час його смерті і проживає в ньому на даний час, що підтверджується довідками Великокопанської сільської ради, зареєстрована в даному будинку з 16.03.1978 року. Заповіту спадкодавцем на час смерті залишено не було. Згідно довідки КП «Виноградівського районне БТІ» № 418/14 від 31.07.2014 року житловий будинок в [ADDRESS] рахується за [PERSON] на підставі довідки Великокопанської сільської ради від 09.07.2014 року за № 02-10/356, правовстановлюючих документів на даний житловий будинок не оформлено, а тому позивачка не має можливості надати державному нотаріусу правовстановлюючий документ на даний будинок для отримання свідоцтва про право на спадщину. Інвентаризаційна вартість будинку становить 155 792,00 грн. З даними документами позивачка [PERSON] звернулась до Виноградівської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, однак листом № 209/01-16 від 01.08.2014 року позивачці було повідомлено, що видати Свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого [PERSON], який помер [INFO] року, немає можливості, оскільки позивачкою не представлено правовстановлюючого документу щодо належності майна спадкодавцеві, та повідомлено, що необхідно представити правовстановлюючий документ, який повинен бути зареєстрованим в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і в разі відсутності вказаних документів позивачці рекомендовано звернутись в суд. Відповідачем по справі є рідні діти позивачки- син [PERSON], мешканець [ADDRESS] та донька позивачки-[PERSON], мешканка [ADDRESS] які спадщину не прийняли і відмовилися від спадщини на користь позивачки, інший спадкоємців немає, так як батьки чоловіка позивачки померли вже давно. Відповідно до ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Відповідно до ст.1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.3 ст.1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.5 ст.1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно до правової позиції, викладеної у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 27.09.2012, № 10-1387/0/4-12 "Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування", вбачається, що у відповідності до ст. 2 Закону України від "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" 1 липня 2004 року N 1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до ст.3 вище вказаного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (Постанова від 13 червня 2012 р. N 6-54цс12). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року N 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення" (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року"). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів"). Відповідно до "Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно", рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвеції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою( ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України). Відповідно до п.37 постанови № 5 від 07.02.2014 року пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Outcome: approved