Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

В травні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Державної казначейської служби України, прокуратури Чернігівської області про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів досудового слідства і прокуратури. Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що внаслідок незаконного перебування під слідством, тримання під вартою за період з 03.11.2001 року по 08.06.2010 року їй було завдано матеріальної шкоди, яка виразилась у недоотриманому заробітку з урахуванням інфляційних збитків, штрафів, стягнутих на виконання вироку суду, сум, сплачених у зв'язку з отриманням юридичної допомоги. Позивач просила стягнути з Державного бюджету України 116 110 грн. 43 коп. заробітку та компенсації на заробіток, які вона втратила внаслідок незаконних дій, 3112 грн. 60 коп. штрафів, стягнутих на виконання вироку суду, 58 500 грн., сплачених у зв'язку з наданням їй юридичної допомоги, а також зобов'язати прокуратуру м.Чернігова повернути їй вилучені органами досудового розслідування сережки. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09 вересня 2014 року позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку 90 884 грн. 34 коп. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та задовольнити вимоги в цій частині в повному обсязі. Апелянт вказує, що суд при вирішення питання про стягнення неотриманої заробітної плати в ПрАТ „Центр експлуатації - зв'язок" не врахував, що подальше укладення трудової угоди з цією організацією не відбулось саме у зв'язку з її арештом 03.11.2001 року. Наполягає на тому, що надані нею копії прибуткових касових ордерів на суму 35000 грн. є первинними документами та належними доказами понесених витрат на оплату юридичної допомоги. Крім того, фактом сплати сум за отримання правової допомоги є акт виконаних робіт, який не був взятий судом до уваги. В апеляційній скарзі прокуратура Чернігівської області, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] Апелянт не погоджується із висновком суду про стягнення на користь позивача втраченого заробітку із врахуванням компенсації, вважаючи, що до спірних правовідносин не застосовуються положення Закону України „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати". Апелянт вважає, що розрахунок суми компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати не містить підпису службової особи, він викладений не на бланку, а тому не може вважатись доказом. Апелянт також зазначає, що перебуваючи у виправній установі, [PERSON] отримала 10 711 грн. 93 коп. заробітку, який не був врахований судом. На думку апелянта, без достатніх правових підстав задоволено вимоги [PERSON] щодо стягнення 1096 грн. 59 коп., оскільки ці кошти сплачені не в дохід держави, а в рахунок відшкодування шкоди потерпілому, тому ця сума не підлягає стягненню з Державного бюджету. Не погоджується апелянт з рішенням суду і в частині стягнення витрат на правову допомогу в сумі 18 500 грн., вважаючи, що такі витрати вже відшкодовані позивачу за рішенням Європейського суду з прав людини. Посилається також на те, що позивачем не надано доказів обгрунтованої сплати нею витрат на правову допомогу по кримінальній справі, враховуючи, що в справі відсутній акт виконаних робіт із розрахунком витраченого часу. В суді апеляційної інстанції позивач [PERSON] та її представник [PERSON] просили скасувати рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог щодо її роботи по строковому трудовому договору та незадоволення позовних вимог стосовно надання юридичної допомоги по кримінальній справі на суму 35000 грн. Представник прокуратури Чернігівської області Рибалко Н.В. просила скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволені позовних вимог. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, апеляційний суд відповідно до ст.305 ЦПК України вважає можливим розглядати справу у його відсутність. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованним. Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" до стягнення підлягає сума заробітку, який позивач втратила внаслідок незаконних дій органів досудового слідства за період перебування під слідством та під час ув'язнення, тобто з 03 листопада 2001 року до 08 червня 2010 року, що становить 103 місяці 5 днів, з урахуванням компенсації в сумі 71 287 грн. 75 коп., кошти, сплачені за виконавчим листом в сумі 1096 грн. 59 коп., а також 18 500 грн. витрат на правову допомогу. В іншій частині позовних вимог суд першої інстанції відмовив, виходячи із недоведеності таких позовних вимог. Проте повністю погодитися з висновками суду першої інстанції не можна з таких підстав. Як вбачається із матеріалів справи, 11 серпня 2001 року прокуратурою міста Чернігова було порушено кримінальну справу №75/1587 за фактом умисного вбивства [PERSON], за ознаками злочину, передбаченого ст. 94 КК України (в редакції 1960 року). 03 листопада 2001 року за підозрою у скоєнні даного злочину в порядку ст.115 КПК України позивача [PERSON] було затримано та пред'явлено їй обвинувачення у вчиненні злочину. Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 листопада 2001 року [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 квітня 2003 року [PERSON] визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого ст. 94 КК України (в редакції 1960 року) та їй призначено покарання у вигляді 10 років позбавлення волі. Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 11 вересня 2003 року та ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 15 березня 2005 року зазначений вище вирок залишено без змін. Рішенням Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2012 року, яке стало остаточним з 16 лютого 2013 року, визнано порушення Україною прав [PERSON] на справедливий розгляд її справи судами всіх інстанцій про встановлення обґрунтованості висунутого проти неї кримінального обвинувачення та права на захист від обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, гарантованих пунктом 1 та підпунктом „с" пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 12 листопада 2013 року вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 квітня 2003 року, ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 11 вересня 2003 року та ухвалу колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 15 березня 2005 року скасовано, кримінальну справу направлено на нове розслідування. 30 грудня 2013 року кримінальна справа за обвинуваченням [PERSON] надійшла до прокуратури міста Чернігова та в цей же день відомості про умисне вбивство [PERSON] внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №42013260010000311 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 94 КК України (в редакції 1960 року). Постановою прокуратури міста Чернігова від 01 березня 2014 року кримінальне провадження відносно [PERSON], внесеного 30.12.2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом умисного вбивства [PERSON] за ст. 94 КК України та в частині пред'явленого обвинувачення за ч.3 ст. 140 КК України (в редакції 1960 року) закрито у зв'язку з не встановленням достатніх доказів для доведення її винуватості в суді. Відповідно до ст.56 Конституції України кожний має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У ч.4 ст.62 Конституції України зазначено, що у разі скасування вироку суду, як неправосудного, держава відшкодовує матеріальну та моральну шкоду завдану безпідставним засідженням. Згідно зі ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частинами 1, 2 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду передбачено Законом України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", зокрема ч.ч. 1,2 цього Закону, передбачено, що шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, - відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду чи іншому рішенні суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину ; 3) відмови в порушенні кримінальної справи; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Статтею 3 зазначеного Закону громадянинові відшкодовується (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відповідно до ст.12 вказаного Закону розмір відшкодованої шкоди, зазначеної в пунктах 1,3,4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний строк з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення (ч. 1 ст. 4 Закону). Звертаючись з позовними вимогами щодо відшкодування заробітної плати, позивач послалась на той факт, що на момент взяття її під варту вона працювала в Центрі технічної експлуатації місцевого телефонного зв'язку ПАТ „Укртелеком" на посаді інженера по зв'язку першої категорії (а.с.51). Просила стягнути на свою користь заробіток, неотриманий у Центрі технічної експлуатації місцевого телефонного зв'язку внаслідок незаконного арешту в сумі 35 872 грн. 49 коп. та компенсацію за неотримані доходи у сумі 35 415 грн. 26 коп. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в цій частині в повному обсязі, погодився із розрахунком позивача суми відшкодування середньомісячного заробітку, що втрачений внаслідок незаконного перебування під вартою та розрахунком компенсації таких сум, здійсненого відповідно до положень Закону України „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати". Проте, апеляційний суд з даним висновком суду не погоджується, враховуючи наступне. Відповідно до п. 8 Положення про застосування Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року № 6/5/3/41, розмір заробітку та інших грошових доходів, які особа втратила внаслідок незаконних дій, обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відбування кримінального покарання. При заліку заробітку громадянина, який відбував покарання в місцях позбавлення волі, враховується тільки та його частина, яка нарахована йому після відрахування витрат на утримання виправно-трудових установ. Згідно п. 9 цього ж Положення середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється для робітників та службовців у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 „Порядок обчислення середньої заробітної плати". Обчислення середньомісячного заробітку провадиться з дотриманням передбаченого законодавством коригування втраченого громадянином заробітку. Отже, при вирішенні питання про відшкодування [PERSON] втраченого нею заробітку, апеляційний суд виходить із середньомісячного заробітку останньої до вчинення щодо неї незаконних дій з дотриманням, передбаченого законом корегування, із заліком заробітку (інших доходів), одержаного нею за час відбування кримінального покарання. Сума середньомісячного заробітку [PERSON] у Центрі технічної експлуатації місцевого телефонного зв'язку, розрахованого у відповідності до положень постанови КМУ від 08.02.1995 року за № 100, становить 423 грн. 16 коп., що підтверджується довідкою, виданою ПАТ „Укртелеком" від 03.11.2014 року за № 01-518 (а.с.107). З довідки ПАТ „Укртелеком" від 03.11.2014 року за № 01-518 апеляційним судом також встановлено, що після фактичного припинення [PERSON] виконання роботи за посадою інженера електрозв'язку 1 категорії, з 03.11.2001 року інші особи на цю посаду не працевлаштовувались. Після звільнення [PERSON] 21 квітня 2003 року з посади інженера електрозв'язку 1 категорії Центру технічної експлуатації місцевого телефонного зв'язку Чернігівської дирекції ПАТ „Укртелеком" цю посаду було виведено із штатного розпису. За період з 01.09.2001 року по даний час до посадового окладу інженера електрозв'язку 1 категорії (за аналогічною посадою) застосовувались коефіцієнти підвищення заробітної плати як у максимальному, і так і мінімальному розмірі, в залежності від продуктивності праці конкретного працівника. Враховуючи, що на даній посаді були встановлені розміри окладів в максимальному та мінімальному розмірах, апеляційний суд вважає за можливе для визначення розміру відшкодування шкоди брати для обчислення середній розмір місячного посадового окладу за посадою аналогічною посаді інженер електрозв'язку 1 категорії. Отже, за період з 01.01.2002 року по 06.11.2014 року у Центрі технічної експлуатації місцевого телефонного зв'язку ПАТ „Укртелеком" середній розмір місячного посадового окладу за посадою аналогічною посаді інженер електрозв'язку 1 категорії становив: - з 01.01.2012 року - 495 грн. ((450 (мінімальний) + 540 (максимальний)):2) - з 01.01.2003 року - 550 грн. ((500 (мінімальний) +600 (максимальний)):2) - з 01.11.2003 року - 715 грн. ((650 (мінімальний) + 780 (максимальний)):2) - з 01.09.2004 року - 784 грн. ((713 (мінімальний) + 855 (максимальний)):2) - з 01.12.2004 року - 880 грн. ((800 (мінімальний) + 960 (максимальний)):2) - з 01.04.2005 року -1031,50 грн. ((938 (мінімальний) +1125 (максимальний)):2) - з 01.09.2005 року - 1100 грн. ((1000 (мінімальний) +1200 (максимальний)):2) - з 01.01.2006 року - 1237,50 грн. ((1125 (мінімальний) +1350 (максимальний)):2) - з 04.07.2006 року - 1386 грн. ((1206 (мінімальний) +1566 (максимальний)):2) - з 01.01.2007 року - 1478 грн. ((1286 (мінімальний) +1670 (максимальний)):2) - з 01.10.2007 року - 1700 грн. ((1479 (мінімальний) +1921 (максимальний)):2) - з 01.01.2008 року - 1903,50 грн. ((1656 (мінімальний) +2151 (максимальний)):2) - з 01.04.2008 року - 1940 грн. ((1688 (мінімальний) + 2192 (максимальний)):2) - з 01.10.2008 року - 2014,50 грн. ((1753 (мінімальний) +2276 (максимальний)):2) - з 01.12.2008 року - 2236 грн. ((1946 (мінімальний) +2526 (максимальний)):2) - з 01.10.2009 року - 2402 грн. ((2090 (мінімальний) +2714 (максимальний)):2) - з 01.10.2010 року - 2793,50 грн. ((2431 (мінімальний) +3156 (максимальний)):2) - з 01.12.2010 року - 2840 грн. ((2471 (мінімальний) +3209 (максимальний)):2) - з 01.01.2011 року - 2898,50 грн. ((2522 (мінімальний) +3275 (максимальний)):2) - з 01.04.2011 року - 2957 грн. ((2573 (мінімальний) +3341 (максимальний)):2) - з 01.07.2011 року - 3067,50 грн. ((2285 (мінімальний) +3850 (максимальний)):2) Коефіцієнти підвищення середньомісячного посадового окладу в порівнянні з попереднім його розміром становлять: - з 01.01.2003 року - 1,1111 (550:495) - з 01.11.2003 року - 1,3000 (715:550) - з 01.09.2004 року - 1,0965 (784:715) - з 01.12.2004 року - 1,1224 (880:784) - з 01.04.2005 року - 1,1721 (1031,50 :880) - з 01.09.2005 року - 1,0664 (1100:1031,50) - з 01.01.2006 року - 1,1250 (1237,50:1100) - з 04.07.2006 року - 1,1200 (1386:1237,50) - з 01.01.2007 року - 1,0663 (1478:1386) - з 01.10.2007 року - 1,1502 (1700:1478) - з 01.01.2008 року - 1,1197 (1903,50:1700) - з 01.04.2008 року - 1,0191 (1940:2192) - з 01.10.2008 року - 1,0384 (2014,50:1940) - з 01.12.2008 року - 1,1099 (2236:2014,50) - з 01.10.2009 року - 1,0742 (2402:2236) - з 01.10.2010 року - 1,1629 (2793,50:2402) - з 01.12.2010 року - 1,0166 (2840:2793,50) - з 01.01.2011 року - 1,0205 (2998,50:2840) - з 01.04.2011 року - 1,0201 (2957:2898,50) - з 01.07.2011 року - 1,0373 (3067,50:2957). Таким чином, середньомісячний заробіток [PERSON], обчислений з дотриманням корегування, передбаченого п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати та п. 9 Положення про застосування Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", становить 2638 грн. 57 коп. (426,13 (середньомісячна заробітна плата, яку [PERSON] отримувала перед затриманням 03.11.2001 року) х 1,1111 х 1,3000 х 1,0965 х 1,1224х 1,1721 х 1,0664 х 1,1250 х 1,1200 х 1,0663 х 1,1502 х 1,1197 х 1,0191 х 1,0384 х 1,1099 х 1,0742 х 1,1629 х 1,0166 х 1,0205 х 1,0201 х 1,0373 (коефіцієнти підвищення середньомісячного посадового окладу в порівнянні з попереднім його розміром). Середньоденний заробіток [PERSON], обчислений з дотриманням корегування, передбаченого 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати та п. 9 Положення про застосування Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", становить 122 грн. 74 коп. (19,82 (середньоденна заробітна плата, яку [PERSON] отримувала перед затриманням 03.11.2001 року) х 1,1111 х 1,3000 х 1,0965 х 1,1224х 1,1721 х 1,0664 х 1,1250 х 1,1200 х 1,0663 х 1,1502 х 1,1197 х 1,0191 х 1,0384 х 1,1099 х 1,0742 х 1,1629 х 1,0166 х 1,0205 х 1,0201 х 1,0373 (коефіцієнти підвищення середньомісячного посадового окладу в порівнянні з попереднім його розміром). Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач [PERSON] знаходилась під слідством та перебувала під вартою з 03 листопада 2001 року по 08 червня 2010 року. За період з 03.11.2001 року по 30.11.2001 року- кількість робочих днів становила 20 днів, за період з 01.12.2001 року по 01.06..2010 року - 102 повних робочих місяця, за період з 01.06.2010 року по 08.06.2010 року - 6 робочих днів. Отже, період для розрахунку розміру втраченого заробітку становить 102 місяці та 26 робочих днів. Таким чином, сума втраченого заробітку позивача [PERSON] за період з 03.11.2001 року по 08.06.2010 року складає 272 325 грн. 38 коп. (2638, 57 грн. х 102 місяці + 122,74 х 26 днів). При цьому, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги прокуратури Чернігівської області про те, що судом не взято до уваги суму доходу, отриманого позивачем за час відбування покарання у виправній установі, чим порушено п. 8 Положення про застосування Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду". Згідно довідок Качанівської виправної колонії № 54 позивачу [PERSON] за час відбування покарання в установі за період з 2005 року по 2010 рік було нараховано заробітної плати в сумі 13 448 грн. 66 коп. З вирахуванням сум прибуткового податку та коштів, сплачених по виконавчому листу, сума отриманого доходу складає 10 589 грн. 14 коп. (а.с.166-171 наглядового провадження). Отже, сума втраченого доходу [PERSON] у Центрі технічної експлуатації місцевого телефонного зв'язку становить 261 736 грн. 24 коп. (272 325,38-10589,14). Апеляційний суд приходить до висновку, що зазначена вище сума втраченого заробітку підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] в повному обсязі, враховуючи положення статті 12 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", згідно з якою розмір заробітку та інші грошові доходи, які особа втратила внаслідок незаконних дій, обчислюють відповідні органи, в тому числі і суд. Позивач [PERSON] зверталась до прокуратури із заявою про визначення їй розміру матеріальної шкоди, яку вона зазнала у зв'язку з незаконними діями щодо неї, проте прокуратурою розмір шкоди визначений не був, що змусило позивача звернутись з позовом до суду, тому саме суд повинен здійснити визначення розміру матеріальної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачу. Апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення компенсації втраченого заробітку відповідно до положень Закону України „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", оскільки до спірних правовідносин положення даного Закону не застосовуються, у зв'язку з чим доводи апеляційної скарги прокуратури Чернігівської області в цій частині визнаються обгрунтованими. Судом встановлено, що в період з 01.10.2000 року по 31.10.2001 року на підставі трудових угод [PERSON] працювала у ПрАТ „Центр експлуатації-зв'язок" (а.с.154-157 наглядового провадження). 03 листопада 2001 року її було затримано та пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочину. Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині стягнення на її користь втраченого заробітку у ПрАТ „Центр експлуатації-зв'язок", оскільки дія останньої трудової угоди, укладеної між [PERSON] та ПрАТ „Центр експлуатації-зв'язок", закінчилась 31 жовтня 2001 року. Позивача [PERSON] було затримано 03 листопада 2001 року. В матеріалах справи відсутні докази того, що в період з 01 листопада 2001 року по 03 листопада 2001 року між ПрАТ „Центр експлуатації-зв'язок" та [PERSON] була укладена трудова угода або, що ПрАТ „Центр експлуатації-зв'язок" мав намір укласти з [PERSON] нову трудову угоду. Доводи апелянта [PERSON] та її представника про те, що з [PERSON] був укладений строковий трудовий договір, не заслуговують на увагу, оскільки трудові угоди від 01 вересня 2001 року та 01 жовтня 2001 року (а.с.156-157 наглядового провадження) були укладені з [PERSON] на виконання певних робіт, здійснення (виконання) яких оформлялось відповідними актами здачі-приймання роботи. Зазначені трудові угоди є трудовими договорами, що укладені на час виконання певної роботи, а не трудовими договорами, що укладені на визначений строк відповідно до ст. 23 КЗпП України. Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги прокуратури Чернігівської області про безпідставне задоволення судом першої інстанції вимоги позивача [PERSON] щодо відшкодування 1096 грн. 59 коп. коштів, сплачених на виконання вироку суду з підстав, що ці кошти були стягнуті на користь потерпілого [PERSON], а не держави. Відповідно до п. 3 ст. 3 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" громадянинові відшкодовуються штраф, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином. Зазначена норма Закону не містить жодної умови про те, що відшкодуванню підлягають штрафи, стягнуті лише на користь держави. Не містить такої умови і Положення про застосування Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду". Судом встановлено, що за виконавчим листом №1-58/03 від 21.04.2003 року з [PERSON] на користь [PERSON] утримано 1096 грн. 59 коп. Крім того, згідно довідки про звільнення серії ХАР №07161, виданої [PERSON], апеляційним судом встановлено, що згідно постанови державного виконавця з [PERSON] було утримано 3112 грн. 60 коп. виконавчого збору (а.с.137 наглядового провадження). Апеляційний суд приходить до висновку, що ця сума 3112 грн. 60 коп. також підлягає відшкодуванню [PERSON] Що стосується позовних вимог [PERSON] в частині відшкодування їй понесених витрат на правову допомогу, то апеляційний суд, переглядаючи рішення суду в цій частині, враховує наступне. Позивач [PERSON], звертаючись до суду з позовом, просила стягнути на свою користь понесені нею витрати на оплату правової допомоги в сумі 58 500 грн., з яких 35 000 грн., сплачених за надання правової допомоги на досудовому слідстві, у першій та апеляційній інстанціях, за складання касаційної скарги,, а 23 500 грн. - за представництво в Європейському суді, вирішення питання про виконання рішення Європейського суду з прав людини, здійснення захисту при перегляді судових рішень. В суді першої інстанції позивач [PERSON] не наполягала на відшкодуванні 5000 грн. із 23 500 грн., зазначаючи, що ці кошти були відшкодовані їй за рішенням Європейського суду з прав людини від 15.11.2012 року. З врахуванням цих вимог, судом першої інстанції на користь [PERSON] було стягнуто 18 500 грн. витрат на правову допомогу, які були підтверджені відповідними квитанціями (а.с.147, 149 наглядового провадження). В задоволенні решти вимог щодо стягнення 35 000 грн. витрат на правову допомогу судом було відмовлено з підстав їх не доведення належними та допустимими доказами. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачем [PERSON] та її представником [PERSON] не було надано оригіналів платіжних документів - прибуткових касових ордерів від 29.06.2010 року та від 15.07.2010 року, а також відповідних квитанцій до них, обов'язковість яких передбачена п.3.3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Національного банку України від 15.12.2004 року № 637, а тому вимоги [PERSON] про стягнення на її користь 35 000 грн. витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають. Не можуть бути прийняті до уваги доводи апелянта прокуратури Чернігівської області про те, що до даних правовідносин необхідно застосовувати граничний розмір витрат на правову допомогу, передбачений Законом України „Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", оскільки даний закон встановлює граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних та адміністративних справ, в той час як вимоги позивача полягають у відшкодуванні витрат, понесених під час розгляду кримінальної справи у зв'язку з незаконним засудженням. Відповідно до положень ст. 25 Бюджетного Кодексу України, п.п.41,44 "Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року, відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та суду, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України. Підсумовуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції, часткового задоволення позовних вимог [PERSON] шляхом стягнення з Державного бюджету України на її користь 261 736 грн. 24 коп. заробітної плати за період з 03.11.2001 року по 08.06.2010 року, 1096 грн. 59 коп. грошових коштів, сплачених на виконання вироку Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.04.2003 року на користь потерпілого [PERSON], 3112 грн. 60 коп. витрат сплачених [PERSON] у зв'язку з виконанням вироку суду, 18500 грн. сплачених [PERSON] у зв'язку з наданням їй юридичної допомоги, а всього 284 445 грн. 40 коп. (обов'язкові платежі із даної суми не утримані).

Outcome: partial