Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що він як людина похилого віку потребує допомоги по догляду. У 2010 році дочка позивача - [PERSON] погодилась допомагати йому, якщо останній подарує їй будинок. В кінці 2010 року між сторонами був укладений договір дарування житлового будинку по [ADDRESS], який належав позивачу на праві власності. Однак, при укладенні договору позивач вважав, що укладає договір довічного утримання, а тому просив визнати недійсним договір дарування від 28.12.2010 року як такий, що укладений внаслідок помилки. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Суду пояснив, що під час шлюбу з [PERSON] набув права власності на житловий будинок по [ADDRESS]. Мають шестеро дітей, [PERSON] була єдиною дитиною, яка не забезпечена житлом. З 2010 року відповідачка з дочкою, сином та онуком з його дозволу проживали в спірному будинку без реєстрації. Дружина позивача [PERSON] просила його переписати будинок на дочку [PERSON] В грудні 2010 року у нотаріуса він підписав договір, який не читав та не знав, що подарував будинок. До 2012 року проживав у своєму будинку, думаючи, що є його власником. В лютому 2013 року дочка вигнала його проживати у літню кухню, посилаючись на те, що він не дотримується правил гігієни. Влітку 2013 року дочка повернулася з м. Києва з [PERSON] та вони почали проживати однією сім'єю. Спочатку відносини з [PERSON] були гарні, але з травня 2014 року із зятем почалися конфлікти на побутовому ґрунті, восени 2014 року останній вигнав позивача з будинковолодіння і позивач пішов проживати до сина [PERSON]. Посилається на те, що є неграмотною людиною похилого віку, погано бачить і в день підписання договору хворів, не розумів, що дарує будинок, думав, що переписує взамін на догляд. Нотаріус пояснювала йому, що після підписання договору він вже не буде власником будинку, але деталей розмови він не пам'ятає. Після нотаріуса дочка сказала фразу, що позивач з дружиною стали безхатченками і тоді він остаточно зрозумів, що вже не є власником будинку. Просить визнати договір дарування недійсним, оскільки він не мав наміру дарувати будинок, а хотів довічного догляду. Представник позивача підтримав позовні вимоги, суду пояснив, що позивач, перебуваючи в немічному стані через похилий вік і хворобу, та, потребуючи стороннього догляду, підписав оспорюваний договір, не розуміючи, що договір дарування не зобов'язує дочку доглядати його. Відповідач позов не визнала, суду пояснила, що орендувала квартиру у м. Шепетівка, де проживала з дітьми та онуком. В 2010 році до неї прийшла мати [PERSON] і сказала, що батько виявив бажання подарувати їй будинок. До того були розмови, що батьки планують подарити їй та її дочці по ? будинку, бо онучка проживала з ними до 18 років. Батько вирішив подарувати будинок за те, що вона та її дочка доглядали матір, коли та хворіла і через те, що вона не мала свого житла. Батьки приїхали до неї на таксі і вони пішли до приватного нотаріуса, де підписали договір дарування. Батько не хворів, бачив без окулярів, чудово розумів природу договору, був його ініціатором, після підписання договору з батьками пішли до неї святкувати цю подію. 30.05.2011р. вона перевезла всі речі у будинок і стала проживати там з дітьми, онуком та батьками. Через деякий час поїхала на заробітки в Київ, після чого за зароблені кошти приватизувала земельну ділянку, побудувала ванну кімнату, провела воду, газ, каналізацію, створила собі всі умови для проживання, сама сплачувала комунальні послуги, оскільки була власником будинку, про що достовірно знав її батько. Відносини з батьками були гарні, в лютому 2013 року батько добровільно пішов проживати у літню кухню. У 2013 році вона познайомилась з [PERSON] і вони стали проживати однією сім'єю. У 2014 році відносини між її чоловіком та батьком погіршилися і батько пішов проживати до старшого сина [PERSON]. Всі документи зберігалися у будинку, в шафі, в тому числі договір дарування. Про зобов'язання догляду за батьками питання не піднімалося, вона допомагала батькам як дочка. Інші діти про існування договору дарування не знали, батьки вирішили їм не розповідати, щоб не було конфліктів. Представник відповідача просила відмовити у позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Крім того зазначила, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Дійсною підставою звернення до суду з позовом є конфлікт позивача із зятем [PERSON] Ухвалою суду до участі в справі як третю особу без самостійних вимог залучено приватного нотаріуса Шепетівського районного нотаріального округу [PERSON], яка у судове засідання не з'явилася, надала суду письмові пояснення. Із змісту письмових пояснень приватного нотаріуса Шепетівського районного нотаріального округу [PERSON] вбачається, що вказана нотаріальна дія вчинена відповідно до Закону України "Про нотаріат", Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, Правил ведення нотаріального діловодства. Зокрема дарувальнику [PERSON] було роз'яснено, що договір, який він має намір укласти з [PERSON] має безоплатний характер і не містить будь яких зобов'язань для обдаровуваної. В процесі перевірки дієздатності та волевиявлення [PERSON] і [PERSON], переконалася, що сторони діють добровільно, без будь-якого примусу або насильства з боку інших осіб, розуміють значення своїх дій та їх правові наслідки, не помиляються щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо природи договору дарування, прав та обов'язків дарувальника або обдаровуваної, однаково розуміють зміст договору, який ними укладається. У зв'язку з тим, що житловий будинок належить до спільного майна подружжя було витребувано письмову згоду дружини дарувальника [PERSON] на вчинення правочину. Також нотаріусу наданий дозвіл на укладення договору дарування належного [PERSON] житлового будинку, право користування яким мав малолітній [PERSON], [INFO] Перед підписанням договору дарування сторони були ознайомлені із його змістом шляхом прочитання, про що свідчать підписи сторін на договорі дарування, проставлені дарувальником і обдаровуваною в присутності нотаріуса. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Згідно з ч.ч. 1-6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи із змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі є прийняттям дарунка. (ст. 722 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У зв'язку з цим, саме позивач, який вважає, що його права були порушені, повинен довести, що при укладенні договору дарування помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належав житловий будинок по [ADDRESS], який 24.10.1987 р. був зареєстрований на його ім'я в Шепетівському БТІ в реєстровій книзі №1 під №242, реєстраційний номер в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно - 32147800. [PERSON] з 09.06.1965 р. перебуває в шлюбі з [PERSON], а тому означений будинок перебував у спільній сумісній власності подружжя. Від шлюбу у них є четверо дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Від першого шлюбу у [PERSON] є дві дочки: [PERSON] та [PERSON]. 28.12.2010 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір дарування житлового будинку по [ADDRESS] під реєстровим номером 2044. Право власності на жилий будинок за [PERSON] зареєстровано в Шепетівському БТІ - 28.12.2010р. За цим договором дарувальник передає безоплатно у власність обдаровуваного жилий будинок жилою площею 47,4 кв.м., загальною площею 85,4 кв.м., з належними господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться в [ADDRESS]. Земельна ділянка не приватизована, на ній розташовані жилий будинок «А-1», дерев'яна літня кухня «Б», цегляний сарай «В», цегляний гараж «Г». (п. 1). Право власності на вказаний в пункті 1 цього договору жилий будинок належить дарувальникові на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого виконавчим комітетом Шепетівської районної ради на підставі рішення виконкому №131а від 15.10.1987р. Відповідно до п. 6 договору дарування, вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз'яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру удаваного та уявного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Обдаровувана цей дарунок приймає. Сторони домовилися, що під передачею дарунка слід вважати символічну передачу речі, сторони усвідомлюють, що прийняття обдаровуваною від дарувальника ключів від будинку та документів на нього (в т.ч. цього договору) свідчить про те, що передача дарунка відбулася. Зміст статті 722 Цивільного кодексу України, сторонам роз'яснено нотаріусом. Право власності на жилий будинок переходить до обдаровуваної з моменту прийняття дарунка. Відповідно до п. 7 договору дарування, договір складено в двох примірниках, один з яких зберігається у нотаріуса, а другий видається для обдаровуваної. Відповідно п. 9 договору дарування, договір сторонами прочитано, його зміст їм зрозумілий та відповідає волі сторін. Договір підписано сторонами в присутності нотаріуса, особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено. Таким чином, цей договір має безоплатний характер і не містить будь яких зобов'язань для обдаровуваної. У зв'язку з тим, що житловий будинок належав до спільного майна подружжя нотаріусом було витребувано письмову згоду дружини дарувальника [PERSON] на вчинення правочину, справжність підпису якої на заяві відповідного змісту засвідчена нотаріально 28.12.2010 р. за реєстровим №2043, із змісту якої вбачається, що ця згода надана саме на дарування чоловіком житлового будинку [ADDRESS] для дочки [PERSON] та на укладення ним договору дарування жилого будинку. На момент посвідчення договору дарування у житловому будинку були зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] На виконання вимог частини 4 статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" нотаріусу наданий дозвіл на укладення саме договору дарування належного [PERSON] житлового будинку, право користування яким мав малолітній [PERSON], [INFO] (правнук позивача, онук відповідача), що підтверджується розпорядженням голови Шепетівської районної адміністрації від 27.12.2010 р. №508/2010-р. Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку від 18.11.2011р. серії ЯЛ №819392 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1834 га в [ADDRESS]. Позивачем та його представником не надано суду об'єктивних даних про те, які ж саме види забезпечення або догляду за [PERSON] повинна була надавати чи здійснювати [PERSON] та в якому грошовому виразі. Так, допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що є дружиною позивача, їх дочкою є [PERSON] У 2010 році чоловік виступив ініціатором укладення договору дарування житлового будинку, що належав їм на праві спільної власності подружжя. [PERSON] посилався на те, що [PERSON] з шістьох дітей не забезпечена житлом, має двоє дітей та онука, особисте життя у неї не склалося, а тому сам запропонував подарувати їй будинок. Також пояснила, що [PERSON] дуже рідко хворіє, добре бачить без окулярів, працьовитий, на день підписання договору бачив і розумів, що підписує договір дарування, розмов про утримання та догляд за ним не йшлося, він такого не потребував. Приватний нотаріус йому пояснювала, що означає цей договір, що він вже не буде власником будинку, він сказав, що все розуміє і знає, що таке дарування. Після укладення договору святкували цю подію. Після посвідчення договору документи забрала дочка, щоб зареєструвати право власності, після чого всі документи зберігалися у шафі в одній з кімнат будинку в с. Судилків. [PERSON] сам пішов проживати до літньої кухні, а потім пішов проживати до сина [PERSON]. Підставою звернення чоловіка до суду стало те, що інші діти впливають на нього, бажають забрати в дочки будинок. Підтвердила, що вони скривали від інших дітей існування договору дарування, щоб не було конфліктів. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що працює в магазині в с. Судилків, знає [PERSON] як постійного покупця, їй відомо, що він дуже довго вагався, щоб подарувати дочці будинок, років п'ять про це говорив і думав. Завжди сам купував продукти харчування за свою пенсію. Восени 2014 року бачила як [PERSON] лежав під забором будинку і розповідав, що його вигнав зять, що він не власник будинку, бо подарував хату [PERSON] Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що з серпня 2013 року проживає однією сім'єю з [PERSON] в її будинку по [ADDRESS]. [PERSON] проживав у літній кухні ще до його приїзду. До серпня 2014 року з [PERSON] були нормальні відносини, а восени відносини погіршилися, [PERSON] у стані алкогольного сп'яніння має претензії до [PERSON] з приводу подарованого будинку. Стверджує, що [PERSON] з будинку не виганяв, він добровільно пішов проживати до свого старшого сина. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що є сином [PERSON], який зараз проживає у нього. У 2012 році від батька він дізнався про існування договору дарування будинку. Між батьком і дочкою були нормальні відносини поки не приїхав зять, який у вересні 2014 року вигнав батька з будинку. Раніше знав про намір батьків заповісти ? будинку сину [PERSON] і ? дочці [PERSON] Батьки таємно від інших дітей переписали будинок на дочку [PERSON] Вважає, що якщо батько подарував будинок дочці, то вона зобов'язана його утримувати і доглядати до кінця життя. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що є сином [PERSON], до 2002 року проживав з батьками в с. Судилків, потім одружився, придбав будинок і переїхав від них. Знає, що на сімейних нарадах говорили про те, що [PERSON] є самою бідною дитиною, а тому треба на неї скласти заповіт або переписати хату. Про обставини укладення договору дарування йому нічого невідомо, батьки приховали це від дітей. Він дізнався про договір дарування в кінці 2014 року. Вважає, що було б справедливо подарувати будинок для онучки, оскільки вона постійно доглядала за бабою, коли та хворіла. Зараз батько проживає у брата [PERSON], оскільки його вигнав співмешканець [PERSON] Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що є нерідною дочкою [PERSON] Зі слів батька їй відомо, що мати [PERSON] тривалий час вмовляла його подарувати будинок для [PERSON] і він погодився, але думав, що укладає договір довічного утримання, а не дарування. Від інших дітей договір дарування скривали, щоб ніхто не заперечував. Співмешканець [PERSON] вигнав батька з будинку і він зараз змушений проживати у сина [PERSON]. Вона неодноразово зверталася до міліції з приводу неправомірних дій [PERSON] Вважає, що договір дарування слід визнати недійсним і дати можливість батькові доживати вік у рідній хаті. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає по сусідству з [PERSON] в с. Судилків. Знає про те, що [PERSON] перейшов жити до літньої кухні, бо в будинку було шумно, на другу зиму зробив собі грубку, розпоряджався своєю пенсією, купував собі продукти харчування. Була очевидцем конфлікту між співмешканцем дочки та [PERSON], що мав місце на городі, після чого [PERSON] вигнали з подвір'я. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач є чоловіком його сестри [PERSON], проживають в одному селі. Від [PERSON] дізнався про договір дарування будинку. Знає також, що [PERSON] проживав у літній кухні, а потім співмешканець дочки вигнав його з будинковолодіння. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає в с. Судилків, знає, що [PERSON] проживав в літній кухні, а потім бачила як він лежав біля будинку на вулиці, бо його вигнав співмешканець його дочки. На даний час у житловому будинку по [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (позивач), [PERSON] (дружина позивача), [PERSON] (онука позивача), [PERSON] (правнук позивача), [PERSON] (власник), [PERSON] (син власника), а також без реєстрації за даною адресою проживає [PERSON] - співмешканець [PERSON] Відповідно до постанови Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 26.09.2014р. [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення в розмірі 51 грн. Згідно з постановою суду, 08.09.2014р. [PERSON], за місцем свого проживання [ADDRESS], вчинив психологічне насильство в сім'ї по відношенню до батьків своєї співмешканки [PERSON], під час суперечки ображав їх нецензурною лайкою. Відповідно до постанови Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17.10.2014р. [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП і звільнено від адміністративної відповідальності за малозначністю. Як вбачається із змісту постанови суду, 09.10.2014р. [PERSON], за місцем свого проживання [ADDRESS], перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, вчинив психологічне насильство в сім'ї по відношенню до членів своєї сім'ї, зокрема затіяв суперечку, в ході якої ображав їх нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою та підпалом бензином, чим вчинив адміністративне правопорушення - насильство в сім'ї. Відповідно до висновку про результати розгляду по заяві [PERSON] від 20.10.2014р., перевіркою встановлено, що на території одного домогосподарства в [ADDRESS] проживають [PERSON], його дружина [PERSON], їх дочка [PERSON] та її співмешканець [PERSON] Дані громадяни перебувають в неприязних відносинах, тому між ними виникають суперечки щодо будинку, який [PERSON] подарував для дочки [PERSON] Будучи опитані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] повідомили, що [PERSON] ніхто з будинку не виганяв, а він сам добровільно пішов проживати в літню кухню і не хоче повертатися в подарований для його дочки будинок та спільно проживати з ними. Крім того, він буде проживати в даному будинку лише тоді, коли [PERSON] та [PERSON] з будинку виїдуть. Таким чином, проведеною перевіркою встановлено, що в даному випадку відсутнє правопорушення, а вбачаються цивільно-правові відносини. Ті обставини, що з 2014 року між позивачем та відповідачем погіршились відносини, не свідчать про недійсність договору дарування, невдячність обдаровуваного не є підставою для визнання правочину недійсним. З оглянутої судом амбулаторної медичної картки [PERSON] встановлено, що записи про звернення за медичною допомогою протягом 2000-2013 років відсутні, перед зверненням до суду наявний один запис від 07.11.2014р. про те, що [PERSON] знаходився на амбулаторному прийомі в поліклініці, де йому встановлено діагноз: зріла катаракта правого ока, незріла лівого ока. Даних про оперативні втручання, лікування, тощо, медична документація не містить. З матеріалів справи не вбачається та позивачем не доведено, що він як особа похилого віку, а саме: позивач 1940 року народження, тобто на час укладення правочину в 2010 році йому виповнилось 70 років, пенсіонер за віком, потребував за станом здоров'я стороннього догляду та матеріальної допомоги, та погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання, і таким чином, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем. Не встановлено судом за обставинами справи відсутність у позивача під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваної й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, оскільки відсутні докази наявності між сторонами домовленості щодо таких умов, а тому підстав для визнання договору дарування недійсним на підставі статті 229 ЦК України не має. Як зазначалось, позивач у справі є батьком відповідача [PERSON], відносини між сторонами правочину були добрими, що відповідає загальноприйнятим уявленням про сімейні стосунки. Факт укладення договору дарування підтверджуються підписами сторін у документі. Відповідними діями сторони підтвердили факт укладення саме договору дарування та здійснили фактичні дії щодо його виконання та настання відповідних правових наслідків. Таким чином, наведені обставини свідчать, що при вчиненні 28.12.2010 року правочину - договору дарування будинку сторони мали повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні умови цього договору, позивач не помилявся щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, згідно зазначених доказів позивач мав намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. Сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивач на час посвідчення спірного договору дарування не виявив себе як безграмотний та неписьменний, він власноруч зазначив своє прізвище, ім'я, по-батькові та поставив свій підпис, тим самим засвідчив, що текст договору йому повністю зрозумілий і його воля була направлена саме на укладення договору дарування. Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову саме у зв'язку з недоведеністю заявлених позовних вимог, що згідно з п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009року №14 "Про судове рішення в цивільній справі" є самостійною підставою для відмови в позові, а тому в даному випадку строк позовної давності застосуванню не підлягає. Суд звертає увагу на те, що позивач, як зареєстрований член сім'ї власника, не позбавлений можливості звернутися до суду з відповідним позовом про вселення у будинок, якщо йому чиняться перешкоди у користуванні житлом. У зв'язку з тим, що у задоволенні позову відмовлено, відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed