Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

12. 03. 2016 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом, у якому вказало, що 25. 11. 2013 року [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 26,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач вказав, що зміни до кредитного договору регулюються п. 2.1.1.2.3, п 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, у яких вказано, що клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і він дає право Банку в будь - який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Вважає, що підписані відповідачем Умови та Правила є Договором, до якого застосовуються вимоги ЦК України. У зв`язку з порушенням відповідачкою умов Договору, несплатою кредитних коштів станом 20. 01. 2016 року утворилася заборгованість на суму 35 422, 51 грн., яка складається з наступного: 26725,57 грн. - заборгованість за кредитом; 6533,96 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500,00 грн. - штраф - фіксована частина; 1662,98 грн. - штраф - процентна складова. У зв`язку з ухиленням відповідача від погашення заборгованості, просить стягнути вказану суму боргу з [PERSON] на користь Банку. В судове засідання представник позивача не явився, про дату слухання повідомлений, у заяві просить розглядати справу за його відсутності, на задоволенні позовних вимоги наполягає. 13. 04. 2016 року [PERSON] звернулась з позовною заявою до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що договір від 25.11.2013 року особисто не укладала, намірів на отримання кредиту не мала, повноважень на виконання таких дій нікому не надавала, Анкету-заявку про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку не підписувала, кошти не отримувала. Просила визнати недійсним кредитний договір № SAMDN03000122769751 від 25 листопада 2013 року про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної картки, укладений між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача адвокат Полянчук С.О. та позивач позовні вимоги підтримували у повному обсязі. Пояснили, що [PERSON] договір не підписувала, платіжну картку «Platinum» не отримувала, грошовими коштами не користувалася. Нею отримувалась у ПАТ КБ «Приватбанк» інша картка «Полуничка», про наявність картки «Платінум» та боргу перед банком дізналась у 2015 році, у зв`язку з чим звернулась із завою про злочин до відділу поліції. Просили у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" відмовити. 12. 09. 2019 року надали суду заяву, у якій просили розглянути справу за їх відсутності, свої позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» Пейчева О.В. надала письмові заперечення (т. 1 а.с. 91-93), у яких зазначила, що відповідно до укладеного договору № SAMDN03000122769751 від 25.11.2013 року [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 26,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Вважає, що [PERSON] підтвердила, що вона ознайомлена з умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами. Протягом дії кредити відбувалася сплата щомісячних платежів по кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості, який міститься в матеріалах справи, а також випискою по рахунку. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані письмові докази, вважає що у задоволенні позову ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" необхідно відмовити, а зустрічна позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню на таких підставах. Так, на аркуші 8 тому 1 матеріалів справи міститься копія договору № SAMDN03000122769751 про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної картки від 25.11.2013 року відповідно якого на ім`я [PERSON] у ПАТ КБ «Приватбанк» було відкрито картковий рахунок та видано картку Visa Lady-s Platinum. Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12.04.2018 року по справі № 310/6896/16-к (провадження 1-кп/310/47/18) [PERSON] визнано винуватою у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України (т. 1 а.с. 206-216). При цьому вироком встановлено, що у грудні 2013 року [PERSON] спільно з іншою спільно з іншою Особою з метою заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою повідомила [PERSON] про можливість отримання банківських послуг та бонусів на кредитну картку банку ПАТ КБ «Приватбанк». Після чого [PERSON] , розуміючи можливість отримання додаткових послуг від банку, самостійно, будучи введеною в оману [PERSON] , передала їй свою кредитну картку банку ПАТ КБ «Приватбанк» та повідомила її пін -код. Далі в період часу з лютого 2014 року по березень місяць 2016 рік [PERSON] та інша Особа, маючи доступ до кредитних коштів на зазначеній картці, за попередньою змовою групою осіб, маючи намір на незаконне заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, діючи умисно, з корисливих мотивів шляхом зняття готівки з картки потерпілої та перерахування з рахунку на інші банківські рахунки та поповнення мобільних номерів, повторно заволоділи кредитним лімітом по кредитній картці банку ПАТ КБ «Приватбанк» в загальній сумі 40 000 гривень, розпорядившись ними на власний розсуд, чим завдали [PERSON] майнову шкоду на вказану суму. З вироку вбачається, що [PERSON] засуджена в тому числі за те, що спільно з працівником ПАТ КБ «Приватбанк» вчинили злочин проти позивачки. Зазначеним вироком встановлено, що [PERSON] вчинила численні випадки незаконного заволодіння чужим майном, діючи спільно з невстановленим в ході розслідування працівником ПАТ КБ «Приватбанк». Відтак судом встановлено, що злочин стався з вини не лише [PERSON] а й працівника ПАТ КБ «Приватбанк». У вироку від 12.04.2018 року викладено наступні пояснення [PERSON] : «знає [PERSON] давно. У 2014 року в неї була погашена кредитна картка « Полуничка », і [PERSON] попросила дати її, щоб вона змогла користуватись нею і погасити. У липні 2015 року вона дізналася, що має борг по картці «Платінум» в розмірі 35000 грн., який Банк став утримувати з її пенсії. В даний час борг вже складає 91000 грн.». Відповідно до довідки ПАТ КБ «Приватбанк» (т. 1 а.с. 241) [PERSON] було підписано кредитний договір № б/н, за яким 25.11.2013 року було видано кредитну картку [NUMBER] терміном дії до 11/15. Картка із зазначеним номером відсутня у переліку речових доказів по кримінальній справі перелічених у вироку від 12.04.2018 року. Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи від 12.04.2019 року № 928-19, проведеної Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, підпис від імені [PERSON] у розділі «Реквизити сторон» в графі «Клиент Фамилия Имя Отчество Подпись» в «Договоре №SAMDN03000122769751 об открытии картсчета и обслуживании платежной карты от25.11.2013» виконаний не [PERSON] , а іншою особою (т. 2 а.с. 35-41). Вказаний висновок є мотивованим та відповідачем не спростований. Суд вважає, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір укладався саме позивачкою, що рух коштів за оспорюваним договором відбувався саме з волі та відома самої позивачки. За таких обставин суд приходить до висновку, що вилучення кредитних коштів сталося не з вини позивача. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України). Згідно із ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. А частиною 2 ст. 1046 визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Верховний Суд Укріаїни в Узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин зазначив, що вирішуючи справи про визнання кредитних договорів недійсними, суди мають враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені як ЦК (статті 1048-1052, 1054), так і Законом від 12 липня 2001 р. № 2499-VI «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Зокрема, суди мають встановлювати такі обставини: - досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов`язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; - кредитний договір має укладатись обов`язково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює жодних правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його нікчемністю; - сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних правовідносин. Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ст. 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України на момент вчинення правочину. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно з правилами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, то згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що не укладений. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України тощо), то такий правочин є оспорюваним. В ході розгляду справи судом було встановлено, що підпис в кредитному договорі № AMDN03000122769751 від 25 листопада 2013 року від імені [PERSON] виконано не позивачем, а іншою особою, що свідчить про відсутність її волевиявлення на укладення цього договору, а тому суд вважає обґрунтованими позовні вимоги щодо визнання недійсним цього кредитного договору. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені нею судові витрати на оплату судового збору в розмірі 551,20 грн. (квитанція № 811110046 від 11 квітня 2016 року т. 1 а.с. 47) та за проведення експертизи в розмірі 9043,20 грн. (квитанція № 1 від 03 квітня 2019р. т. 2 а.с. 67), а всього 9594,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved