Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

06 серпня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до відповідача - Комунального закладу "Саратська центральна районна лікарня", в якому просив стягнути на свою користь: компенсацію за невикористані ним дні щорічної відпустки у розмірі 45396,65 гривень; компенсацію втрати частини заробітної плати (а саме: компенсації за невикористані дні щорічної відпустки) відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у розмірі 63436,37 гривень; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 245851,44 гривень. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 1 серпня 1984 року він був прийнятий на роботу до Комунального закладу "Саратська центральна районна лікарня" (далі - КЗ "Саратська ЦРЛ") на посаду лікаря-терапевта Колесненської дільничної лікарні. 31 жовтня 2013 року його було звільнено на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із переведенням до Комунального закладу "Саратський районний центр первинної медико-санітарної допомоги" (далі - КЗ "Саратський РЦПМСД"). Відповідно довідки № 56 від 08.07.2015 року, виданої КЗ "Саратська ЦРЛ", станом на 31.10.2013 року він мав 300 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. При звільнені позивач виявив бажання, щоб грошова компенсація за невикористані ним дні щорічних відпусток була перерахована на рахунок КЗ "Саратський РЦПМСД". Адміністрація КЗ "Саратська ЦРЛ" запевнила [PERSON]. про те, що усі необхідні процедури, пов`язані із перерахуванням грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки будуть ними виконані. Однак, такого перерахунку відповідач не здійснив. 08 травня 2015 року він звернувся із заявою-вимогою до керівництва КЗ "Саратська ЦРЛ" про виплату йому компенсації за невикористані відпустки із урахуванням інфляційних втрат за весь період порушення зі сторони відповідача. У відповіді від 03.06.2015 року (вих. № 278 від 03.06.2015 року) КЗ "Саратська ЦРЛ" відмовилась від виплати. 27.03.2017 року позивач повторно звернувся до КЗ "Саратська ЦРЛ" із заявою щодо виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 01.08.1984 року по 31.10.2013 року, із урахуванням інфляційних втрат. 06 квітня 2017 року відповідач надіслав позивачу відповідь, якою повідомив, що кошти на подібні виплати не передбачені. [PERSON] . вважав, що КЗ "Саратська ЦРЛ", як роботодавець, грубо порушив його трудові права, закріплені у Конституції України та КЗПП України. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2018 року зазначена позовна заява в порядку п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України передана на розгляд Саратського районного суду Одеської області (т. 1 а.с. 36). Ухвалою Саратського районного суду від 20 вересня 2018 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі (т. 1 а.с. 41). Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 25 жовтня 2018 року у зв`язку зі смертю позивача [PERSON] , до участі у справі було залучено його правонаступника [PERSON] Також до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, залучено КЗ "Саратський районний ЦПСМД", Саратську районну раду Одеської області, Саратську районну державну адміністрацію Одеської області (т. 1 а.с. 80-81). Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 30 листопада 2018 року до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору було залучено Кулевчанську сільську раду Саратського району Одеської області (т. 1 а.с. 114-115). В судовому засіданні правонаступник позивача [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача КЗ "Саратська ЦРЛ" Манова І.М. позов не визнала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (т. 1 а.с. 59-61). Зазначила, що за період роботи з 1984 року по 2002 рік [PERSON] не відбув 51 день щорічної відпустки: 01.08.1997 - 01.08.1998 - 31 к/д; 01.08.1998 - 01.08.1999 - 21 к/д, всього 51 к/д. Вважає, що в період з 01 січня 2002 року по 01 січня 2011 року [PERSON] фактично перебував у трудових відносинах з Кулевчанською сільською радою Саратського району Одеської області. Починаючи з 2011 року і до моменту переведення [PERSON] до КЗ "Саратський РЦ ПМСД" до 31 жовтня 2013 року- трудові відносини були з КЗ «Саратська ЦРЛ». За цей час за період з 01.08.11 по 01.08.12 - не використано 1 день щорічної відпустки; з 01.08.12 по 01.08.13 - не використано 7 днів щорічної відпустки. З 31.10.2013 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з КЗ «Саратський РЦ ПМСД» та мав право використати 59 днів щорічної відпустки в КЗ «Саратський РЦ ПМСД», в якому він працював до 2016 року. Однак, позивач на скористався своїм правом на отримання розрахунку при звільненні. Зазначила, що [PERSON] пропущений встановлений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк строк пред`явлення вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тому що про порушення свого права [PERSON] знав ще в 2015 році. Представник Саратської районної державної адміністрації Стоянова Т . А . позов не визнала. В письмових поясненнях зазначила, що на момент відкриття спадщини право [PERSON] на компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки (300 календарних дні) не встановлено. Вважає, що [PERSON] пропустив тримісячний строк звернення до суду. Крім того з 01 січня 2002 року по 01 січня 2011 року фінансування дільничної лікарні Кулевчанської сільської ради (в тому числі і оплата праці головного лікаря Кулевчанської дільничної лікарні) проводилось за рахунок бюджету Кулевчанської сільської ради. На її думку, [PERSON] не був членом сім`ї померлого [PERSON] , а тому не має права на підставі ст. 1227 ЦК України після смерті батька на спадкування компенсації за невикористані дні щорічної відпустки (т. 1 а.с. 103-105, т.2 а.с. 35-38). Представник Саратської районної ради Одеської області Байло А . А . позов не визнав з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву (т. 1 а. с. 94-97). Зокрема послався на те, що в період з 1 січня 2002 року по 31 грудня 2010 року [PERSON] фактично перебував у трудових відносинах з Кулевчанською сільською радою Саратського району, яка оплачувала позивачу заробітну плату та відпуски, а тому правонаступник позивача безпідставно вимагає у КЗ "Саратська ЦРЛ" компенсацію за невикористані відпустки. На його думку, відшкодування за весь час затримки розрахунку при звільненні не є заробітною платою, а тому [PERSON] міг звернутися з позовом про стягнення зазначеного відшкодування в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Однак, [PERSON] цей строк пропущений. Представник КЗ "Саратський РЦПМСД" та представник Кулевчанської сільської ради, яких належним чином повідомляли про день, час та місце розгляду срправи, до суду не прибули, не повідомили про поважні причини неявки (т.2 а.с.27,28). Вислухавши сторони та їх представників, дослідивши та оцінивши надані сторонами письмові докази, а також докази, які містяться в матеріалах цивільної справи № 513/1136/15, суд приходить до наступних висновків. Частина 1 ст.21 КЗпП України визначає, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом частин 1,3 ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За положеннями пункту 5 статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема, переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду. Як вбачається з копії трудової книжки [NUMBER] [PERSON], 01 серпня 1984 року він був прийнятий на роботу в Саратську ЦРЛ на посаду лікаря-терапевта Колісненської дільничної лікарні. 02 вересня 1985 року його переведено на посаду головного лікаря Колісненської дільничної лікарні. 01 травня 2011 року [PERSON] переведено на посаду завідувача амбулаторії сімейної медицини загальної практики с. Кулевча та 0,25 ставки за сумісництвом лікаря загальної практики. 31 жовтня 2013 року він був звільнений з КЗ "Саратська ЦРЛ" у зв`язку з переведенням в КЗ "Саратський РЦПСМД" на підставі п.5 ст.36 КЗпП. 01 листопада 2013 року [PERSON] прийнятий на роботу в КЗ "Саратський РЦПСМД" на посаду завідувача Кулевчанської амбулаторії сімейної медицини загальної практики та надано сімісництво 0,5 ставки лікаря загальної практикти сімейної медицини. 06 серпня 2016 року [PERSON] був звільнений з роботи за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України (т. 1 а.с. 207-209). [PERSON] неодноразово звертався до КЗ "Саратська ЦРЛ" та до Саратської районної державної адміністрації Одеської області щодо виплати йому грошової компенсації за невикористані відпустки ( т.1, а.с.13, а.с.9 цивільної справи № 513/1136/15). 03 вересня 2015 року [PERSON] звернувся до Саратського районного суду Одеської області з позовом до КЗ "Саратська ЦРЛ" про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки із врахуванням інфляційних втрат та 3% річних ( а.с.1-3 цивільної справи № 513/1136/15) . Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 01 лютого 2016 року позовну заяву [PERSON] до КЗ "Саратська ЦРЛ" було залишено без розгляду на підставі відповідної заяви позивача (т.1 а.с. 11-12). Довідка № 56 від 08.07.2015 року, яка видана КЗ "Саратська ЦРЛ" підтверджує, що за період роботи в цьому закладі [PERSON] не використав 300 календарних днів щорічної відпустки, а саме: за періоди: 01.08.97- 01.08.98 - 31 календарних днів (далі - к/д) ; 01.08.98 - 01.08.99 - 20 к/д; 01.08.01 - 01.08.02 - 31 к/д; 01.08.02 - 1.08.03 - 31 к/д; 01.08.03 - 01.08.04 - 31 к/д; 01.08.06 - 01.08.07 - 16 к/д; 01.08.07- 01.08.08 - 1 к/д; 01.08.08 - 01.08.09 - 31 к/д; 01.08.09 - 01.08.10 - 31 к/д; 01.08.10 - 01.08.11 - 31 к/д; 01.08.11- 01.08.12 - 31 к/д; 01.08.12 - 01.08.13 - 31 к/д; 01.08.13-31.10.13 - 8 к/д (т.1 а.с.18, а.с.11 цивільної справи № 513/1136/15). Листом КЗ "Саратська ЦРЛ" за № 278 від 03.06.2015 року [PERSON] було повідомлено, що відповідно до пп.а п.3 ст. 89 Бюджетного кодексу України з 2011 року фінансування видатків на охорону здоров`я здійснюється з районного бюджету. До 2011 року фінансування амбулаторій, фельдшерсько-акушерських, фельдшерських пунктів здійснювалось з сільських бюджетів. Так як основна частина невикористаних відпусток не відбута за період до 2011 року, йому рекомендовано звернутись за роз`ясненням до Кулевчанської сільської ради (т.1 а.с.17). Довідка КЗ "Саратський РЦПМСД" за № 412 від 22.12.2015 року підтверджує, що [PERSON] в листопаді 2013 року при переведенні з КЗ "Саратська ЦРЛ" до КЗ "Саратський РЦПСМД" не були передані кошти для відшкодування невикористаних відпусток (т.1 а.с. 16). Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування зазначених об- ставин. Згідно наказів КЗ "Саратський РЦПСМД" про надання відпусток, за період роботи в зазначеному закладі [PERSON] надавались належні йому щорічні відпустки ( т.1 а.с.153-156). Отже, суд вважає безпідставними посилання представника КЗ "Саратська ЦРЛ" на те, що КЗ "Саратський РЦПСМД" був зобов`язаний відшкодувати [PERSON] компенсацію за невикористані відпустки. Відповідно до розрахункового листа, виданого КЗ "Саратська ЦРЛ", розмір належної [PERSON] компенсації за 300 днів невикористаних відпусток при звільненні у зв`язку переведенням 31 жовтня 2013 року, складає 45396, 65 грн. (т.1 а.с. 15, а.с. 12 цивільної справи № 513/1136/15). Ствердження представника відповідача КЗ " Саратська ЦРЛ" та представників третіх осіб - Саратської РДА та Саратської районної ради про те, що в період з 01 січня 2002 року по грудень 2010 року включно трудовий договір був укладений між [PERSON] та Кулевчанською сільською радою, оскільки в цей період Кулевчанська дільнична лікарня знаходилась на балансі та фінансуванні Кулевчанської сільської ради Саратського району, яка здійснювала нарахування заробітної плати та відпусток [PERSON] з бюджету Кулевчанської сільської ради, суд відкидає. Зазначені ствердження спростовуються: копією трудової книжки [PERSON] , згідно якої наказом № 94 від 01.08.1984 року його прийнято на роботу в "Саратську ЦРЛ" на посаду лікаря-терапевта Колісненської дільничної лікарні; наказом № 94 від 01.08.1984 року про прийняття на роботу в "Саратську ЦРЛ"; наказом КЗ "Саратська ЦРЛ" № 1062 від 31 жовтня 2013 року про його звільнення з КЗ "Саратська ЦРЛ" у зв`язку з переведенням в КЗ "Саратський РЦПСМД " на підставі п.5 ст.36 КЗпП ( т.1 а.с.207-209 ); заявою [PERSON] та копією наказу КЗ "Саратська ЦРЛ" № 1052 від 31.10. 2013 року про його звільнення із займаної посади у зв`язку з переведенням в КЗ "Саратський РЦПСМД", на підставі п.5 ст.36 КЗпП (т.1 а.с.62, 63); наказами КЗ "Саратська ЦРЛ" № 1004 від 09.10.13 року, № 657 від 11.07.2013 року, № 20 від 03.05.2012 року, № 19 від 27.04.2012 року, № 10 від 06.02.2012 року, № 12 від 27.07.2009 року, № 24 від 19.07.2010 року, № 30 від 25.08.2010 року, № 12 від 27.07.2009 року, № 79 від 07.11.2005 року; № 12 від 02.06.2003 року; № 8 від 21.04.2003 року; № 17 від 12.07.1999 року; № 23 від 13.08.1998 року; № 34 від 25.09.1997 року про надання щорічних відпусток [PERSON] відповідно за період роботи з 01.08.2008 -01.08.2009 - тривалістю 22 к/д; за період роботи 01.08.2007-1.08.2008 - 10 к/д та 01.08.2008 - 01.08.2009 - 2 к/д; за робочий рік 01.08.2007 - 01.08.2008 -2 к/д; за робочий рік 01.08.2007 - 01.08.2008 - 2 к/д; за робочий рік 01.08.2007 - 01.08.2008 - 16 к/д; за робочий рік 01.08.2006 - 01.08.2007-15 к/д; за робочий рік 01.08.2005-01.08.2006 - 31 к/д; за робочий рік 01.08.2004-01.08.2005 - 31 к/д; за робочий рік 01.08.1998-01.08.1999 - 31 к/д;за робочий рік 01.08.1999-01.08.2000 - 31 к/д; за робочий рік 01.08.1997-01.08.1998 - 11 к/д; за робочий рік 01.08.1996 - 01.08.1997 - 31 к/д; за робочий рік 01.08.1995-01.08.1996 - 31 к/д (т.1 а.с.128-132, т.2 а.с.11-15; а.с.74 -77, 96-106 цивільної справи № 513/1136/15). З вищевказаних підстав суд вважає необгрунтованими розрахунковий лист, який наданий КЗ "Саратська ЦРЛ" 16.12.2015 року та довідку КЗ "Саратська ЦРЛ" № 97 від 14.12.2015 року, згідно яких [PERSON] не використано 124 дні щорічних відпусток ( а.с.93-93 цивільної справи № 513/1136/15). Наказ КЗ "Саратська ЦРЛ" № 238 від 29.12.2015 року "Про внесення змін до наказів про відпустки", яким були змінені періоди надання щорічних відпусток [PERSON] , суд не приймає до уваги, тому що даний наказ не містить жодного обгрунтування та підстав його видання, він був виданий майже через два роки після звільнення [PERSON] з КЗ "Саратська ЦРЛ", та [PERSON] не був ознайомлений з цим наказом ( т.1 а.с. 127). Отже, досліджені судом докази дають підстави до висновку, що [PERSON] з 01 серпня 1984 року по 31 жовтня 2013 року перебував у трудових відносинах саме з КЗ "Саратська центральна районна лікарня" та за цей період не використав 300 днів щорічних відпусток. 27 березня 2017 року [PERSON] звернувся до КЗ "Саратська ЦРЛ" із заявою щодо виплати йому компенсації з урахуванням інфляції та індексації за невикористані відпустки в період роботи в КЗ "Саратська ЦРЛ" з 01.08.1986 року по 31.10.2013 року відповідно до довідки № 56 від 08.07.2015 року (т.1 а.с.19). 06 квітня 2017 року за вих № 288 КЗ "Саратськак ЦРЛ" на вищевказану заяву повідомила [PERSON] , що задовольнити його вимоги щодо виплати компенсації немає можливості, у зв`язку з тим, що на 2017 рік кошти на ці виплати не передбачені (т.1а.с.20) Проте відсутність в бюджеті коштів не є підставою для звільнення відповідача від обов`язку провести виплати відповідно до положень КЗпП України. Згідно з частинами 1,3 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник. За положеннями частини 6 ст. 83 КЗпП України у разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, виплачується спадкоємцям. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України "Про оплату праці" компенсаційні виплати входять до структури заробітної плати. Згідно статті 34 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Таким чином, [PERSON] належало право на отримання в КЗ "Саратська ЦРЛ" компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 45396,65 гривень, компенсації втрати частини заробітної плати за невикористані дні щорічної відпустки відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у розмірі 63436,37 гривень, оскільки починаючи з 01.11.2013 року і по 31.07.2018 року він не міг отримати грошові кошти, які належали йому до виплати відповідно до положень КЗпП України. Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Пункт 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановлю Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, встановлює, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадах, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньогодинна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин); а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Згідно наданої довідки, заробітна плата [PERSON] за вересень 2013 року становила 4438,53 гривень; за жовтень 2013 року - 4674, 75 грн. (т.1 а.с.15). Отже, середньоденний заробіток складає 207,12 гривень (( 4438,53 грн.+ 4674, 75 грн.= 9113, 28 грн.) : 44 робочих дні). Судом встановлено, що при звільненні відповідачем не було виплачено [PERSON] компенсацію за невикористані ним 300 днів щорічної відпустки в розмірі 45396, 65 гривень. Суд вважає, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку [PERSON] , суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, а також те, що відповідач КЗ "Саратська ЦРЛ" фінансується за рахунок коштів районного бюджету та інших обставин справи. Так, при розмірі невиплаченої в строк компенсації за невикористані відпустки - 45396, 65 гривень, позивач просить стягнути компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 245851,44 гривень, що більше ніж у 5 разів перевищує розмір недоплаченої суми. Враховуючи вищевикладене, виходячи з конкретних обставин справи, принципів законності та справедливості, суд вважає, що позов в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає частковому задоволенню в розмірі 45396, 65 гривень. При визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні суд враховує розмір спірної суми по компенсації та частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком у тому числі, й щодо періоду за який вона підлягає сплаті, та приходить до висновку про застосування принципу співмірності. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеному у постановах від 23 грудня 2015 року у справі № 6-837цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16. Частиною 1, 3 ст.233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Предметом спору у даній справі є стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки та інфляційних втрат, пов`язаних з порушенням строків її виплати, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи положення ч.3 ст. 233 КЗпП України суд вважає, що [PERSON] мав право звернутись до суду з позовом без обмеження будь-яким строком. Тому посилання представника відповідача та представників третіх осіб на те, що [PERSON] був пропущений строк для звернення до суду є безпідставними. Щодо права [PERSON] на спадкування належних його батькові [PERSON] вищевказаних сум, суд враховує наступне. Згідно з вимогами ст.1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За положеннями ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1219 ЦК передбачені права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені ст.608 цього кодексу. Відповідно до ст.1227 ЦК суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Частинами 1,3 ст.1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. [PERSON] 07 серпня 2018 року склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 773, яким призначив свого сина [PERSON] спадкоємцем усього належного на день смерті майна та усього, на що за законом матиме право ( т.1 а.с. 75). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] (т. 1 а.с. 74). Згідно інформації нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Димерлій О.М. із заявою про прийняття спадщини звернувся спадкоємець, син померлого [PERSON] (т.1 а.с.76). Витяги про реєстрацію в спадковому реєстрі підтверджують, що 26 березня 2019 року [PERSON] отримав свідоцтва про право на спадщину на належне спадкодавцеві [PERSON] майно - житловий будинок та земельні ділянки ( а.с. 7-10). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суду не надано доказів щодо наявностиі у [PERSON] членів сім`ї, які претендують на отримання належних спадкодавцеві від відповідача грошових коштів. Отже, виходячи зі змісту ст.1227 ЦК України, належні спадкодавцеві [PERSON] грошова компенсація за невикористані відпустки у розмірі 45396,65 гривень, компенсація втрати частини заробітної плати за невикористані дні щорічної відпустки відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у розмірі 63436,37 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 45396,65 гривень входять до складу спадщини, а тому за спадкоємцем за заповітом [PERSON] належить визнати право на вищевказані грошові суми. З вищевказаних підстав суд відкидає ствердження представників відповідача та представників третіх осіб, про те, що вказані грошові суми можуть передаватись лише членам сім`ї [PERSON] і не входять до складу спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в сумі 1542,30 гривень.

Outcome: partial