Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з 20.03.2014р. знаходиться цивільна справа № 201/3329/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] (треті особи - Приватний нотаріус ДМНО Рудкевич Євген Володимирович) про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа була передана в провадження судді Демидової С.О., яка ухвалою від 09.09.2015р. роз'єднала в самостійні провадження позовні вимоги [PERSON] про поділ спільної сумісної власності та позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки № 1624 від 28.04.2014р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Рудкевичем Є.В., укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а.с. № 2-3 т. № 1). 10.09.2015р. цивільна справа за позовними вимогами [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки № 1624 від 28.04.2014р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Рудкевичем Є.В., укладеного між [PERSON] та [PERSON], була передана в провадження судді Демидової С.О. згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями та цивільній справі присвоєно № 201/14575/15-ц (а.с. № 1 т. № 1). В провадженні судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. цивільна справа № 201/14575/15-ц знаходиться з 07.03.2017р. після самовідводу судді Демидової С.О. (а.с. № 204 т. № 2). Позивачка тричі 05.04.2016р., 06.04.2017р. та 21.02.2018р. уточнювала позовні вимоги (а.с. № 51-53, 215-219 т. № 2, а.с. № 169-170 т. № 3). По справі 02.06.2016р. надійшов зустрічний позов [PERSON] (а.с. № 74-77 т. № 2). Також 05.07.2017р. надійшов зустрічний позов [PERSON] (а.с. № 29-31 т. № 3). Отже, остаточними позовними вимогами у цивільній справі № 201/14575/15-ц (провадження № 2/201/130/2018) є: позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] (треті особи - Приватний нотаріус ДМНО Рудкевич Євген Володимирович, Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради) про визнання договору позики недійсним, про визнання договору іпотеки недійсним, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації, витребування майна та іншим вимогам в редакції від 21.02.2018р. (а.с. № 169-170 т. № 3). зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] (треті особи - Приватний нотаріус ДМНО Рудкевич Євген Володимирович, Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради) про визнання особи добросовісним набувачем та визнання права власності на квартиру в редакції (а.с. № 74 -77 т. № 2 ). зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] (треті особи - Приватний нотаріус ДМНО Рудкевич\~Євген Володимирович, Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, [PERSON]) про визнання договору позики грошових коштів дійсним та стягнення грошових коштів за договором (а.с. № 29-31 т. № 3). Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Станом на 15.12.2017р. розгляд цивільної справи по суті не було розпочато, отже відповідно до вищезазначеного пункту Перехідних положень» ЦПК України підготовче провадження по справі тривало з 15.12.2017р. по 15.03.2018р. В межах підготовчого провадження по справі 26.10.2017р. та 20.12.2017р. були винесені ухвали про витребування доказів (а.с. №127, 147 т. № 3). Відповідно до положень ст.ст. 178 та 179 ЦПК України сторони обмінялись відзивами та відповідями на відзив (а.с. № 184-186, 187-191,192-194,195-199 т. № 3). Підготовче засідання по справі було проведено 15.03.2018р. та справу було призначено до розгляду в судове засідання (а.с. № 209-210 т. № 3). В ході судового розгляду цивільної справи по суті здійснювалось повне фіксування судового процесу технічними засобами відповідно до ч.1 ст. 247 ЦПК України. Ухвалою суду від 11.04.2018р. цивільна справа була передана судді Ткаченко Н.В. для врегулювання спору за участі судді в порядку гл. 4 розд. III ЦПК України, провадження у справі зупинене (а.с. № 225-226 т.№ 3). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 11.05.2018р. було припинено процедуру врегулювання спору за участю судді Ткаченко Н.В. по цивільній справі № 201/14575/15ц з підстав п. 4 ч. 1 ст. 204 ЦПК України, оскільки 10.05.2018р. до суду надійшла заява представника [PERSON] - [PERSON], який просив долучити до матеріалів справи мирову угоду, укладену 23.04.2018р. (а.с. № 233-243 т.№ 3). Цією ж ухвалою було поновлено провадження по цивільній справі № 201/14575/15ц (провадження № 2/201/130/2018) та призначено по справі судове засідання для розгляду справи по суті. Під час проведення підготовчого засідання 15.03.2018р. та першого судового засідання 09.07.2018р. було прийнято рішення про розгляд справи за відсутністю представників третіх осіб приватного нотаріуса ДМНО Рудкевича Є.В. та Управління-служби у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради огляду на їх належне повідомлення про розгляд справи, неодноразову неявку в підготовчі та судове засідання та з огляду на відсутність заяв про відкладення розгляду справи (а.с. № 209-210 т. № 3, 77-83 т. № 4). Відповідач за основним та за зустрічними позовами [PERSON] приймав участь в судовому засіданні 12.11.2018р., дав особисті пояснення. В інших судових засіданнях приймала участь його представник [PERSON] Під час судового засідання 12.11.2018р. було відмовлено представнику [PERSON] у виклику позивачки [PERSON] для дачі особистих пояснень з огляду на вагітність позивачки ( а.с. № 96-99, 111-112, 141-148 т. № 4). До матеріалів цивільної справи долучено письмові відповіді позивачки на її представника на запитання представника [PERSON] (а.с. № 108-110 т. № 4). Ухвалою суду від 09.07.2018р. було відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі до розгляду цивільної справи № 201/3329/14-ц (а.с. № 72-73, 85 т. № 4), оскільки саме цивільна справа № 201/3329/14-ц, яка знаходилася в провадженні суддів Ходаківського М.П. та Федоріщева С.С. була зупинена до розгляду цивільної справи № 201/14575/15-ц. Ухвалами суду від 09.07.2018р. (винесені без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) було відмовлено у задоволенні клопотання про об'єднання цивільної справи № 201/14575/15ц з цивільною справою 201/3329/14-ц та про долучення розписки від 01.04.2009р., оскільки стадія підготовчого провадження була завершена 15.03.2018р. (а.с. № 77-83 т. №4). В ході розгляду справи по суті представник позивачки за основним позовом та відповідачки за зустрічними позовами [PERSON] - [PERSON] (діє за довіреністю від 09.02.2015р. - а.с. № 220 т. № 2 та ордеру від 12.02.2018р. - а.с. № 220 т. № 3 ) позовні вимоги в їх остаточній редакції підтримала, просила їх задовольнити та відмовити у задоволенні обох зустрічних позовів. В обґрунтування позовних вимог позивачка та її представник посилалися на те, що зважаючи на ті обставини, що під час шлюбу за договором купівлі-продажу від 28.08.2004р. відповідач [PERSON] здійснив відчуження спірної квартири за адресою [ADDRESS] за договором іпотеки, без нотаріальної згоди [PERSON] та всупереч інтересам їх малолітньої дитини [PERSON], право користування та володіння останньої якою передбачено ст. 405 ЦК України, вони вважаються власниками цього майна, а їх право підлягає захисту із застосуванням вимог ст. 1212 ЦК України шляхом витребування такого майна від набувача. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначала про те, що за час перебування в шлюбі із [PERSON] ними не застосовувався правовий режим встановлення особистої приватної власності, та все майно, що було ними набуте за час шлюбу, належало на праві спільної сумісної власності подружжя. Зазначена квартира [PERSON] була передана в іпотеку [PERSON] за договором іпотеки від 28.04.2014р., в якості забезпечення за договором позики від 01.04.2009р., зі строком повернення позики до 01.05.2014р., та сумою позики 800 000 грн. Згоду на укладання такого договору позики позивачка не надавала, та вказані кошти, як зазначає відповідач [PERSON], не використовувалась ними спільно в інтересах сім'ї. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна № 38033784 від 05.05.2015р. [ADDRESS] була 20.02.2015р. продана [PERSON] на користь [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом ДМНО Рудкевич Є.В., реєстровий № 620. Як зазначає позивачка, [PERSON] був особою знайомою із [PERSON], а тому укладаючи договір іпотеки знав про те, що останній перебував у шлюбі, а тому вказана спірна квартира була набута в час перебування відповідача [PERSON] в шлюбі. Отже, укладаючи договір іпотеки, мав також пересвідчитись в тому, що з боку іпотекодавця виконано вимоги про дотримання вимог ст. 6 Закону України "Про іпотеку". З огляду на викладене, позивачка посилається у своїх позовних вимогах на ч.1. ст. 388 ЦК України, та просить витребувати від [PERSON] спірну квартиру з огляду на те, що продавець не міг відчужувати через неправомірність набуття права власності на неї за договором іпотеки, а сама квартира вибула із володіння [PERSON], як спільної сумісної власності подружжя, поза її волею внаслідок вчинення іншими особами дії, спрямованих на відчуження майна, без погодження із власником. Саме укладання договору купівлі-продажу квартири від 20.02.2015р. відбулось вже після того, як між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] виник судовий спір щодо поділу майна подружжя в межах розгляду цивільної справи № 201/3329/14-ц, провадження по якій було порушено ухвалою від 20.03.2014р. Зустрічний позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] представник позивачки за основним позовом [PERSON] не визнала з огляду на те, що відповідно до статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово, а для правочинів, що укладаються в нотаріальній формі - відповідно засвідчена нотаріально. Представник відповідача за основним та за зустрічними позовами [PERSON] - [PERSON] (діє за довіреністю від 11.04.2017р. - а.с. № 233 т. № 2) позовні вимоги [PERSON] не визнала, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] при укладанні договору іпотеки від 28.04.2014р. вважав [ADDRESS] такою, що належала йому на праві приватної власності. Зустрічний позов [PERSON] представник відповідача визнала частково, оскільки той продав квартиру [PERSON] за 574 000 доларів США, тобто частково визнає суму боргу 1 013 000 грн., з урахуванням суми з продажу квартири. Щодо договору позики від 01.04.2009р. зазначала, що на її думку за своєю суттю договір позики є реальним правочином. Також вважала, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї, у випадку з подружжям [PERSON] та [PERSON] ці гроші були використані на облаштування магазину, в якому вела підприємницьку діяльність [PERSON] Представник відповідача за основним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] (діє за довіреністю від 27.06.2017р. - а.с. № 32 т. № 3) основний позов [PERSON] не визнала. В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилалася на те, що має повне право на стягнення за договором позики від 01.04.2009р. суми 100 000 доларів США (що на час подання позову складає 2 600 000 грн.) з [PERSON] та [PERSON] Також підлягають задоволенню і позовні вимоги про визнання його дійсним. Представник [PERSON] - [PERSON] зустрічний позов [PERSON] вважала обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Представник відповідачки за основним позовом та позивачки за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 20.01.2016р. - а.с. № 86 т. № 2) основний позов не визнав, зустрічний позов [PERSON] підтримав, посилаючись на те, що на момент укладання між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу квартири від 20.02.2015р. за останнім було зареєстровано право власності на цю квартиру, набуте на підставі договору іпотеки, а тому [PERSON] на момент укладання договору купівлі-продажу не могла припустити того, що квартира відчужена неправомірно. Представник [PERSON] в обґрунтування зустрічних позовних вимог також посилався на те, що вона сплатила грошові кошти за договором купівлі-продажу від 20.02.2015р. за квартиру в сумі 574 000грн., та перевірку об'єкту нерухомості, що нею придбавалась, було проведено нотаріусом. Представник [PERSON] - [PERSON] зустрічний позов [PERSON] вважав обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухав представників [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], вислухав особисті пояснення [PERSON], всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що основний позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. В шлюбі із [PERSON] [PERSON] перебувала із 27.01.2001р. по 21.11.2012р., шлюб було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 412/14473/2012р. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають спільну дитину - доньку [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу проживає разом із матір'ю. За час шлюбу позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] набули низку майна, що є предметом поділу в межах цивільної справи № 201/3329/14-ц. Як зазначалось вище, ухвалою від 09.09.2015р. роз'єднані в самостійні провадження позовні вимоги [PERSON] про поділ спільної сумісної власності та позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки № 1624 від 28.04.2014р. (а.с. № 2-3 т. № 1). Спірна квартира [ADDRESS] (м. Дніпрі) була придбана під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28.08.2004р., посвідченого державним нотаріусом Першою дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], номер у реєстрі нотаріальних дій 4-3913. Позивачка [PERSON] з 2004р. вела підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець. З 2005 року працювала на посаді менеджера ТОВ "ДВС Компані ЛТД", а у період 2007-2008р. ВАТ "Просянський гірничо-збагачувальний комбінат". Наступне місце роботи ТОВ "Керамплюс". Також деякий час, перебуючи в шлюбі, здійснювала підприємницьку діяльність, орендуючи приміщення за адресою: [ADDRESS], приміщення 4, у ФОП [PERSON], для розміщення магазину за рахунок її збережень за час роботи, а також коштів сім'ї. Згідно наданих пояснень сумарні витрати на ремонтні роботи, торгівельне обладнання та закупівлю товара склади близько 10 000 доларів США, які було зароблено зворотньо від діяльності магазину. Згідно наданих даних [PERSON] працював в ПрАТ «Компанія Бастіон». У вересні 2003р. [PERSON] було зареєстровано підприємницьку діяльність, який здійснюв діяльність автомийки за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні 12.11.2018р. [PERSON] надав пояснення, що з часу реєстрації шлюбу їх подружжя короткий час проживало в квартирі, що належала його бабусі на [ADDRESS]. Потім проживали в однокімнатній квартирі, що була придбана батьком позивачки [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. Як зазначає в своїх письмових поясненнях позивачка [PERSON] 07.12.2004р. було продано квартиру [ADDRESS] та грошові кошти від цього продажу було віддано батьком [PERSON] та [PERSON] для придбання спірної квартири. Також подружжя у 2004 році продало автомобіль і за ці спільні кошти й було придбано 28.08.2004р. квартиру за адресою: [ADDRESS]. Цих обставин не спростував і допитаний судом особисто 12.11.2018р. відповідач [PERSON] В матеріалах справи є підтвердження того, що [PERSON] проживав в квартирі за адресою: [ADDRESS], оскільки був там зареєстрований, що підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів та текстом договору купівлі-продажу квартири від 28.08.2004р. В судовому засіданні [PERSON] при дачі пояснень підтвердив те, що у нього був знайомий [PERSON], з яким він перебував в приятельских відносинах ще до укладання договору позики та договору іпотеки. Позивачка зазначає, що їй не було відомо про те, що [PERSON] нібито брав позику в сумі 800 000 грн. у [PERSON] 01.04.2009р. Отже [PERSON] ставиться під сумнів реальність правовідносин щодо укладання цього договору позики саме в цей час, оскільки [PERSON] не мав потреби у займі нібито з метою фінансової участі у відкритті [PERSON] магазину, на відкриття якого були витрачені спільні сімейні кошти, а не начебто запозичені. Згоду на укладання [PERSON] договорів позики за час шлюбу [PERSON] не надавала, зокрема, щодо договору позики від 01.04.2009р. із [PERSON] Щодо договору позики від 01.04.2009р., відносно якого заявлено зустрічний позов про визнання його дійсним, варто зазначити, що в матеріалах справи містяться дві різні копії цього документу. Одна копія, що отримана на запит з реєстраційної служби, містить дату оформлення «01 квітня 2009р.», та в пункті 1 зазначені відомості про надання позики в сумі 100 000 доларів зі строком повернення до 01 квітня 2014р. Друга копія договору позики має дату укладання «1 квітня 2009р.» та в п.1 договору зазначено суму позики 800 000 грн., що дорівнює 100 000 доларів. Зазначені копії договорів позики не містять відомостей про те, коли фактично грошові кошті, в якому обсязі та якими частинами, були передані позикодавцем на користь позичальника. Як зазначалось вище, ухвалою суду від 09.07.2018р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) було відмовлено у задоволенні клопотання про долучення розписки від 01.04.2009р., оскільки стадія підготовчого провадження була завершена 15.03.2018р. проведенням підготовчого засідання (а.с. № 77-83 т. №4), а зустрічний позов [PERSON] про визнання договору позики грошових коштів дійсним та стягнення грошових коштів за договором, до якого логічно було б долучати такий документ, взагалі пред'явлено 05.07.2017р. (а.с. № 29-31 т. №3). Стосовно позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки суд зазначає. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна № 38033784 від 05.05.2015р. [ADDRESS] була придбана [PERSON] у [PERSON] 28.04.2014р. на підставі договору іпотеки реєстровий № 1624, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Рудкевичем Є.В., на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно п. 1.2. договору іпотеки оціночна вартість предмета іпотеки складала 790 077грн. Відповідно до п. 2.1.1. договору іпотеки, іпотекодавець [PERSON] гарантує, що предмет іпотеки не є предметом судового спору та те, що відсутні зареєстровані та незареєстровані права третіх осіб. Проте на момент укладання договору іпотеки 28.04.2014р. між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] виник судовий спір щодо поділу майна подружжя в межах справи № 201/3329/14-ц, провадження по якій було порушено ухвалою від 20.03.2014р. Отже, договір іпотеки укладено через місяць після надходження позову [PERSON] до суду межах справи № 201/3329/14-ц про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя (позовні вимоги, що розглядаються наразі судом виділені в окреме провадження саме з цієї справи). Як вбачається із зазначеної довідки (сторінка 7) в розділі "Відомості про основне зобов'язання" - договір позики б/н від 01.04.2009р., укладений між [PERSON] та [PERSON] зі строком повернення позики 01.05.2014р., розмір позики склав 800 000 грн. Договір позики від 01.04.2009р. не містить доказів передачі грошових коштів та його виконання, тоді як за своєю суттю договір позики є реальним правочином. Законодавець визначив, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Між тим, [PERSON] заперечує факт того, що взагалі її чоловіком отримувались за договором позики від 01.04.2009р. грошові кошти від [PERSON] та тим паче витрачались на потреби сім'ї. В будь якому випадку, вона не знала про здійснення колишнім чоловіком за час подружнього життя укладення зазначеного договору позики Із наведених обставин вбачається, що в порушення вимог закону, без попередньої письмової та нотаріально посвідченої згоди позивачки, з метою отримання особистої вигоди, був укладений договір позики 01.04.2009р. та договір іпотеки 28.04.2014р. На підставі останнього правочину була відчужена спірна квартира [ADDRESS], з метою того, щоб вилучити із предмету поділу зазначене майно в межах існуючої цивільної справи № 201/3329/14-ц про поділ спільного сумісного майна подружжя між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] Договір іпотеки від 28.04.2014р. було посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Рудкевичем Є.В., реєстровий номер 1624. Згідно п. 1.1. цього договору забезпечується заставою виконання іпотекодавцем зобов'язань за договором позики, укладеним в простій письмовій формі 01.04.2009р., в сумі 800 000 грн., що дорівнює 100 000 доларів США. Строк виконання основного зобов'язання до 01.05.2014р. Право власності на предмет іпотеки підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим 28.08.2004р. державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], в реєстрі № 4-3913, зареєстровано КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" 30.08.2004р,, згідно [PERSON] про реєстрацію права власності № 4583421, реєстраційний номер: 1599128. В Державному реєстрі прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 5494783, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 349103112101. Договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України "Про іпотеку", викладене в розділі 5 договору іпотеки. Посилань на наявність нотаріальної згоди на укладання договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, вчиненого в формі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, в договорі іпотеки не міститься. Згідно п. 2.1.1. договору іпотеки іпотекодавцем надано гарантії того, що на предмет іпотеки відсутні вимоги третіх осіб, в тому числі незареєстровані. Посвідчення договору іпотеки з боку іпотекодавця відбулось на підставі паспорту, що посвідчує особу [PERSON] серії АО 195275, виданого Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 07.04.2014р., в якому вже не міститься відмітка про реєстрацію та розірвання шлюбу із [PERSON] Отже, [PERSON] при укладанні договору іпотеки свідомо не повідомив нотаріуса про той факт що, що майно, яке становить предмет іпотеки, було набуте в період перебування ним у шлюбі з [PERSON] При цьому при наданні пояснень відповідач [PERSON] зазначав про те, що перебував на час придбання спірної квартири, а саме в період з 27.01.2001р. по 21.11.2012р., в шлюбі із [PERSON], а як свідчать матеріали справи на момент укладання договору іпотеки від 28.04.2014р., між ним та [PERSON] вже існував судовий спір про поділ майна подружжя. В матеріалах справи є нотаріально посвідчена заява [PERSON], яка посвідчена 06.10.2014р. приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], реєстровий номер 2027, зі змісту якої вбачається про направлення повідомлення 05.05.2014р., та 06.06.2014р. про те, що було надіслано заяву [PERSON] Проте зміст заяви вказує на те, що така заява була подана [PERSON] як іпотекодержателем. Згідно змісту заяви [PERSON] від 06.10.2014р., посвідченої приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], вказано обставини щодо отримання заяви-нагадування 05.05.2014р. та зазначено відомості про суму боргу 800 000 грн. Реєстрація права власності на спірну квартиру за [PERSON] була здійснена згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 17577641 від 28.11.2014р., в якому зазначено [PERSON] як державного реєстратора. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.12.2014р., індексний номер витягу 30368291, встановлено, що реєстрацію права власності за [PERSON] на спірну квартиру 26.11.2014р. проведено державним реєстратором Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] на підставі договору іпотеки від 28.04.2014р. Згідно витягу видно, що заставну вартість предмета іпотеки складає 790 077 грн., за якою відповідно [PERSON] набув право власності. Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Зважаючи на те, що договір іпотеки підлягає нотаріальному посвідченню, а іпотека як обтяження нерухомого майна - державній реєстрації, згода другого подружжя відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України повинна бути нотаріально посвідчена. Другий із подружжя у разі укладення договору іпотеки без його згоди має право оскаржити дійсність цього договору в судовому порядку (ч. 2 ст. 65 ЦК України). За змістом ст.ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Суд критично ставиться до позиції сторони відповідача за основним позовом [PERSON] стосовно невизнання позову [PERSON] в повному обсязі через те, що [PERSON] посилається на отримання позики від [PERSON] в сумі 100 000 доларів США з метою відкриття магазину, а щодо позиції по зустрічному позову [PERSON] визнає частково, оскільки той продав квартиру [PERSON] за 574 000 доларів США, тобто частково визнає суму боргу 1 013 000 грн., з урахуванням суми з продажу квартири. Навпроти, встановлено на підставі пояснень сторін, письмових доказів у справі, що спірна квартира була набута за договором купівлі-продажу, посвідченим 28.08.2004р. державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] (в реєстрі № 4-3913, зареєстровано КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" 30.08.2004р., згідно [PERSON] про реєстрацію права власності № 4583421, реєстраційний номер: 1599128. В Державному реєстрі прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 5494783, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 349103112101) в період перебування позивачки та відповідача за первісним позовом у шлюбі, та з урахуванням наявних у справі відомостей у справі, на підставі ст. 61 СК України як спільної сумісної власності подружжя, а тому відчуження такої власності має відбуватись з урахуванням вимог ст. 6 Закону України "Про іпотеку". Стосовно позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20.02.2015р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] суд дійшов висновку також про їх задоволення з огляду на таке. Згідно договору купівлі-продажу від 20.02.2015р. спірне нерухоме майно придбано [PERSON] за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, таким чином власник, права якого порушені внаслідок такого набуття, має право на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України звернутися до суду з позовом про витребування майна та про визнання договору про відчуження майна недійсним. У пункті 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що відповідно до положень ч.1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Відповідно до з частини першої та другої ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна відокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Таким чином, незважаючи на те, що [PERSON], який набув право власності на спірну квартиру за договором іпотеки, що мав дефект волі на її відчуження, та вибуття якої із володіння відбулось із порушенням прав та інтересів [PERSON], та всупереч вимогам Закону України "Про іпотеку", здійснив відчуження спірної квартири за договором купівлі-продажу від 20.02.2015р. на користь [PERSON], на ньому є обов'язок повернення вказаного майна, а тому він не міг його відчужувати за договором купівлі-продажу, який є недійсним зі системного аналізу норм ст.ст. 203, 215 ЦК України, через невідповідність змісту цього правочину вимогам цивільного кодексу, що зазначені. Варто зазначити, що у зустрічному позові [PERSON] не зазначено відомості щодо задоволення його вимог за договором позики шляхом іпотеки та отримані грошові кошти внаслідок укладання договору купівлі продажу від 20.02.2015р. Стосовно позовних вимог [PERSON] про витребування майна. Згідно з ч. 1 та ч.2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна відокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання. Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред'явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондиція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себ е власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Разом із тим, відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Стосовно зустрічного позову [PERSON] та зустрічного позову [PERSON] суд зазначає. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України "Про іпотеку" майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом ст. ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про іпотеку", ст. 578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку (заставу) лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників, тому договір іпотеки від 28.04.2014р. № 1624 є недійсним, оскільки не було нотаріально посвідченої, в письмовій формі згоди [PERSON] Договір позики від 01.04.2009р. містить вказівку на суму 800 000 грн., відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України, що були витребувані судом, такого доходу [PERSON] не мав. Відповідно до наявної в матеріалах справи нотаріальної заяви [PERSON] від 06.04.2014р. встановлено, що сума позики становила нібито 800 000 грн., а тому вимога про стягнення еквіваленту 100 000 дол. США є такою, що не відповідає умовам договору позики. Відповідно до п. 3 договору позики від 01.04.2009р. встановлено строк його дії та виконання до 01.05.2014р., та спосіб виконання готівкою. Проте відповідно до постанови Правління НБУ від 06.06.2013р. № 210, граничні суми готівкових розрахунків встановлено в сумі 150 000грн., що виключало можливість виконання договору позики, а додаткова угода про безготівкові розрахунки не була укладена. Укладанням договору іпотеки від 28.04.2014р., ще до дати настання строку виконання зобов'язання за позикою, іпотекодержатель діяв недобросовісно, використовуючи тяжкі обставини та законодавчі обмеження для позичальника, з метою фактичного наміру заволодіння неруховим майном. Договір іпотеки квартири від 28.04.2014р. у п. 1.2. містить оціночну вартість предмету іпотеки 790 077 грн. станом на 15.04.2014р. Таким чином іпотекодержатель через предмет іпотеки отримав задоволення вимог за договором позики. Проте [PERSON] здійснив відчуження вказаної квартири, що була ним набута у власність внаслідок задоволення за договором іпотеки за договором купівлі-продажу від 28.02.2015р. за ціною 574 000 грн. Згідно п. 2.1.5., 2.1.3. договору іпотеки від 28.04.2014р. [PERSON] як іпотекодавець ввів в оману іпотекодержателя, надаючи гарантії того, що майно не є предметом спільної судової власності (пункт 2.2.1. договору іпотеки від 28.04.2014р.). Згідно п. 5.6. Договору іпотеки встановлено спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності. Право власності за [PERSON] було зареєстровано 03.12.2014р. на квартиру, номер запису про право власності 7916240, реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 349103112101. Заява [PERSON] на зняття обтяжень вчинена 19.02.2015р. Згідно матеріалів справи 06.06.2014р. [PERSON] надав нотаріальну заяву про звернення стягнення на предмет іпотеки, що вчинено всупереч вимогам ст. 37 Закону України «Про іпотеку», що вказує на дефект волі сторін при переході права власності на предмет іпотеки, зокрема, іпотекодателя через відсутність належної угоди про таке. З урахуванням викладеного вимоги за зустрічним позовом [PERSON] та за зустрічним позовом [PERSON] не підлягають задоволенню. Не підлягає задоволенню й та частина позовних вимог [PERSON], яка стосується забезпечення права користування квартирою [ADDRESS] для малолітньої [PERSON], [INFO] шляхом реєстрації її місця проживання разом з її матір'ю [PERSON], оскільки набувши за цим рішенням право власності на ? частину квартири [ADDRESS], позивачка [PERSON] зможе безперешкодно зареєструвати місце свого проживання та місце проживання доньки у зазначеній квартирі ([PERSON] на підставі того, що стане власником ? частини квартири, а малолітня донька на підставі ч.4 ст. 29 ЦК України). Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та приймаючи до уваги те, що основний позов [PERSON] задоволено частково, а в задоволенні зустрічних позовів [PERSON] та [PERSON] відмовлено в повному обсязі, суд вважає, що судові витрати у цій справі слід розподілити наступним чином. З матеріалів справи вбачається, що позивачкою за основним позовом був сплачений судовий збір за наступними квитанціями: а.с.№1 т.№ 1 - 243грн.60коп.; а.с.№32 т.№ 1 -243грн.60коп.; а.с.№60,61 т.№ 2 - п'ять квитанцій по 551грн.20коп. Позивачами за зустрічними позовними вимогами [PERSON] був сплачений судовий збір у розмірі 6890грн. (а.с.№73 т.№ 2) і [PERSON] був сплачений судовий збір в розмірі 4000грн. ( а.с.№28 т.№ 3). Позивачкою за основним позовом в уточнених позовних заявах від 05.04.2016р. та 06.04.2017р. заявлені вимоги немайнового характеру, які зазначені в пунктах 1, 2-4, 5-6, 8, за які сплачений судовий збір у загальному розмірі 2204грн. 80коп. та вимоги майнового характеру, зазначені в пункті 7, за які позивачка повинна була сплатити судовий збір у розмірі 5740грн. (виходячи з вартості майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу від 20.02.2015р.), а сплатила лише 1038грн. 60коп. Приймаючи до уваги, що в задоволенні позовних вимог немайнового характеру, заявлених в п. 8 уточнених позовних заяв позивачці відмовлено, то судовий збір, сплачений нею в розмірі 551грн.20коп. стягненню на її користь з відповідачів не підлягає. З огляду на те, що вимоги немайнового характеру, зазначені в пунктах 1, 2-4 (вимоги заявлені до відповідачів [PERSON] і [PERSON].) і в пунктах 5-6 (вимоги заявлені до відповідачів [PERSON] і [PERSON].) уточнених позовних заяв задоволені, то з відповідачів [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судовий збір в загальному розмірі 1102грн. 40коп., тобто по 551грн. 20коп. з кожного, і з відповідачів [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути загальний розмір судових витрат 551грн. 20коп., тобто по 275грн. 60коп. з кожного. З огляду на те, що за вимогами майнового характеру, зазначеними в пункті 7 уточнених позовних вимог позивачкою сплачено судовий збір у загальному розмірі 1038грн. 60коп., а необхідно було сплатити 5740грн., то судовий збір в розмірі 1038грн. 60коп. підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] та з [PERSON] на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 4701грн. 40коп., що становить різницю між судовим збором, який необхідно було сплатити при подачі позову та сплаченим судовим збором. Крім того, позивачкою за основним позовом був сплачений судовий збір за подачу заяв про витребування доказів в загальному розмірі 730грн. 80коп. (а.с.№32,51,61 т.№ 1). З матеріалів справи вбачається, що обидва клопотання про витребування доказів були задоволені, а тому з кожного з відповідачів за основним позовом [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 162грн. 40коп. з кожного. Таким чином, загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] становить 989грн. 20коп. (551грн.20коп. +275грн.60коп.+162грн.40коп.); з [PERSON] на користь [PERSON] становить 713грн. 60коп. (551грн.20коп.+162грн.40коп.); з [PERSON] на користь [PERSON] становить 1476грн. 40коп. (275грн.60коп.+1038грн.60коп. +162грн.40коп.); з [PERSON] на користь держави в розмірі 4701грн. 40коп. В іншій частині в стягненні з відповідачів за основним позовом на користь позивачки судового збору слід відмовити у зв'язку з відмовою в задоволенні частини позовних вимог. Що стосується розподілу судових витрат за обома зустрічними позовними вимогами, то враховуючи, що в їх задоволенні відмовлено, то вони не підлягають стягненню з відповідачів за зустрічними позовами. На підставі викладеного,

Outcome: partial