Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ПІП-ГРУП" та просить: \~ \~ \~ \~- визнати недійсним договір №1209 від 29.06.2016 року, угоду №1209 від 29.06.2016 року, додаток №1 до Угоди №1209 від 29.06.2016 року та Додаток 2 до Угоди №1209 від 29.06.2016 року, укладені між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПІП-ГРУП". \~ \~ \~ \~- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПІП-ГРУП" на його користь 21249 грн. (двадцять одну тисячу двісті сорок дев`ять гривень) сплачених ним Товариству з обмеженою відповідальністю "ПІП-ГРУП" на виконання недійсного договору №1209 від 29.06.2016 року. Свої вимоги мотивує тим, що він, з метою отримання позики в сумі 300000 грн. уклав з відповідачем договір №1209 від 29.06.2016 року. Згідно договору він зобов`язувався оплатити гарантійну суму, що становить 10800 грн., яку він відразу оплатив. Після оплати гарантійної суми, він мав сплачувати решту заборгованості протягом кількох місяців у формі загальних платежів. Однак після його неодноразових дзвінків щодо отримання позики у сумі 300000 грн., представники компанії "ПІП-ГРУП" повідомили, що Товариство з обмеженою відповідальністю "ПІП-ГРУП" здійснює лише інформаційно-консультаційні, довідкові послуги з питань діяльності та подальшої його участі в пропозиції "ПІП-ГРУП". Пізніше він дізнався, що у ст. 5 Фінансової пропозиції "ПІП-ГРУП" зазначено, що тільки після формування Об`єднання клієнтів компанія організовує Процедуру видачі позик клієнтам і тільки після цієї процедури клієнту може видаватись грошове доручення, яке є підставою для надання клієнтам позики у безготівковій формі за рахунок Фонду Об`єднання клієнтів. Крім цього, у Процедурі в першу чергу розглядаються клієнти з найбільшою сумарною кількістю фактично здійснених платежів з врахуванням дотримання платіжної дисципліни, а при наявності однакової кількості платежів різними клієнтами, першому право на отримання Доручення надається клієнту, який раніше підписав угоду. Якщо угоди підписані в однакові терміни, то перевага надається клієнту, що раніше сплатив платежі по строках, згідно банківських платіжних документів. Однак про наявність всіх цих обставин йому не було повідомлено представниками компанії ТОВ "ПІП-ГРУП" при підписані ним Угоди. Тобто після того як він заплатив на рахунок компанії 10800 грн. і після сплати ним загальних платежів йому можливо була б видана позика у сумі 300000 грн. на процедурі видачі грошових доручень, яка проводилась щоп`ятниці кожного місяця. Знову ж таки, про це його ніхто не попередив. Крім того, коли він хотів повернути кошти, які було ним сплачено раніше, йому відмовили. Відтак, під час пропонування відповідачем своїх послуг у виді підписання складеного відповідачем проекту Договору та отримання цієї системи послуг від відповідача, останній в особі його представника, яка уклала Договір від імені відповідача, надав йому у незрозумілий, а також у двозначний спосіб інформацію, необхідну для здійснення ним свідомого вибору послуг відповідача, внаслідок чого він підписав Договір і сплатив кошти за ним не маючи реальної потреби в таких послугах відповідача, які фактично надавав відповідач. Також, замовчуючи інформацію про те, що відповідач не зобов`язаний виплатити йому позику, потребу в чому він мав і з чим він до нього звернувся, а також у двозначний спосіб прописавши у формі проекту Договору формулювання на зразок «отримання позики», «діяти виключно в інтересах клієнта» тощо, на момент укладення Договору він не мав повної інформації про справжні послуги відповідача за Договором, а тому підписав Договір на здійснення, як виявилось, інформаційних послуг без здійснення ним свідомого вибору. Йому не потрібні були послуги відповідача за 10000 грн., які зводились до того, щоб відповідач інформував його про результати видачі грошових доручень, які він міг би отримати продовжуючи сплачувати загальні та/або авансові внески щомісячно. Тому такими діями відповідач ввів його в оману, так як його волевиявлення виражене зовні у формі підписаного Договору не відповідало його волі, яка була спрямована на отримання коштів у позику. Недійсним договором порушено його законні права та інтереси, зокрема, порушено його право власності, оскільки вибули з його власності сплачені ним, в рахунок недійсного договору, 21249 грн., які є дуже істотною сумою для нього, яка накопичувалась ним та його сім`єю тривалий термін. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Богельський І.В., позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задоволити з підстав зазначених у позові. Представник відповідача Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«ПІП-ГРУП» у судове засідання не з`явився, хоча Товариство про день та час розгляду справи було повідомлене належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Представник відповідача суд про причини неявки не повідомив, правом подання відзиву не скористався. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Вислухавши позивача, його представника, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку що позов слід задоволити з наступних підстав. Встановлено, що 29 червня 2016 року [PERSON] був підписаний Договір № 1209 з ТОВ «ПІП-ГРУП» про надання послуг із оформлення Договору та включення Клієнтів до Фінансової Пропозиції «ПІП-ГРУП» (а.с.12). Згідно з пунктом 1.1. оспорюваного Договору, його предметом є дії, спрямовані на отримання позики, на умовах Фінансової пропозиції «ПІП-ГРУП», а саме: - забезпечити оформлення Угоди про участь в Пропозиції «ПІП-ГРУП» між компанією та клієнтом; - надавати інформаційно-консультаційні, довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі клієнта в Пропозиції «ПІП-ГРУП». \~ \~ \~ \~Відповідно до п.п. 2.1, 7.2 вказаного Договору, набирає юридичної сили лише після оплати гарантійної суми, тобто оплати послуг клієнтом, яка здійснюється тільки через банківські установи, на користь компанії, є договірною, що визначається у % відношенні у розмірі від суми позики, зазначеної у Додатку №1 до Угоди, і сплачується шляхом перерахування 100% попередньої оплати на банківський рахунок Компанії, одночасно із підписанням сторонами даного Договору, що становить 10800 грн. Як вбачається із статті 1 Угоди №1209, укладеної між ТОВ «ПІП-ГРУП» та [PERSON] (а.с.8) предметом Угоди є надання компанією системи послуг, спрямованих на отримання позики на суму, яка зазначена в Додатку №1 до Угоди, на умовах Фінансової Пропозиції «ПІП-ГРУП» Із Додатку №1 до Угоди встановлено, що компанія та клієнт підписали такий Додаток на суму позики у розмірі 300000 грн. та визначено гарантійний платіж 10800 грн. Відповідно до умов Договору, позивач 29 червня 2016 року здійснив перерахування коштів на рахунок ТОВ «ПІП-ГРУП» в розмірі 10800 грн., що підтверджено квитанцією № 0.0.575319735 від 29.06.2016 року. Крім того, на виконання Договору та укладених до нього Угоди з Додатками, позивачем сплачено на рахунок ТОВ «ПІП-ГРУП» загальних платежів на суму 10449 грн., що підтверджено квитанціями № 0.0.576036967.1 від 30.06.2016 року, № 0.0.600325147.1 від 15.08.2016 року, № 0.0.604974096.1 від 22.08.2016 року та № 0.0.608630268.1 від 30.08.2016 року. Однак, як вказав у судовому засіданні позивач та як вбачається із статті 5 Додатку 2 до Угоди №1209 (а.с.10), компанія організовує процедуру видачі позик клієнтам лише після формування Об`єднання Клієнтів з подальшою видачею грошового доручення, яке є підставою для надання клієнтам позики у безготівковій формі та за рахунок того ж Об`єднання Клієнтів. При цьому, в першу чергу розглядаються клієнти з найбільшою сумарною кількістю фактично здійснених платежів з врахуванням дотримання платіжної дисципліни, а при наявності однакової кількості платежів різними клієнтами, першому право на отримання Доручення надається клієнту, який раніше підписав угоду. Якщо ж угоди підписані в однакові терміни, то перевага надається клієнту, що раніше сплатив платежі по строкам, згідно банківських платіжних документів. Проте, про такий порядок отримання позики, як встановлено у судовому засіданні, позивач не був попереджений під час підписання Договору. До того ж, зважаючи на те, що позику позивач не отримав навіть після сплати всіх платежів, які вимагав відповідач, він звертався на адресу ТОВ «ПІП-ГРУП» з вимогою про повернення сплачених ним грошових коштів, однак йому було відмовлено. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, до якого згідно з практикою Суду відносяться й грошові кошти. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. Крім того, національне законодавство України встановлює наступне. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що встановлено пунктом 3 частини 1 статті 3 ЦК України. В частині 1 статті 626\~ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Iстотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Так, за змістом ч. 1 ст.\~15\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» (далі Закон), споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Стаття 18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача Частиною 5 ст.\~18\~Закону передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону, де значиться, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Положення статті 18 Закону передбачають кваліфікацію умов договору несправедливими, за такими ознаками: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Отже, ч. 3 ст. 18 Закону визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. При цьому, перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним (ч. 4 ст. 18 Закону). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що умови Договору, зокрема п.п. 1.1, 3.3, 5.1 щодо вартості послуг відповідача за його «поради/консультації» порушують принципи добросовісності та справедливості, є жорсткими. оскільки жодним чином не є співмірними розміру платежу за Договором та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін на шкоду позивачеві, а надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. В той же час, згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, в тому числі, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зі змісту ч. 2 ст. 19 Закону вбачається, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Тому, зважаючи на встановлені у ході розгляду обставини справи, суд рахує, що своїми діями відповідач ввів в оману позивача, оскільки підписання позивачем Договору про надання послуг із оформлення Договору та включення Клієнтів до Фінансової Пропозиції «ПІП-ГРУП» не відповідало дійсній волі позивача, яка була спрямована на отримання коштів у позику. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 6 ст. 19 Закону передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Зі змісту ч. 1 ст. 216 ЦК України вбачається, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому відповідачем не надано суду ані відзив на позов, ані будь-яких належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Таким чином, суд вважає порушеними права позивача, як споживача внаслідок укладеного 29 червня 2016 року Договору, тому справу розглянуто в межах заявлених позовних вимог з урахуванням обраного позивачем способу захисту права. При цьому суд враховує, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 3, 55, 124 Конституції України, та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Виходячи з вищевикладеного та враховуючи, що вимоги позивача відповідачем не спростовані, є доведеними, законними та обґрунтованими, суд приходить до висновку про те, що даний позов підлягає задоволенню повністю. Згідно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved