Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

Відповідно до ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В провадженні Зіньківського районного суду Полтавської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] треті особи без самостійних вимог: служба у справах дітей Зіньківської РДА Полтавської області, Зіньківська міська рада Полтавської області про позбавлення батьківських прав. В судовому засіданні позивачка, [PERSON] підтримала позовні вимоги та пояснила, що розірвала шлюб із відповідачем в квітні місяці 2014 році. Проживає з 2012 року у своїх батьків, в Зіньківському районі Полтавської області а відповідач у своїх батьків, Новосанжарському районі, Полтавської області та періодично сплачує аліменти. На даний час вона проживає з літа 2014 року із співмешканцем в [ADDRESS], де придбали собі будинок. Відповідач, [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що за ініціативи позивача, вона переїхала жити до своєї матері в Зіньківський район в 2012 році. В тому ж році вона подала у суд і по рішенню суду він сплачує аліменти, коли працює та є кошти. В 2014 році по ініціативі [PERSON] Зіньківським судом в квітні місяці їх шлюб було розірвано. На той час він працював водієм та сплачував аліменти. Потім став на біржу, понавчався від біржі, а коли закінчив курси тракториста, то ніхто не взяв на роботу а тому виплати припинилися. З січня 2015 року по серпень 2015 року був волонтером на посаді водія возив все на передову, коштів за це ніхто не платив. З 15 серпня 2015 року був у батальйоні «Карпатська Січ», де декілька місяців коштів не сплачували ніяких. Коли почали платити він також сплачував по аліментах. З 1 квітня 2016 року по 1 жовтня 2016 року проходив службу у 3 механізованому батальйоні 93 механізованої бригади про що надав суду відповідну характеристику. Під час служби в батальйоні сплачував по 50 відсотків аліментів по заборгованості по аліментах. Приїздив до своїх дітей на народження купляючи ті речі, які були їм необхідні. Додому до себе, позивач, [PERSON] дітей не давала. Позивач на спілкування не йшла. Представник третьої особи без самостійних вимог: служба у справах дітей Зіньківської РДА Полтавської області просив прийняти рішення згідно закону. Представник третьої особи без самостійних вимог; Зіньківська міська рада Полтавської області як орган опіки та піклування - просив відмовити по позовних вимогах за недоведеністю обставин на які вона посилається. Прокурор просив прийняти рішення згідно закону, по наявних матеріалах. Суд, заслухавши сторони: позивача, відповідача, представників третіх осіб, прокурора та дослідивши наявні матеріали справи, знаходить, що заявлені вимоги не обґрунтовані і такі, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Згідно з ч. 4 ст. 19 СК під час розгляду судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та виз\-нання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її ви\-хованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК). Пленум Верховного Суду України в пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007 р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захисту інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18-ти років, і тільки на підставах, передбачених ст. 164 СК України. Згідно ч.2 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. В принципі 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року вказано, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. В судовому засіданні було встановлено: [PERSON] ( дошлюбне: прізвище [PERSON] ) народилася [INFO] року в с. Дейкалівка, Зіньківського району, Полтавської області. В 2011 році 06 серпня [PERSON] уклала шлюб з громадянином [PERSON] жителем [ADDRESS] (а.с.7). Від цього шлюбу мають двох дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.8-9). Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 15 квітня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с.6). Починаючи з 26.01.2015 року на виконанні у відділі державної виконавчої служби Новосанжарського районного управління юстиції перебувало виконавче провадження за номером 46197919 про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей а саме ( [PERSON] [INFO] р.н. та [PERSON] [INFO] р.н., в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 30.10.2012 року до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до листа Міністерства юстиції № Т-323-1п/01/3782 від 12.03.2016 року, в якому зазначено, що заборгованість по сплаті аліментів станом на 01.02.2016 року складає 21270 грн. 87 коп.. Згідно довідок наданих «Управлінням праці та соціального захисту населення» доходи [PERSON], за період з листопада 2015 року по квітень 2016 року ,отримані від Державної допомоги склали 9769 грн. 54 коп.(а.с.18). Відповідно до довідки №825 від 09.11.2016 року виданої ТОВ Агрофірма «Добробут» [PERSON] працював в товаристві на посаді водія та сплачував аліменти за квітень-листопад 2014 року в сумі 4386,91 грн.. У відповідності до службової характеристики виданої командиром 3 механізованого батальйону 93 механізованої бригади [PERSON] вказано, що [PERSON] займав посаду з 01.04.2016 року по 01.10.2016 року кулеметника 2 механізованого відділення, 3 механізованого батальйону 93 механізованої бригади. За час проходження служби на займаній посаді солдат [PERSON] зарекомендував себе з позитивної сторони. Підготовлений добре. Зібраний, організований, швидко адаптується до умов виконання обов'язків військової служби та подій, що раптово змінюються. На службові та побутові труднощі реагує правильно. Згідно довідки-характеристики за №4329 від 22.09.2016 року виданої виконавчим комітетом Новосанжарської селищної ради Полтавської області вказано, щона [PERSON] компрометуючих матеріалів у селищній раді не має. Відповідно до пояснень позивача, [PERSON] наданих в судовому засіданні, вона вказала, що проживає з 2015 року в с. Бірки, Зіньківського району, Полтавської області разом із співмешканцем та двома своїми дітьми. Також, з її слів, вона придбала в даному селі будинок з господарськими прибудовами. Позивачем не надано актів обстеження побутових умов, де вона проживає в [ADDRESS] разом із дітьми. Також відсутній акт органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] був призваний в лади Армії,проходив службу на займаній посаді солдата, виконував свій обов'язок перед Батьківщиною, сплачував аліменти. Доказів що відповідач відмовлявся сплачувати аліменти за цей період позивачем не надано. Суд бере до уваги, що не оспорюється сторонами, що відповідач приїздив на день народження до своїх дітей та дарив їм подарунки, що позивач не надавала дітей відповідачу додому вказаши в судовому засіданні, що вона хотіла, щоб зустріч відбувалася тільки в її присутності. Крім того суд бере до уваги, вік дітей, а тому за згодою батьків визначено місце проживання - у позивача, що відповідач мав самостійний дохід, не зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, відсутня у нього аморальна поведінка, не створює реальну небезпеку для життя та здоровя дітей. Відносно нього не здійснювався соціальний супровід, тобто не збиралася інформація. Відповідач, до відповідальності кримінальної, адміністративної - не притягувався. Таких доказів не було надано суду. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 57-60 ЦПК України щодо ухилення [PERSON] від виконання своїх обов'язків відносно своїх дітей, [PERSON] [INFO] р.н. та [PERSON] [INFO] р.н.. Даний факт в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed