Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

В січні 2013 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до Іллічівської міської ради Одеської області, ТОВ БФ «Моноліт», СК «Престижний» в якому просять суд: -визнати договір оренди земельної ділянки загальною площею 3.7999га, кадастровий №5110800000:003:0031, укладений 16 вересня 2009 року Іллічівською міською радою з ТОВ БФ "Моноліт"- недійсним; -визнати договір про внесення змін до договору оренди земельної ділянки, укладений 31 травня 2011 року сторонами договору від 16 вересня 2009 року - недійсним; -визнати договір суборенди земельної ділянки площею 1,3822 га, кадастровий №5110800000:003:0043, укладений 26 січня 2012 року ТОВ БФ "Моноліт" з СК "Престижний" - недійсним; -зобов'язати ТОВ БФ "Моноліт", СК "Престижний привести садибну ділянку площею 0,181 га, на якій знаходиться будинковолодіння, що належить на праві приватної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] у попередній, придатний для її цільового використання стан. Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 07 квітня 2014 року за клопотанням сторони позивачів, частину позовних вимог залишено без розгляду (а.с. 254 т.1). В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, мотивуючи тим, що позивачі є постійними землекористувачами земельної ділянки площею 0,18 га., на якій розташований будинок та надвірні споруди, які перебувають у їх приватній власності. Представник відповідача ТОВ БФ «Моноліт» позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні, мотивуючи свою позицію тим, що позивачі користуються спірною земельною ділянкою без будь-яких правовстановлюючих документів, а отже, договір оренди земельної ділянки укладенийміж Іллічівською міською радою Одеської області та ТОВ БФ «Моноліт», так же як і укладений пізніше договір суборенди між ТОВ БФ «Моноліт» та СК «Престижний», права позивачів не порушує, а також не може бути визнаний недійсним в розумінні ст.203, ст.215 ЦК України. В поясненнях суду представник відповідача Іллічівської міської ради Одеської області (надалі Іллічівська міська рада) зазначив про відсутність перешкод з боку ради в отриманні громадянами у власність земельних ділянок у межах норм встановлених чинним земельним законодавством України (а.с. 23 т.2). Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно виписки з рішення народного суду м.Іллічівська Одеської області від 29 травня 1987 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та розподіл майна, позивачці [PERSON] було виділено в натурі 52/100 житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS].(а.с.100т.1) Відповідно до Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований за [ADDRESS], його співвласниками є позивачі: [PERSON] (52/100 частки власності), [PERSON].(6/25 частки власності), [PERSON] (6/25 частки власності)(а.с.8 т.1). Статтею 39 ЗК України встановлено,що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і правил. Рішення про розроблення генерального плану приймає відповідна сільська, селищна, міська рада (п. 4.1 р. IV Порядку розроблення містобудівної діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 290 від 16.11.2011 року). 01 червня 2007 року Іллічівською міською радою прийнято рішення №240/26-V «Про передачу в оренду ТОВ БФ «Моноліт» земельної ділянки». На підставі зазначеного рішення, між Іллічівською міською радою та ТОВ БФ «Моноліт» укладено договір оренди земельної ділянки, площею 3,7999, з наступним внесенням 31 травня 2011 року змін до договору, за якими розмір земельної ділянки, що передана у користування ТОВ БФ «Моноліт» зменшувався до 3,4342 га. При цьому, земельну ділянку площею 0,3657 було виключено із земель, що знаходяться в оренді у ТОВ БФ «Моноліт». 26 січня 2012 року, між ТОВ БФ «Моноліт» та СК «Престижний» було укладено договори суборенди землі(а.с. 13, 109-123, т.1). Як вбачається із позовної заяви, на протязі 2011 - 2012 років, відповідачами в особі ТОВ БФ «Моноліт» та Іллічівської міської ради, було зроблено спробу заволодіти земельною ділянкою, що знаходиться у їх користуванні шляхом руйнування межових знаків у вигляді огорожі, плодових дерев, виноградників та господарських будівель, що на думку представника позивача порушує приписи норм статей 319,321,324 (ч.3) ЦК України, що передбачають захист права власності. Однак, в порушення ст.60 ЦПК України, позивачами не надано суду жодних доказів, які б підтверджували обставини, що викладені у позовній заяві, та не надано відповідних документів, що підтверджують наявність та право власності на господарські будівлі, які, як стверджують позивачі, були зруйновані у зв'язку з діями відповідачів. Позивачі та їх представник зазначали, що право землекористування [PERSON] виникло ще за часів дії Земельного кодексу 1970 року. Але суд зауважує, що позивачами не було надано до суду доказів, які б підтверджували за ними право землекористування. Так, рішенням Київського районної ради депутатів трудящихся від 1966 року № 292, за чоловіком позивачки [PERSON]- [PERSON], було визнано право особистої власності на домоволодіння в с. Старе Бугово, але в рішенні не вказано номер будинку,не вказана назва вулиці, на якій цей будинок знаходиться, та будь-які інші характеристики цього житлового будинку. При цьому, як стверджує позивач [PERSON], цей будинок було придбано ними у власність шляхом укладання договору купівлі-продажу, але зазначений договір так і не було надано позивачами до суду.(а.с.7, т.1). Крім того, в жодному з документів, що надавались позивачами до суду в якості доказу їх права користування земельною ділянкою у розмірі 0,18 га, відсутня будь-яка інформація про спірну земельну ділянку. Будь-яких документів, датованих більш пізніми датами, з уточненнями щодо присвоєння адреси та ідентифікації саме того будинку, що зараз розташований на спірній земельній ділянці, позивачами до суду також не надано. В виписці з рішення народного суду м.Іллічівська Одеської області від 1987р. про розірвання шлюбу та розподіл майна між [PERSON] та її чоловіком [PERSON], також не вказана інформація про спірну або будь-яку іншу земельну ділянку. Однак, земельним кодексом Української РСР 1970р. передбачалося, що земля в Українській РСР надається в користування, зокрема - громадянам СРСР. Стаття 16 зазначеного Кодексу встановлювала, що надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. Статтею 15 ЗКУ РСР 1970р.,окрім безстрокового землекористування, право на яке виникало тільки у колгоспів, було передбачено тимчасове, короткострокове землекористування, яке, за загальним правилом, не повинно перевищувати 10 років. Як було з'ясовано в процесі розгляду зазначеної справи та не заперечувалось позивачами, станом на 1980 рік останні не були працівниками колгоспу. Натомість, статтею 66 ЗК Української РСР в редакції 1970р. було визначено, що при вибутті або виключенні з колгоспу всіх членів колгоспного двору присадибна земельна ділянка відповідно зменшується. За таких підстав, суд критично оцінює доводи позивачів про наявність у них прав постійного безстрокового користування прибудинковою земельною ділянкою у розмірі 0,18 га. Отже, набувши права власності на будинок колгоспного двору та не будучи колгоспниками позивачка та її чоловік мали право на отримання у строкове користування прибудинкову земельну ділянку у розмірах визначених ст. 78 ЗК УРСР 1970 року, тобто, не більше 0,08 га. Статті 23 та 7 ЗК України (в редакції 1990 року) встановлювали, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими,селищними, міськими,районними Радами народних депутатів.У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності. Відповідно до статті 116 ЗК України (станом на 01 червня 2007 року), громадяни набували права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням відповідних виконавчих органів. Але зазначене право виникало тільки після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (ч.1 ст. 125 ЗК України). Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою, посвідчувалося державними актами. Форми державних актів затверджувалися Кабінетом Міністрів України (ч. 1 ст. 126 ЗК України, станом на 01.06. 2007р.). Після змін, внесених у ЗК України в червні 2007р.,ч. 3 ст. 125 ЗК України, встановлювала вимогу, що приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. А вилучення таких земельних ділянок виконується тільки за згодою землекористувачів на підставі відповідних рішень (ч.1,2 ст.149 ЗК України (станом на 01.06.2007р.). Відповідно довідки Відділу Держземагенства у м. Іллічівську Одеської області № 30-30-6/3495 від 05 листопада 2014 року, згідно наявних у відділі Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою та других примірників державних актів станом на 31 грудня 2012 року відсутня інформація щодо реєстрації правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності або користування землею за [PERSON] на території Іллічівської міської ради Одеської області (а.с.80 т.2). Також, судом зазначається відсутність у матеріалах справи доказів щодо наявності документів, які підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою іншими позивачами: [PERSON] таСтировою М.В. Таким чином, суд не може погодитися з посиланнями позивачів на недотримання норми, щодо надання згоди від них, як землекористувачів, на припинення їх права користування, оскільки зазначені особи не можуть вважатися землекористувачами з наведених вище підстав. Згідно висновку судово-технічної експертизи № 15730/23, складеного 30.03.2012 року експертом [PERSON], земельна ділянка, якою користуються [PERSON],[PERSON],[PERSON], в плані представляє собою неправильний багатокутник. Загальна площа земельної ділянки складає 1810 кв.м (а.с.65-70 т.1). В результаті дослідження встановлено, що земельна ділянка площею 1810 кв.м. при домоволодінні 34, яка знаходиться у користування [PERSON],[PERSON],[PERSON], на момент проведення геодезичної зйомки ГП «ЦГЗК», входить в межі земельної ділянки переданої в оренду ТОВ БФ «Моноліт», тому площа недоїмки складає по проекту відводу земельної ділянки - 989 кв.м. З наведеного суд зазначає, що з висновку експертизи вбачається, що документами, які підтверджують право користування земельною ділянкою, та були покладені в основу проведення експертизи і надання висновку по земельний ділянці [ADDRESS], є Рішення Виконавчого комітету Київської районної ради депутатів трудящихся м. Одеси № 292 від 26 квітня 1966 року; Свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння за чоловіком позивачки [PERSON]; Рішення народного суду м. Іллічівська Одеської області від 29.05.1967 року; Свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 червня 2005 року та від 22 листопада 2008 року; Технічний звіт ГП «ЦГЗК» від 2011р. Інших документів, що згідно норм чинного законодавства України, підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, позивачами надано не було. Суд критично поставився до зазначених документів, як доказів, що були покладені в основу вищезазначеного висновку судово-технічної експертизи, оскільки, як зазначалось вище, технічна документація на земельну ділянку має розроблятись на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування, наявність якого позивачами не доведено. Щодо постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 19вересня 2013 року по справі за позовом [PERSON] до Іллічівської міської ради про скасування рішення про передачу в оренду земельної ділянки ТОВ БФ «Моноліт», зокрема, на яку, як на підставу своїх вимог, посилаються позивачі по справі, суд зазначає, що згідно п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин не є преюдиційними. З огляду на викладене, висновок Одеського апеляційного адміністративного суду щодо відсутності підстав для припинення права користування земельною ділянкою [PERSON]Ф.в розмірі 0,18 га, не є преюдиційним при розгляді даної справи. Більш того, суд зауважує, що справа по суті ще не вирішена, бо нині знаходиться в провадженні Вищого адміністративного суду України, що підтверджується ухвалою від 15.10.2013 року (а.с. 20 т.2). При цьому, за аналогічною справою [PERSON] про скасування того ж рішення Іллічівської міської ради про передачу в оренду земельної ділянки ТОВ БФ «Моноліт», ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.10.2014 року, в задоволенні вимог останньої було відмолено. Відповідно до ч.2 ст.16 ЗУ «Про оренду землі», укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону. Спірний договір оренди земельної ділянки між ТОВ «БФ «Моноліт» та Іллічівською міською радою укладено на підставі діючого рішення Іллічівської міської ради Одеської області № 240/26-V від 01.06.2007 року та зареєстровано у встановленому законодавством порядку. Суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ті обставини. Так, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2014 року по аналогічній справі за позовом [PERSON] до осіб, що є відповідачами у даній справі, а саме: Іллічівської міської ради, ТОВ БФ «Моноліт», СК «Престижний», про визнання недійсними договорів оренди та суборенди земельних ділянок, скасування записів про реєстрацію договорів оренди та суборенди, відмовлено в задоволенні позовних вимог у зв'язку із відсутністю порушень ст. 205, ст. 215 ЦК України при укладанні договорів оренди та суборенди земельної ділянки між ТОВ БФ «Моноліт» та Іллічівською міською радою від 16 вересня 2009 року (а.с. 75-79 т.2). Таким чином з урахуванням ч.3 ст.61 ЦПК України, судовим рішенням суду апеляційної інстанції, що набрало законної чинності, встановлено обставину, що не потребує додаткового доведення відносно осіб, що є відповідачами у даній справі. При цьому суд зауважує, що стаття 203 ЦК України містить вичерпний перелік загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, івідповідно до ч. ч. 1, 5 зазначеної статті, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного суду України, що викладені в постанові №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Про це ж йдеться в Узагальненні практики Верховного суду України по розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними. Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом. Спірний договір оренди, укладався на підставі рішення Іллічівської міської ради від 01 червня 2007 року, що був діючим на момент здійснення правочину та з урахуванням вимог, встановлених ст.203 ЦК України, а томувідсутні правові підстави для визнання його недійсним, так само, як івизнання недійсними договорів суборенди. З урахуванням обставин, встановлених ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2014 року, а також аналізуючи докази, що були надані сторонами по справі, судом не вбачається порушень ст. 203, ст.215 ЦК України при укладанні договорів оренди земельної ділянки між Іллічівською міською радою та ТОВ БФ «Моноліт» від 16 вересня 2009р., та договорів суборенди між останнім та СК «Престижний» від 26 січня 2012 року. Таким чином, враховуючи, що існування спірного договору оренди земельної ділянки від 16.09.2009 року та суборенди земельної ділянки від 26 січня 2012 року не порушує прав позивачів, а рішенням Іллічівської міської ради Одеської області не вилучалась та не могла вилучатись з їх користування земельна ділянка, що знаходиться за адресою: м.Іллічівськ, вул. Старе Бугово, 34, при цьому, право позивачів на приватизацію присадибної земельної ділянки у межах, визначених нормою ст.121 чинного ЗК України враховано,суд дійшов висновку, що вимоги позовної заяви ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed