Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-20 00:00:00

Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з даним позовом, який вмотивував тим, що нежитлові приміщення першого поверху №605 загальною площею 75,2 кв.м., що розташовані за адресою м.Одеса проспект Маршала Жукова,53 є комунальною власністю територіальної громади м.Одеси, право на яке зареєстровано згідно діючого законодавства. В ході проведення інвентаризації обєктів комунальної власності стало відомо, що цей обєкт використовується як житло, в приміщенні зроблений ремонт. На це приміщення виданий договір купівлі-продажу від 29.11.2013р. між [PERSON] та [PERSON]. Останній набув прав на квартиру на підставі підробленого свідоцтва про право власності №3-11854 від 24.03.2010р. Останнім власником квартири стала [PERSON] на підставі свідоцтва №2646 від 22.10.2015р. Посилаючись на норми ст.ст.216,228,317,319,321,327 та 388 ЦК України просив суд скасувати запис №8259906 від 23.11.2013р. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за [PERSON] (ІПН [NUMBER]) на квартиру №66 загальною площею 74,9 кв.м. за адресою просп. Маршала Жукова, 53; витребувати від [PERSON] нежитлове приміщення першого поверху №605 загальною площею 75,2 кв.м. за адресою м.Одеса вул.Маршала Жукова,53 на користь територіальної громади м.Одеси (Одеська міська рада), в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради; усунути перешкоди у користуванні територіальною громадою м.Одеси (Одеська міська рада), в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, шляхом виселення [PERSON] з нежитлового приміщення першого поверху №605 загальною площею 75,2 кв.м. за адресою м.Одеса вул.Маршала Жукова,53 та визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири між [PERSON] та [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти задоволення позову заперечувала. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти задоволення позову заперечував, посилаючись на сплив строків позовної давності та те, що його довіритель є добросовісним набувачем спірної квартири, просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не явився, повідомлявся належним чином через інформаційний центр суду шляхом оголошення. Вислухавши доводи учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що нежитлові приміщення першого поверху №605 загальною площею 75,2 кв.м., що розташовані за адресою м.Одеса проспект Маршала Жукова, 53 є комунальною власністю територіальної громади м.Одеси, право на яке зареєстровано згідно діючого законодавства за позивачем (а.с.12-13). В подальшому на підставі підробленого свідоцтва про право власності на житло (а.с.83) від 24.03.2010р. №332846 зареєстрованого за №3-11854 відповідачу [PERSON], державним реєстратором [PERSON] до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис про право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.89). У зв'язку з набранням чинності\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~та\~Постанови КМУ № 703 від 22.06.2011 «Про затвердження порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~з 01.01.2013 року функції по реєстрації прав на нерухоме майно покладено на Реєстраційну службу. Наказом Міністерства юстиції України №3502/5 від 12.12.2011р. затверджено «Порядок прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно». Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно із ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Тобто основний акт цивільного законодавства України фактично визначив три моменти виникнення права власності на об'єкт новоствореного нерухомого майна: один, так би мовити, безумовний - момент завершення будівництва, та два випадки, які діють у разі якщо вони прямо передбачені законодавством - момент прийняття майна до експлуатації та момент його державної реєстрації. Відповідно до ст. 18 ЗУ "Про основи містобудування" новозбудовані об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабміном України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється. Отже, чинним законодавством для нерухомого майна передбачена сукупність двох процедур: процедура прийняття майна в експлуатацію та його державна реєстрація. Згідно листа директора КП «Міське агентство з приватизації житла» №58/01-09 від 9.02.2016р. (а.с.17) свідоцтво про право власності на житло №3-11854 від 24.03.2010р. не видавалося. Під №3-11854 видано свідоцтво 21.04.1998р. на квартиру [ADDRESS]. Отже квартира [ADDRESS] в експлуатацію не вводилася, а тому, як обєкт нерухомості у встановленому Законом порядку не створювалася. Таким чином суд вважає, що позовні про скасування запису №8259906 від 23.11.2013р. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за [PERSON] (ІПН [NUMBER]) на квартиру №66 загальною площею 74,9 кв.м. за адресою просп.Маршала Жукова,53 підлягають задоволенню. В подальшому вказана квартира на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2013р. продана відповідачу [PERSON] [PERSON] (а.с.9). Після цього останнім власником квартири стала відповідач [PERSON] на підставі свідоцтва №2646 від 22.10.2015р. та право власності на яке зареєстровано у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.11.2013р. (а.с.124). Статтею 1 Закону України «Про державну приватизацію житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Судом встановлено, що спірне нежитлове приміщення не виділялося в окрему квартиру, відсутні будь які-документи які б свідчили про існування окремо виділеної вищевказаної квартири № 66. Однак і спірне нежитлове приміщення і квартира №66 знаходяться в одному місці. На даний час, володіє та користується зазначеним спірним приміщенням [PERSON]. Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України\~встановлено належність власникові права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтями 143 Конституції України та 327 ЦК України закріплено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України від 21.05.1997р. № 280/97 "Про місцеве самоврядування в Україні"\~територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. За змістом ч. 5 ст. 60 наведеного Закону органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції. Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" об'єкти\~права комунальної\~власності не\~можуть бути\~вилучені у\~територіальних громад\~і передані\~іншим суб'єктам\~права власності\~без згоди\~безпосередньо територіальної\~громади або\~відповідного рішення\~ради чи\~уповноваженого нею\~органу. Розпорядження майном не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, тобто без прийняття відповідного рішення, не є вираженням волі територіальної громади. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ст. 330 ЦК України). Частиною 1 ст. 388 ЦК України\~визначені випадки на витребування майна від добросовісного набувача власником. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, зокрема, якщо майно\~\~вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивач здійснює правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності від імені територіальної громади м.Одеси виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Отже, вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд встановив, що спірне майно нежитлове приміщення першого\~поверху №605\~загальною площею\~75,2\~кв.м.,\~що розташовані\~за адресою\~м.Одеса\~проспект Маршала\~Жукова,53\~вибуло з володіння власника - позивача без його волі. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Таким чином, позовні вимоги щодо віндикації та усунення перешкод у користування спірним майном шляхом виселення підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29.11.2013р. між відповідачами [PERSON] та [PERSON] та скасування запису №25489475 від 22.10.2015р. у державному реєстрі, суд зазначає, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі, отже не підлягає задоволенню позов власника майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Таким чином, позовні вимоги в частині позову щодо віндикації, усунення перешкод у користування майном та скасування запису №8259906 від 23.11.2013р. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за [PERSON] (ІПН [NUMBER]) на квартиру №66 загальною площею 74,9 кв.м. за адресою проспект Маршала Жукова,53 підлягають задоволенню. Представником [PERSON] подавалося клопотання про застосування строків позовної давності. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).\~ За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи\~ носія порушеного права (інтересу). При цьому і в разі предявлення позову особою, право якої порушене, і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. До того ж, положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку статті 388\~ЦК України не застосовуються. З наведеним висновком погодився і Верховний Суд України у постанові 916/2129/15 від 05.10.2016р. Також у своїх запереченнях представник вказує на те, що квартира №66 була придбана його довірителькою внаслідок реалізації її через електронні торги ДП «Інформаційний центр», тому вважає, що суд повинен застосувати норму ст.388ч.2 ЦК України. Суд зазначає, що оскільки предметом спору є нежитлові приміщення першого поверху №605 загальною площею 75,2 кв.м., що розташовані за адресою м.Одеса проспект Маршала Жукова,53 і права на цей обєкт зареєстрований за позивачем, то до спірних правовідносин суд не застосовує цю норму. На підставі ст.141 ЦПК України на користь позивача з відповідачів підлягають стягненню судові витрати: з [PERSON] у сумі 1280 грн. та з Волик - 640 грн.

Outcome: partial