Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Полтаваобленерго» про визнання права на творчу відпустку строком на три місяці з 17 червня 2015 року із збереженням середньої заробітної плати для написання монографії, посилаючись на те, що 29 травня 2015 року він звернувся до відповідача з заявою про надання йому творчої відпустки з 17 червня 2015 року тривалістю три календарних місяці для написання монографії. Згідно зі ст. 16 Закону України «Про відпустки» та ст. 77 КЗпП України для написання підручника чи наукової монографії працівнику надається творча відпустка тривалістю до трьох місяців. Порядок надання даної відпустки встановлений Постановою Кабінету Міністрів України від 19.01.1998 року. В ній зокрема наведено вичерпний перелік підстав для надання творчої відпустки. По-перше, це наявність заяви працівника, яка була ним подана 29.05.2015 року. По-друге -це лист видавництва про узгодження питання про видання даної монографії в поточному році, такий лист ним був долучений до поданої заяви. В той же час відповідач листом від 11.06.2015 року відмовив у наданні даної відпустки. Раніше, у 2010 та у 2013 роках, відповідач надав йому творчі відпустки для написання двох попередній монографій. Відмовивши в наданні творчої відпустки тривалістю три календарних місяці з 17.06.2015 року, відповідач грубо порушив його право на зайняття науковою, літературною та творчою діяльністю. Незаконність відмови у наданні творчої відпустки була встановлена рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04.12.2015 року (справа № 553/2444/15-ц), ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 16.02.2016 року в цій справі, а також ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.05.2016 року. Усі судові інстанції визнали незаконними діяння відповідача, і прямо зазначили, що цей обов'язок має бути ним виконаний. Попри ці рішення, відповідач не здійснив будь-яких дій щодо виконання свого обов'язку, та продовжує не визнавати права позивача неоплачувану творчу відпустку тривалістю три календарних місяці з 17.06.2015 року. З наведених підстав, відповідно до ст. 16 ЦК України просив суд визнати його право на творчу відпустку строком на три місяці з 17.06.2015 року із збереженням заробітної плати для написання монографії (а.с. 1-4). В судовому засіданні позивач подану позовну заяву підтримав з викладених в ній підстав. На запитання представника відповідача визнав, що лист відповідача від 11.06.2015 року, яким йому було відмовлено в наданні творчої відпустки, починаючи з 17.06.2015 року він фактично отримав зранку 17.06.2015 року. Представник відповідача позовні вимоги не визнав у зв'язку з наявністю преюдиціальних рішень судів, які на даний час набрали законної сили та мають істотне значення для вирішення цієї справи. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 4.12.2015 року у цивільній справі № 553/2444/15-ц, залишеним без змін за наслідками перегляду в апеляційному та касаційному порядку, частково задоволені позовні вимоги [PERSON] та визнано незаконною бездіяльність відповідача щодо ненадання йому творчої відпустки з 17.06.2015 року для написання монографії за його заявою від 29.05.2015 року, в іншій частині позову відмовлено. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.05.2016 року вказано, що з урахуванням наведених обставин, у [PERSON] не було перешкод щодо звернення до роботодавця із заявою про надання творчої відпустки після 29.06.2015 року, оскільки бездіяльність роботодавця визнана незаконною. Згідно ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 16.02.2016 року [PERSON], достовірно знаючи про відсутність наказу про надання творчої відпустки з 17.06.2015 року, повторно до відповідача не звертався і не просив надання такої відпустки з іншої дати та самостійно прийняв рішення на роботу не виходити. Вказані обставини та факти наведені в рішенні суду від 4.12.2015 року, ухвалі суду апеляційної інстанції від 16.02.2016 року та ухвалі суду касаційної інстанції від 30.05.2016 року і є преюдиціальними, тобто не підлягають повторному доказуванню при розгляді даної справи. У рішенні суду від 04.12.2015 року по справі № 553/2444/15-ц зазначено, що позивач [PERSON] самовільно пішов у творчу відпустку і, тим самим, порушив правила внутрішнього розпорядку ПАТ «Полтаваобленерго» та норми законодавства про працю. У позивача були відсутні правові підстави самостійно приймати рішення, що він знаходиться у творчій відпустці та може не виходити на роботу, достовірно знаючи про відсутність відповідного наказу про надання йому творчої відпустки. Тобто саме дії позивача призвели до неможливості нарахування йому у цей період середнього заробітку. На підставі вищевикладеного вважав, що позовні вимоги є необґрунтованими, у зв'язку з чим просив відмовити в їх задоволенні (а.с. 44-47). Окрім цього, в судовому засіданні представник відповідача подав до суду письмову заяву про застосування позовної давності до заявлених позивачем позовних вимог, оскільки про свої порушені права він дізнався в червні 2015 року, та пропустив передбачені ст. 233 КЗпП України строки позовної давності. Суд, заслухавши сторони, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, проаналізувавши надані докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04.12.2015 року в цивільній справі № 553/2444/15-ц (провадження № 2/553/920/2015), яке набрало законної сили, за позовом [PERSON] до ПАТ «Полтаваобленерго» про визнання бездіяльності незаконною та зобов'язання винести наказ про надання творчої відпустки встановлені наступні обставини, які згідно з вимогами ч.3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи (а.с. 13-14). А саме: судом було встановлено, що [PERSON] з 1998 року перебував в трудових відносинах з ПАТ "Полтаваобленерго", працював на посаді керівника юридичної служби підприємства - директора з правових питань. Позивач [PERSON] має науковий ступінь кандидата юридичних наук в галузі цивілістики, його наукова праця вноситься на захист дисертації на отримання наукового ступеню доктора юридичних наук, є автором ряду монографій та наукових публіцистичних праць. [PERSON] подав роботодавцю ПАТ "Полтаваобленерго" заяву 29.05.2015 року про надання йому творчої відпустки на 3 місяця з 17.06.2015 року для написання монографії разом з довідкою Видавництва "Право" Національної академії наук України та Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого № 1 від 06.04.2015 року, відповідно до якої монографія "Темпоральні характеристики зобов'язального права" [PERSON] включена до плану випуску видань на поточний рік. Листом № 01-1/7235 від 11.06.2015 року ПАТ "Полтаваобленерго" повідомило [PERSON] про результати розгляду його заяви про надання творчої відпустки з 17.06.2015 року, в якому зазначило, що однією з обов'язкових умов (критерієм) для надання творчої відпустки є успішне поєднання основної діяльності із творчою роботою. Основна діяльність при цьому це виконання роботи згідно зі своєю посадою. Враховуючи тривалу відсутність на роботі заявнику було повідомлено про те, що питання про надання творчої відпустки буде розглянуто пізніше, після його виходу на роботу. Крім того, при розгляді цієї справи судом встановлено, що директор з правових питань [PERSON] з 05.01.2015 року по 23.01.2015 року включно перебував в основній щорічній відпустці, а з 19.02.2015 року по 26.06.2015 року включно - на лікарняному (про що свідчать також копії листків непрацездатності). За вказаних обставин суд дійшов до висновку про те, що бездіяльність відповідача ПАТ "Полтаваобленерго", яка виразилась у невинесенні наказу про надання творчої відпустки, об'єктивно призвела до безпідставного порушення права позивача [PERSON] на відпустку, а відтак вважає, що його позовні вимоги про визнання такої бездіяльності неправомірною є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Щодо покладення на відповідача ПАТ "Полтаваобленерго" обов'язку винести наказ про надання позивачу творчої відпустки, судом при розгляді справи було встановлено, що позивач [PERSON] лист ПАТ "Полтаваобленерго" № 01-1/7235 від 11.06.2015 року, зміст якого фактично свідчив про те, що у задоволенні його заяви про надання творчої відпустки з 17.06.2015 року було відмовлено, отримав 17.06.2015 року, у зв'язку з чим на наступний день 18.06.2015 року звернувся до суду з даним позовом. Судом також було встановлено, що в період з 19.02.2015 року по 26.06.2015 року [PERSON] був відсутній на роботі у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до змісту листка непрацездатності АГЦ № 190948 останнім днем звільнення від роботи є 26.06.2015 року, приступити до роботи він мав 27.06.2015 року та з урахуванням вихідних та святкових днів мав вийти на роботу 30.06.2015 року, проте не вийшов. Позивач [PERSON] пояснив суду, що з 29.06.2015 року по 28.09.2015 року включно не з'являвся на роботу, оскільки звернувся до суду з вимогою про винесення наказу про надання йому відпустки з 29.06.2015 року строком на 3 місяця, а оскільки відповідач безпідставно та незаконно відмовив йому у наданні творчої відпустки, він самовільно розпочав її, приступивши до роботи через 3 місяця з 29.09.2015 року. Відповідно до положень ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Позивач [PERSON] як працівник ПАТ "Полтаваобленерго" зобов'язаний дотримуватись трудової дисципліни, правил внутрішнього трудового розпорядку та у робочі дні з'являтись на роботу. Враховуючи викладене, те, що позивач [PERSON] з 17.06.2015 року був достовірно обізнаний про те, що наказ про надання йому відпустки керівництвом ПАТ "Полтаваобленерго" виданий не був, в задоволенні його відповідної заяви від 29.05.2015 року було відмовлено, по закінченню тимчасової непрацездатності він зобов'язаний був приступити до роботи. Самовільно пішовши у творчу відпустку, він тим самим порушив правила внутрішнього трудового розпорядку. За наслідками перегляду в апеляційному порядку зазначеного судового рішення у справі № 553/2444/15-ц, ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 16.02.2016 року апеляційні скарги ПАТ «Полтаваобленерго» та [PERSON] відхилені, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04.12.2015 року залишено без змін (а.с. 9-11). За наслідками перегляду в касаційному порядку судових рішень у справі № 553/2444/15-ц, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.05.2016 року касаційні скарги ПАТ «Полтаваобленерго», [PERSON] відхилені. Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 4.12.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 16.02.2016 року залишено без змін. (а.с. 5-6). Таким чином рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 4.12.2015 року в цивільній справі № 553/2444/15-ц (провадження № 2/553/920/2015), яке набрало законної сили, за позовом [PERSON] до ПАТ «Полтаваобленерго» про визнання бездіяльності незаконною та зобов'язання винести наказ про надання творчої відпустки позовну заяву [PERSON] задоволено частково, визнано незаконною бездіяльність ПАТ «Полтаваобленерго» щодо ненадання творчої відпустки директору з правових питань [PERSON] для написання монографії за його заявою від 29.05.2015 року, в іншій частині позовних вимог (а саме: в частині зобов'язання відповідача винести наказ про надання творчої відпустки) відмовлено (а.с. 13-14). Тобто, судовими рішеннями у цивільній справі № 553/2444/15-ц вже вирішено питання про те, що бездіяльність відповідача ПАТ "Полтаваобленерго", яка виразилась у невинесенні наказу про надання творчої відпустки, об'єктивно призвела до безпідставного порушення права позивача [PERSON] на відпустку, у зв'язку з чим його позовні вимоги про визнання такої бездіяльності неправомірною були задоволені судом, а також встановлено, що станом на 17.06.2015 року позивач [PERSON] був достовірно обізнаний про те, що наказ про надання йому відпустки керівництвом ПАТ "Полтаваобленерго" виданий не був, в задоволенні його відповідної заяви від 29.05.2015 року було відмовлено, у зв'язку з чим по закінченню тимчасової непрацездатності він зобов'язаний був приступити до роботи. Самовільно пішовши у творчу відпустку у творчу відпустку, він тим самим порушив правила внутрішнього трудового розпорядку. В порядку ч.3 ст. 61 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи. З урахуванням встановлених судовими рішеннями, які набрали законної сили, у цивільній справі № 553/2444/15-ц обставин, рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 12.07.2016 року у цивільній справі № 553/2390/16-ц (провадження № 2/553/846/2016) відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «Полтаваобленерго» про стягнення заробітної плати за час творчої відпустки, яка мала бути надана позивачу за його заявою від 29.05.2015 року. Вказаним судовим рішенням встановлено, що відповідачем - ПАТ «Полтаваобленерго» не видавався наказ про надання творчої відпустки, рішенням суду від 04.12.2015 року у справі № 553/2444/15-ц відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] про зобов'язання відповідача ПАТ «Полтаваобленерго» видати наказ про надання творчої відпустки. Крім того, з врахуванням того, що у період з 19.02.2015 року по 26.06.2015 позивач [PERSON] перебував на лікарняному, а по закінченні лікарняного самовільно вибув в творчу відпустку, що встановлено судовим рішенням в цивільній справі № 553/2444/15-ц, судом визнані необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню заявлені [PERSON] позовні вимоги про стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час перебування позивача у творчій відпустці. Таким чином, рішенням суду у цивільній справі № 553/2390/16-ц вже вирішено питання про те, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час перебування позивача у творчій відпустці згідно поданої 29.05.2016 року заяви, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, у зв'язку з чим за ним не може бути визнано право за збереження середньої заробітної плати під час перебування у творчій відпустці. В порядку ч.3 ст. 61 ЦПК України вказані обставини також не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи. Таким чином, з урахуванням вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України, за наявності встановлених судовими рішеннями у цивільних справах № 553/2444/15-ц та № 553/2390/16-ц обставин, заявлені в межах розгляду даної цивільної справи позовні вимоги про визнання за [PERSON] права на творчу відпустку строком на три місяці з 17 червня 2015 року із збереженням середньої заробітної плати для написання монографії також не підлягають задоволенню судом. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої в судовому засіданні 13.10.2016 року представником відповідача заяви про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. З урахуванням того, що заявлені позовні вимоги про визнання за позивачем права на творчу відпустку строком на три місяці з 17 червня 2015 року із збереженням середньої заробітної плати для написання монографії, безпосередньо пов'язані з трудовими правовідносинами між сторонами, суд вважає, що при зверненні до суду з позовом про визнання порушеного, на думку позивача, права, підлягають застосуванню встановлені ч.1 ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду, у зв'язку з чим посилання позивача [PERSON] на те, що позовна заява подана ним відповідно до ст. 16 ЦК України є необґрунтованими. Так, відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Суд враховує надані в судовому засіданні пояснення [PERSON] про те, що лист відповідача від 11.06.2015 року, яким йому було відмовлено в наданні творчої відпустки згідно поданої заяви від 29.05.2015 року, він отримав зранку 17.06.2015 року, а також встановлені рішенням суду від 04.12.2015 року у цивільній справі № 553/2444/15-ц обставини про те, що позивач отримав вказаний лист 17.06.2015 року, у зв'язку з чим на наступний день 18.06.2015 року звернувся до суду з позовом по тій справі, та вважає, що саме з 17.06.2015 року почав обліковуватись тримісячний строк звернення до суду, встановлений ч.1 ст. 233 КЗпП України, оскільки вказана дата є днем коли позивач [PERSON] дізнався про порушення свого права. З урахуванням викладеного на час подання до суду позовної заяви, яка є предметом судового розгляду, закінчився строк позовної давності, встановлений ч.1 ст. 233 КЗпП України. З заявою про визнання поважними причини пропуску позовної давності позивач до суду не звернувся. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З урахуванням вищевикладеного суд вважає законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню заяву представника відповідача про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог, що також є підставою для відмови у позові у зв'язку із спливом позовної давності. На підставі викладеного, ст.233 КЗпП України, ст..ст. 256, 267 ЦК Укрпїни,

Outcome: dismissed