Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-18 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом. Зазначав, що він з 18 січня 2013 року перебував у трудових відносинах із ПП "Яготинські ковбаси" та працював на посаді менеджера зі збуту. Розмір заробітної плати йому встановлено у розмірі мінімальної заробітної плати. 01 серпня 2013 року його повідомили про те, що він буде звільнений з роботи у зв'язку з тим, що підприємтво тимчасово не працюватиме. 16 серпня 2013 року охорона не пустила його на робоче місце та повернула трудову книжку без запису про звільнення. Посилаючись на те, що заяви про звільнення він не писав, запис про звільнення у трудовій книжці відсутній, станом на 16 серпня 2013 року відповідачем заробітну плату за період з 01 квітня 2013 року по 16 серпня 2013 року роботодавець йому не сплатив, не провів з ним повного розрахунку при звільненні, просив зобов'язати ПП "Яготинські ковбаси" внести до його трудової книжки запис про його звільнення за власним бажанням відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 16 серпня 2013 року, стягнути з ПП "Яготинські ковбаси" на його користь 5161 грн. 50 коп. невиплаченої заробітної плати, 542 грн. 80 коп. компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середній заробіток за період непроведення повного розрахунку при звільненні з 16 серпня 2013 року по день фактичного проведення такого розрахунку та 5 тис. грн. на відшкодування завданої моральної шкоди. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги і просила їх задовольнити. Крім того, уточнила позов та просила стягнути з відповідача на користь позивача 27528 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (з 16 серпня 2013 року по 16 серпня 2015 року), а також зобов'язати ПП «Яготинські ковбаси» зазначити дату внесення запису про звільнення дату набрання рішенням суду законної сили. Також пояснила, що заробітну плату [PERSON] отримував у бухгалтерії підприємства. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані докази, суд дійшов наступних висновків. Установлено, що з 18 січня 2013 року [PERSON] перебував у трудових відносинах із ПП "Яготинські ковбаси" (а.с. 10) та отримував заробітну плату у розмірі мінімальної заробітної плати на 2013 рік 1147 грн. 01 вересня 2013 року [PERSON] повідомлено про те, що підприємство тимчасово не працюватиме, у зв'язку із чим його буде звільнено. 16 серпня 2013 року [PERSON] охорона не пустила на роботу та видала йому трудову книжку, у якій був відсутній запис про звільнення. Неодноразово [PERSON] намагався зв'язатися з відповідачем, однак такі спроби результату не дали. Крім того роботодавець не виплатив [PERSON] заробітну плату за період з 01 квітня 2013 року та не провів з ним повного розрахунку при звільненні. За змістом ст. ст. 79, 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Тривалість відпустки у разі, якщо працівник безперервно працював менше шести місяців, визначається пропорційно до відпрацьованого часу. Суд погоджується з розрахунком суми компенсації за невикористані дні щорічної відпуски - 542 грн. 80 коп., так як грошова компенсація [PERSON] має бути виплачена за 14 днів (пропорційно до відпрацьованих семи місяців), яка обрахована за наступною схемою: 1147 грн. Х 12 (заробітна плата за 12 місяців)/355 (кількість робочих днів у 2013 році складала 355 днів (365 днів кількість днів у році, 10 святкових днів) Х 14 (кількість днів відпустки). Згідно зі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 роз'яснено, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на всій території України. Відповідачем не спростовано доводи представника позивача про невиплату [PERSON] заробітної плати з 01 квітня 2013 року по 01 серпня 2013 року, а також розрахунку при звільненні. Час затримки розрахунку при звільненні на день винесення рішення суду становить 24 місяці, а отже розмір середнього заробітку 1147 грн. Х 24 місяці = 27528 грн. Такий розрахунок проведено з дотриманням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з розрахунку, що середній заробіток [PERSON] склав 1147 грн. За таких обставин, з урахуванням роз'яснень, наданих Конституційним Судом України, суд дійшов висновку про те, що передбачений ст. 233 КЗпП України строк на звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] не пропущено. Аналогічна позиція викладена і в ухвалах ВССУ від 06 березня 2013 року http://reyestr.court.gov.ua/Review/29973225 та від 13 лютого 2013 року http://reyestr.court.gov.ua/Review/29620032. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] в частині відшкодування завданої моральної шкоди, суд виходить із такого. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вказані обставини мають бути належним чином доведені. Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині завданої моральної шкоди, [PERSON] посилався на те, що відповідач позбавив його гарантованого Конституцією України права на одержання винагороди за працю, що призвело до моральних переживань, втрати душевного спокою, постійного перебування у роздратованому стані, оскільки його фактично було позбавлено протягом тривалого часу можливості матеріального утримання та нормального існування. Крім того, неоформлення відповідачем належним чином звільнення позивача перешкоджає позивачу влаштуватись на іншу роботу чи подати документи до Центру зайнятості. За таких обставин, з урахуванням ступеню та характеру моральних страждань, перенесених позивачем, вимог розумності та справедливості, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. За змістом ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до ст. 88 ЦПК України на відповідача слід покласти судові витрати.

Outcome: approved