Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м.Запоріжжя з позовом до Публічного акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» (далі ПАТ «ЗЗФ»), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON], про відшкодування моральної шкоди, спричиненої каліцтвом на виробництві. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що з 08.08.2007 року він працював у ПАТ «ЗЗФ» на посаді горнового феросплавних печей в особливо шкідливих та тяжких умовах праці. 23.06.2015 року на підприємстві з ним стався нещасний випадок, а саме, під час виконання робіт біля печі №13 розірвався сталевий канат вантажопідйомного крану №24 і гакова підвіска допоміжного підйому з ланцюговим стропом впала на розливний майданчик печі №13, зачепила та травмувала його. Ці обставини підтверджуються актом проведення розслідування нещасного випадку форми Н-5 від 30.06.2015 року та актом про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом форми Н-1 від 30.06.2015 року. Внаслідок зазначених подій він втратив 90% працездатності, став інвалідом І групи. Позивач вважає, що внаслідок нещасного випадку йому була заподіяна моральна шкода, оскільки із практично здорової людини він став калікою, зруйновано його життя, плани і перспективи, він не в змозі забезпечувати свою сімю дружину і двох малолітніх дітей, постійно відчуває почуття безпорадності. Просив суд стягнути із ПАТ «ЗЗФ» на його користь моральну шкоду в сумі 5000000 гривень. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Зазначив, що життя [PERSON] внаслідок нещасного випадку на виробництві скалічено, рухатися та обслужити себе він не в змозі, від чого відчуває душевний біль та страждання. Також, через каліцтво, позивач вимушений постійно проходити медичні огляди та вкрай затратні лікування. Просив суд стягнути з відповідача спричинену моральну шкоду в сумі 5000000 гривень та витрати на правову допомогу в сумі 11900 гривень. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні зазначила про часткове визнання позову, оскільки не заперечує, що нещасний випадок із [PERSON] на підприємстві трапився виключно з вини підприємства, а також не заперечувала факт спричинення позивачу моральної шкоди, проте, внаслідок необґрунтованості та недоведеності її розміру, просила в позові відмовити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні підтримав думку представника відповідача [PERSON] та просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав необґрунтованості заявленої суми моральної шкоди. Третя особабез самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] до суду не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином. Причини неявки суду не сповістив. Представники відповідача зазначили про обізнаність [PERSON], який є головою правління ПАТ «ЗЗФ», про судовий розгляд даної справи та його неможливість прибути до судового засідання. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представників відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON], [INFO], перебував у трудових відносинах з ПАТ «Запорізький завод феросплавів» з 08.08.2007 року по 15.10.2015 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.9-10) та копіями наказів про прийом на роботу та переведення (а.с.67, 68). Відповідно до копії Акту №6 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом від 30.06.2015, 23.06.2015 року о 16-05 годині стався нещасний випадок за участю горнового феросплавної печі [PERSON] під час виконання ним трудових обовязків, а саме, стався розрив сталевого канату і гакова підвіска допоміжного підйому з ланцюговим стропом впала на розливний майданчик печі №13 та при падінні зачепила його, від чого він впав, отримавши численні небезпечні для життя ушкодження (а.с.13-20). Згідно з копією акту проведення розслідування нещасного випадку, що стався 23.06.2015 року на ПАТ «ЗЗФ», від 30.06.2015 року, нещасний випадок визнається таким, що пов'язаний з виробництвом. За результатами розслідування встановлені особи, дії або бездіяльність яких призвела до нещасного випадку, які є працівниками підприємства, а саме,- [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.21-28). Як вбачається з копії виписного епікризу з історії хвороби [PERSON] №9761, госпіталізованого 23.06.2015 року до КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги», та довідки КУ « Центральна клінічна лікарня №4 Заводського району» від 18.04.2016 року, останньому встановлено діагноз: Комбінована поєднана ЧМТ, забій мяких тканин голови, відкритий багатоосколковий перелом тіла правої лопатки зі зміщенням фрагментів, перелом рукоятки грудини, вивих правого плеча, закрита травма грудної клітини, перелом всіх ребер праворуч за винятком одинадцятого, ліворуч- з другого по восьме, пневмоторакс праворуч, контузія легень, закрита травма животу, розрив печінки, розрив правої нирки, внутрічеревна кровотеча, перелом остистих відростків, термічні опіки, множинні забої, тощо (а.с.29-31). Відповідно до копій довідок від 30.06.2015 року та 31.07.2015 року [PERSON] від ПАТ «ЗЗФ» надано матеріальну допомогу у розмірі 10000 гривень та медикаменти на суму 40680 гривень (а.с.59, 62-67). Відповідно до копії довідки МСЕК серії АБ №0028911 від 01.10.2015 року [PERSON] встановлено першу Б групу інвалідності з 90 % втрати професійної працездатності з 30.09.2015 року, рекомендовано оперативне, курортно-санаторне лікування, а також зазначено про те, що [PERSON] потребує постійної сторонньої допомоги (а.с.11-12). Таким чином, судом встановлено, що позивач працював на підприємстві відповідача із шкідливими та небезпечними умовами. Під час виконання трудових обовязків, внаслідок нещасного випадку, який стався з вини підприємства, отримав травму, у звязку з чим йому встановлено 1Б групу інвалідності з 90% втрати працездатності. Відповідно до\~ст. 43 Конституції України\~кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Статтею 153 Кодексу Законів про працю України\~встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноваженого ним органу. Статтею 237-1 КЗпП України\~передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" \~№4 від 31.03.1995 року, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до\~ст. 9 Закону України "Про охорону праці"\~відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до\~Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Однак, Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України згідно з п. 27\~ст. 77 Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік"\~не відповідає за завдану моральну шкоду, оскільки зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп. "е" п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які потягли втрату працездатності" у частині відшкодування моральної шкоди застрахованим особам та членам їхніх сімей. Окрім того, із\~Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"\~виключена ч. 3 ст. 34 відповідно до положень\~Закону України від 23 лютого 2007 року № 717-V "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Оскільки на час звернення позивача до суду\~Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"\~не передбачено обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відшкодовувати потерпілому та членам їх сімей моральну шкоду, то таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець згідно з правилами ст.\~1167,\~1168 ЦК України. Відповідно до\~п.4.1. Рішення Конституційного суду України від 27.01.2004 року №1-рп/2004, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.\~ Відповідно до\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд у справі «Мельниченко проти України» від 19.10.2004р. зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. У даному контексті доречно також зазначити рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» (2004): «Суд вважає, що заявник може вважатися таким, що зазнав моральних страждань у результаті встановлених порушень, і ці страждання не можуть бути компенсовані лише констатацією порушення». Отже, у звязку з отриманим каліцтвом, внаслідок нещасного випадку на виробництві, позивач зазнає фізичні та душевні страждання, оскільки відсутня можливість відновити його попередній стан, виникають постійні складнощі у звязку із загальною слабкістю організму, у своєму молодому віці він потребує постійної сторонньої допомоги, від чого наявне критичне відношення до себе, як до фізично неповноцінної особи. Позивач не може вести образ життя, який існував до вказаних подій, піклуватися про свою сімю та малолітню дитину, від чого відчуває розпач та безпорадність. Все це зумовлює інтенсивні емоційні, психологічні і душевні страждання та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отримане позивачем каліцтво беззаперечно призвело до його моральних страждань, порушення нормальних життєвих зв'язків, до позбавлення можливості реалізувати свої життєві плани та бажання. Викладене є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди відповідачем у відповідності до ст.237-1 КЗпП України. За змістом ч.ч. 1-3\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно\~ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Виходячи з принципів розумності й справедливості,\~з врахуванням конституційної значимості здоровя, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від її народження й охороняється державою, беручи до уваги конкретні обставини справи, тяжкість ушкодження здоровя, яке є незворотнім, ступінь втрати професійної працездатності, повязані з цим фізичні і моральні страждання позивача, їх глибину, істотність вимушених змін у життєвих стосунках і наслідків, що настали, суд приходить до висновку, що належним розміром відшкодування моральної шкоди [PERSON] та достатньою сатисфакцією зазначених ним моральних страждань є 100000 гривень. В іншій частині позовні вимоги не знайшли свого підтвердження і тому задоволенню не підлягають. Згідно з ч. 1ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст.79 та ст.84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, є витратами, повязаними з розглядом справи. На підставі ч. 1ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За змістом зазначених норм закону витрати, повязані з оплатою участі у справі представника сторони, не відносяться до судових витрат і не підлягають розподілу між сторонами в порядку, передбаченому ст. 88 ЦПК України. Відповідно до\~ст. 1 Закону України від 20.12.2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»\~розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Згідно з розясненнями п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст.79, ст.ст.84,88,89 ЦПК. Як вбачається з наданих документів між позивачем з одного боку та адвокатом [PERSON] з другого боку укладено угоду про надання юридичної допомоги від 18.04.2016 року (а.с.43), до матеріалів справи долучена копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №567 (а.с.43 зворотній бік), додаток до вказаної угоди (а.с.82), акт здачі-прийому виконаних робіт із зазначенням обєму роботи та розрахунку (а.с.83), а також копію квитанції до прибуткового касового ордеру (а.с.84), оригінал якої був оглянутий судом під час розгляду справи. Таким чином, витрати понесені позивачем на оплату послуг адвоката [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки останній є особою, яка має права надавати правову допомогу та з наданого суду розрахунку\~\~розміру гонорару вбачається яку саме та в якому обсязі адвокат [PERSON] надав правову допомогу позивачу, тобто витрати доведені належними доказами. Оскільки позивачі по даній категорії справ звільняються від сплати судового збору при подачі позову, то такий на користь держави має бути стягнутий з відповідача у сумі 551,20 грн., відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial