Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до приватного підприємства фірма "Вікторія" про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 15 грудня 2010 року, позов задоволено. Поновлено [PERSON] на роботі у ПП фірмі "Вікторія" на посаді завідуючого аптечним пунктом в с. Уладівка. Зобов'язано ПП фірму "Вікторія" нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток на час вимушеного прогулу з 13 червня 2006 року до дня поновлення на роботі. Ухвалою колегії суддів судової палати ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 березня 2014 року рішення Літинського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 15 грудня 2010 рокув частині вирішення питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення Літинського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 15 грудня 2010 року, залишено без змін. 17.04.2014 року справу прийнято до провадження суддею Хмільницького міськрайонного суду. 30.05.2014 року позивач [PERSON] через канцелярію суду подав уточнену позовну заяву в якій просить стягнути з відповідача - приватного підприємства фірма "Вікторія" середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.06.2006 року по 11.10.2012 року з розрахунку відповідно до закону, а також стягнути моральну шкоду в розмірі 20000 гривень. Позивач [PERSON] в судове засідання не з"явився. Через канцелярію суду подав письмові пояснення та заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, а справу вирішити за наявними у ній доказами, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач у справі приватне підприємство фірма "Вікторія" свого представника в судове засідання не направило, хоча своєчасно та належним чином повідомлялося про день, час і місце судових засідань у справі, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у відсутність представника не подало, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема поштовими відправленнями, позовні вимоги не оспорило. Частиною 1 ст. 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про день, час і місце судового засідання і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що підстав для відкладення розгляду справи згідно ст. 169 ЦПК України немає, і позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд здійснює заочний розгляд справи з врахуванням вимог ст.ст. 224-225 ЦПК України. Як вбачається з зазначеної ухвали ВССУз розгляду цивільних і кримінальних справ, колегією суддів судової палати, зроблено висновок про те, що на а.с. 327 т. 1 наявний поданий 05 жовтня 2010 року позивачем [PERSON] власний розрахунок заявлених до стягнення сум, згідно з яким середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 червня 2006 року до 13 вересня 2010 року становив 17850 гривень, моральна шкода - дві тисячі гривень. На а.с. 328 т. 1 знаходиться заява від 6 жовтня 2010 року, відповідно до змісту якої позивач уточнив свої вимоги та просив поновити його на роботі та зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 червня 2006 року до дня поновлення на роботі.Проте, оскільки будь-якого процесуального документа про прийняття до розгляду змінених позовних вимог матеріли справи не містять, у суду першої інстанції не було процесуальних підстав для ухвалення рішення за вимогами іншими, ніж викладені в позовній заяві. Таким чином, так як Літинським районним судом, рішення стосовно позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, яка міститься в позовній заяві [PERSON], не ухвалено, Хмільницький міськрайонний суд розглядає позов як про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, так і в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Судом встановлено наступні факти, обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 15 грудня 2010 року, поновлено [PERSON] на роботі у ПП фірмі "Вікторія" на посаді завідуючого аптечним пунктом в с. Уладівка. Як вбачається з вказаного рішення Літинського районного суду, судом встановлено незаконність звільнення [PERSON] з займаної посади у зв'язку з відсутністю підстав для звільнення. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. В матеріалах цивільної справи є довідка приватного підприємства фірма "Вікторія" від 9.8.2006 року про середню заробітну плату (а.с. 9 т. 1), відповідно до якої середньоденна заробітної платиВласійчука П.С. становила 15,61 гривень. Проте суд критично оцінює вказану довідку в цій частині, так як обрахування середньоденної заробітної плати [PERSON] проведено виходячи з нарахованої заробітної плати за останні три місяці, хоча відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року, у даному випадку, середньомісячна заробітна плата має обчислюватися виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, тобто за квітень-травень 2006 року. Виходячи з того, кількість робочих днів за квітень-травень 2006 року становила 44 дні, а нарахована заробітна плата 700 гривень, то середньоденна заробітна плата [PERSON] становила 15,91 гривень. Також судом встановлено, що [PERSON] звільнено з роботи 13 червня 2006 року за власним бажанням на підставі наказу № 25 від 13.06.2006 року (а.с.6, т.1), про що було здійснено запис в трудовій книжці. У зв'язку з його запереченнями, адміністрація підприємства внесла до трудової книжки запис про визнання попереднього запису недійсним без видання наказу з цього приводу та від цього ж числа видала наказ № 25 від 13.06.2006 року про його звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП України за недовірою з боку власника підприємства до працівника, який обслуговує грошові або товарні цінності (а.с.7 т. 1). 2 жовтня 2006 року було видано наказ № 43, яким відмінено наказ № 25 від 13 червня 2006 року, а [PERSON] звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України з 13.06.2006 року за грубе порушення трудових обов'язків керівника (а.с.8 т.1). На підставі рішення Літинського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2010 року [PERSON] наказом директора приватного підприємства фірма «Вікторія» №10 від 11.10.2012 року поновлено на роботі 11.10.2012 року. Відповідно до наказу директора приватного підприємства фірма «Вікторія» № 11 від 11.10.2012 року [PERSON] 12.10.2013 року звільнено з роботи за власним бажанням. Перевіривши матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до приватного підприємства фірма «Вікторія» про поновлення на роботі, суд приходить до висновку про те, що позовна заява про поновлення на роботі [PERSON] розглядається більше одного року не з його вини. Таким чином, на користь [PERSON] з приватного підприємства фірма «Вікторія» необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за весь час вимушеного прогулу, але не з 13.06.2006 року по 11.10.2012 року відповідно до позовних вимог позивача [PERSON], а з 14.06.2006 року по 10.10.2012 рік. Відповідно до ст. 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Відповідно п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993 року, днем звільнення вважається останній день роботи. Таким чином, 13.06.2006 року є останнім днем роботи перед звільненням, а 11.10.2012 року є першим днем роботи після поновлення на роботі, і ці дні не можуть бути включені до днів вимушеного прогулу. Як вбачається з наказів по приватному підприємству фірма "Вікторія" (а.с. 7, 8 т. 1), трудової книжки [PERSON] (а.с. 29, т. 3), він звільнений з роботи 13.06.2006 року, а поновлений на роботі 11.10.2012 року. Кількість робочих днів за період з 14.06.2006 року по 10.10.2012 року - 1580 днів (2006 рік - 142 дні; 2007 рік - 251 день; 2008 рік - 252 дні; 2009 рік - 251 день; 2010 рік - 251 день; 2011 рік - 250 днів; 2012 рік - 183 дні). Таким чином середній заробіток [PERSON] за вказаний період вимушеного прогулу становить 25137,80 гривень (15,91 гривень х 1580 днів = 25137,80 гривень). Позивачем у справі [PERSON] заявлено вимогу про стягнення з відповідача - приватного підприємства фірма "Вікторія" моральної шкоди, яка ним визначена у розмірі 20000 гривень. Свої позовні вимоги в цій частині позову він мотивує тим, що заподіяна йому відповідачем моральна шкода полягає в тому, що відповідачем у справі тривалий час на протязі майже 8 років продовжують порушуватися його трудові права. Відповідач свідомо та навмисно чинить перешкоди у виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу, свідомо та навмисно з порушенням трудового законодавства звільнив його з роботи, на протязі 6 років не поновлював його на роботі, фактично зруйнувавши йому звичний спосіб життя, завдавши йому моральних страждань і фактично знущається з нього на протязі всіх цих років. Вважає, що заподіяна йому моральна шкода є дуже значною, але її відшкодування в розмірі 20000 гривень, хоч якось компенсує заподіянні йому моральні страждання та душевний біль. Статтею 55 Конституції України, гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а в разі їх порушення кожна особа має право на належний судовий захист та повне відшкодування заподіяної шкоди, в тому числі і моральної. Це право також гарантується Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною у 1997 році і яка є частиною національного законодавства, зокрема ст. 13, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи визнані в цій Конвенції було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту у відповідному національному органі, а ст. 41 - гарантовано право потерпілого на справедливу сатисфакцію. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що позивач [PERSON] і відповідач - приватне підприємство фірма «Вікторія» перебували у трудових відносинах і на них поширюється дія трудового законодавства, моральна шкода виникла внаслідок порушення трудових прав з боку приватного підприємства фірма «Вікторія», позивач зазнав немайнових втрат у вигляді моральних страждань, та інших негативних змін у його житті, що відобразилися в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, наявність втрати нормальних життєвих зв'язків, а також вимушеність позивача [PERSON] докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Такі наслідки для позивача викликані протиправною поведінкою заподіювача шкоди - приватного підприємства фірма «Вікторія» та його службових осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна (немайнова) шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадків установлених частиною другою цієї статті ЦК України. Відповідач не спростував, не довів, що шкода настала не з його вини, а тому є юридичні підстави для стягнення з нього моральної шкоди. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розміри грошового відшкодування моральної шкоди визначаються судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються принципи розумності і справедливості. Враховуючи характер та значний обсяг душевних та психічних страждань, дешевний біль, яких зазнав позивач [PERSON], характер його немайнових втрат та їх тривалість - більше ніж 6 років, необхідність докладання значних зусиль для їх відновлення, а в певній мірі неможливості їх відновлення через вік позивача, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, свідоме порушення трудових прав позивача з боку відповідача, відсутність будь-яких дій з боку відповідача направлених на пом'якшення для позивача наслідків протиправних винних дій, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що стягнення з відповідача на користь позивача [PERSON] моральної шкоди в розмірі 20000 гривень в певній мірі компенсує йому перенесені моральні страждання та душевний біль, заподіяні йому протиправною поведінкою відповідача. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження, та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки позивачем [PERSON] доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, за винятком стягнення середнього заробітку за 13.06.2006 року та 11.10.2012 року, то суд дійшов висновку про задоволення позову частково. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial