Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

05 квітня 2021 року до Фрунзенського районного суду м. Харкова надійшла цивільна справа за позовом головного спеціаліста відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Литовченко Юлії Сергіївни, яка діє в інтересах позивача - громадянина Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії [PERSON] до [PERSON] про забезпечення повернення малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, в якому позивач просив суд: - визнати незаконним вивезення та утримування відповідачем на території України малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ; - повернути малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , до місця постійного проживання в Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії протягом 10-ти днів з дати отримання повного тексту рішення суду; - якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати відповідача - [PERSON] , [INFO] , передати малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , батьку [PERSON] , [INFO] , для забезпечення повернення дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії; - якщо відповідач [PERSON] , [INFO] , відмовиться передавати малолітню [PERSON] , [INFO] , батькові добровільно, відібрати малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , і передати її батькові [PERSON] , [INFO] , для забезпечення повернення дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії; - покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Сполученого Королі\-вства Великої Британії та Північної Ірландії на позивача; - винести рішення у цій справі протягом шести тижнів від дати отримання цієї позовної заяви; - допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. В обґрунтування\~позову позивач\~посилався на\~те,\~що [PERSON] \~та [PERSON] \~є батьками\~малолітньої дитини\~ [PERSON] \~( [PERSON] ),\~яка народилася\~ [INFO] у\~місті Харкові.\~При цьому,\~в наданих Центральним органом Великобританії українських документах та українському перекладі заяви про повернення і додатках до неї, по-різному вказано ім`я та прізвище дитини, а саме " [PERSON] " та " [PERSON] ", які слід вважати рівнозначними, оскільки мова йде про одну і ту ж особу. Батьки дитини перебували в шлюбі, який був зареєстрований в м. Києві. Згодом після народження дитини родина переїхала в Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії та проживали в м. Хов. 24 липня 2020 року відповідачка повідомила позивача, що піде гуляти в парк, щоб зустрітися там з подругою та взяти в неї велосипед для [PERSON] . Того ж дня відповідачка в смс-повідомленні поінформувала позивача про те, що вона звернулася до організації «Womens Aid» («Допомога жінкам») і їй надали житло, а також, що вона не може повідомити де вони перебувають. Протягом кількох наступних днів позивач повідомив поліції та соціальним службам про те, що його донька та дружина [PERSON] зникли. Поліція склала заяву про зникнення безвісти, але не розпочала розшуку. Пізніше поліція повідомила заявника про те, що проти нього було висунуте обвинувачення у контролюючій та насильницькій поведінці, та що офіцери поліції зконтактуються із ним та викличуть його на допит. Поліція так і не викликала заявника на допит, та справу було переведено ними у категорію "необхідність вчинення дій відсутня" на початку вересня 2020 року. Позивачем також було подано заяву в суд Великобританії про видання Розпорядження про заборонені дії та Розпорядження про домовленості про дитину. Після того, як заяву призначили до розгляду, суд повідомив позивача, що організація "Кафкасс" зв`язувалась із відповідачкою, внаслідок чого було з`ясовано, що відповідач із дитиною виїхали з Великобританії та мешкають з матір`ю відповідачки в Україні. Позивач не надавав дозволу на вивіз [PERSON] із цієї юрисдикції, та побоюється за добробут дитини в Україні. Позивач вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання малолітньої [PERSON] не давав. У зв`язку з цим, 1 грудня 2020 року до Міністерства юстиції України, як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року), через Центральний орган Великобританії надійшла заява позивача про сприяння поверненню дитини до Великобританії. 08.01.2021 року Міністерство юстиції України через Відділ судової роботи та міжнародної правової допомоги Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) звернулося до відповідача з метою роз`яснення положень Конвенції 1980 року та отримання згоди на добровільне повернення дитини до Сполученою Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. 18.01.2021 року відповідач надіслала пояснення, відповідно до яких вона повідомила, що вона з дитиною відмовляється повертатися у Великобританію у зв`язку з тотальним контролем батьків чоловіка за її життям та нездатністю батька дитини забезпечити сім`ю матеріально. 02.11.2020 року Суд із сімейних справ графства Сассекс, що засідає у м. Брайтон, визнав юрисдикцію розглядати справу щодо дитини [PERSON] та призначив слухання справи на 01.12.2020 року. Наступне судове засідання у справі було призначене на 11.05.2021 року. Позивач вважає, що відповідачка порушує право дитини на належне батьківське виховання, а також його право особисто брати участь у вихованні дитини, право дитини та позивача на безперешкодне спілкування, право позивача на визначення місця проживання дитини. Позивач вважає, що відповідач здійснила незаконне вивезення та здійснює незаконне утримування дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303- IV. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 червня 2021 року відкрито провадження у справі; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент служб у справах дітей Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області, місцезнаходження: м. Харків, вул. Чернишевська, буд. 55. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов відповідно до ст. 191 ЦПК України. Встановлено третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору строк для подання пояснення щодо позову. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 липня 2021 року закрито підготовче провадження по даній справі та призначено її до розгляду. 11 червня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача [PERSON] адвокат Тимошенко Л.В. просила суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись, зокрема, на те, що 21.02.2017 року Шевченківським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві було зареєстровано шлюб між [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] . Від шлюбу [INFO] народилася дитина [PERSON] . Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 січня 2021 року по справі № 645/5606/20, провадження № 2/645/380/21 шлюб між [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] розірвано. Відповідачка наголосила, що до і після одруження та деякий час після народження дитини її родина мешкала за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] з ними не мешкав, інколи приїжджав, через деякий час після народження доньки вони переїхали за місцем її теперішньої реєстрації в місті Харкові за адресою: [ADDRESS] . На момент народження доньки, [PERSON] присутнім не був, приїхав коли їй виповнилось два місяці. Навесні відповідачка з донькою поїхали до [PERSON] ( [PERSON] ) в Англію, де мешкали у будинку його родини, в якому їм було виділено одну кімнату. Відповідачка стверджує, що за час мешкання у будинку батьків, [PERSON] ( [PERSON] ) у достатній мірі не утримував її та доньку, влаштуватись працювати вона не мала можливості, оскільки постійно доглядала та виховувала дитину, крім цього, донька не відвідувала жодних гуртків, нормально не розвивалась. Крім цього, з сторони [PERSON] ( [PERSON] ) постійно були сплески агресії, що негативно впливало на психіку дитини, через що 24 липня 2020 року вона разом із дочкою була вимушена покинути будинок [PERSON] та його батьків і повернутись в Україну. Відповідач наголосила, що на цей час [PERSON] мешкає разом зі нею за місцем її мешкання та забезпечена всім необхідним. Єва щоденно відвідує дитячий садок КЗ «ДНЗ № 294» з 09 грудня 2020 року, два рази на тиждень займається танцями, два рази на тиждень займається уроками англійської мови, два рази на тиждень відвідує розвиваючі заняття, спостерігається у педіатра в поліклініці за місцем мешкання. Відповідачка має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело доходу, створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Крім того, не вживається жодних заходів, щодо перешкоджання спілкування [PERSON] з [PERSON] ( [PERSON] ) та його батьками (бабусею та дідусем [PERSON] ), а навпаки завдяки відеодзвінкам через мережу Інтернет, останні спілкуються з дитиною кілька днів на тиждень по дві години, коли вони цього забажають і якщо це не суперечить інтересам [PERSON] , проте [PERSON] ( [PERSON] ) під час розмови з Євою веде себе зухвало, без будь-яких емоцій та не виражає зацікавленість життям доньки. Крім цього, відповідачка стверджує, що повідомляла позивачеві, що не буде заперечувати проти зустрічі з Євою на території України. Крім того, відповідно до акту обстеження умов проживання, служби у справах дітей по Немишлянському району у м. Харкові, відповідним спеціалістом було проведено обстеження умов проживання малолітньої [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , за результатами якого було зазначено, що для виховання, розвитку та безпечного перебування дитини в приміщенні, матір`ю створені всі необхідні умови. Також, відповідачка вважає, що оскільки [PERSON] народилась в Україні, є громадянкою України та більшість часу свого життя мешкає на території України, саме Україна є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватись питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, у тому числі визначення її місця проживання. Відповідачка вважає, що існує серйозний ризик того, що повернення до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної чи психологічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункту «в» частини першої статті 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року). Окрім того, у відповідачки немає особистого житла на території Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. З огляду на вік дитини розлучення з матір`ю створить для дитини нетерпиму обстановку. Дитина знаходиться у віці, коли потребує тісного емоційного контакту з матір`ю, що є запорукою гармонійного розвитку дитини, тому вона не повинна розлучатися з матір`ю. Дитина не має тісного психологічного контакту з батьком. Через те що у відповідача відсутнє житло і засоби для існування у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії, вона, у разі переміщення дитини до цієї країни, буде позбавлена можливості перебувати разом з дитиною. Позивач створив для відповідача скрутне матеріальне становище, не забезпечуючи матеріально усім необхідним дитину та її матір, тим самим фактично шкодив дитині, поводив себе агресивно, застосовував домашнє насилля та моральне приниження, про що свідчить заява та рапорт працівників поліції Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. Враховуючи викладене, відповідач вимушена була залишити Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії для забезпечення безпеки та добробуту малолітньої дитини. Відповідачка наголосила, що дитина є громадянкою України, тому застосування Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей призводить до звуження прав дитини і є фактично видачею її до іншої країни. У трирічному віці вкрай важливим є зв`язок дитини з матір`ю, а виконання рішення призведе до переміщення її в незнайоме для дитини середовище, що не відповідає інтересам дитини. Уповноважений представник позивача громадянина Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії Альфреда Андроуса Латіфа - головний спеціаліст відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Литовченко Ю.С. в судовому засіданні повністю підтримала позов та просила суд його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Крім того представник наголосила, що обставини, на які відповідачка посилалася у відзиві на позов, не є предметом доказування у спорі про повернення дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. Наголосила, що відповідачка не позбавлена права повернутися разом із дитиною до країни постійного мешкання дитини. Відповідач [PERSON] та її уповноважений представник адвокат Тимошенко Л.В. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Крім того, відповідачка зазначила, що вона побоюється за безпеку своєї дитини, оскільки в присутності [PERSON] позивач неодноразово поводив себе агресивно, неодноразово застосовував психологічне насильство, свідком якого була дитина, погрожував їй відібрати дитину та відповідачку видворити зі Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. Крім того відповідачка наголосила, що строк дії її партнерської візи, що надавала право перебувати у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії, сплинув 19.07.2020 року, та навіть у разі задоволення позову вона буде позбавлена можливості виїхати разом з дитиною до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, а розлучення Єви з матір`ю створить для дитини нетерпиму обстановку та негативно вплине на її психоемоційний стан. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент служб у справах дітей Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області правом на участь представника в судовому засіданні не скористалася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином. 15.06.2021 року до суду надійшла заява, в якій уповноважений представник Департаменту служб у справах дітей Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області Побережська Ю.Г. просила розглядати справу без участі представника третьої особи та ухвалити рішення на розсуд суду з урахуванням житлових та майнових прав дитини. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, суд встановив наступне. 21.02.2017 року Шевченківським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, було зареєстровано шлюб між [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] , про що зроблений відповідний актовий запис № 238. Від шлюбу у [PERSON] (Afred Andrews Latif) та [PERSON] [INFO] народилася дитина [PERSON] , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області зроблено актовий запис № 697 від 27.10.2017 року та видано Свідоцтво про народження Серії [NUMBER] від 27.10.2017 року. Позивач в позовній заяві наголосив, що не заперечувалося відповідачем по справі, що через деякий час після народження дитини (навесні 2018 року) родина переїхала до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, де проживали у м. Хов в будинку батьків позивача. 24 липня 2020 року відповідачка повідомила позивача, що піде гуляти в парк, щоб зустрітися з подругою, яка мала надати велосипед для [PERSON] . Того ж дня відповідачка смс повідомленням проінформувала позивача про те, що вона звернулася до організації ««Womens Aid» («Допомога жінкам») і їй надали житло, а також, що вона не може повідомити де вони перебувають. Протягом кількох наступних днів позивач повідомив поліції та соціальним службам про те, що його донька та дружина зникли. Поліція склала заяву про зникнення безвісти, але не розпочала розшуку. Пізніше поліція повідомила заявника про те, що проти нього було висунуте обвинувачення у контролюючій та насильницькій поведінці, та що офіцери поліції зконтактуються із ним та викличуть його на допит. Поліція так і не викликала заявника на допит, та справу було переведено ними у категорію "необхідність вчинення дій відсутня" на початку вересня 2020 року. Позивачем також було подано заяву в суд Великобританії про видання Розпорядження про заборонені дії та Розпорядження про домовленості про дитину, копії яких долучені до матеріалів справи. Після того, як заяву призначили до розгляду, суд повідомив позивача, що організація "Кафкасс" зв`язувалась із [PERSON] , та що [PERSON] з [PERSON] виїхали з Великобританії та мешкають з матір`ю [PERSON] в Україні. Позивач наголосив, що він не надавав дозволу на вивіз [PERSON] із цієї юрисдикції, та побоюється за добробут дитини в Україні. Позивач вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача, адже ані усної, ані письмової згоди на зміну постійного місця проживання малолітньої [PERSON] він не давав. В зв`язку з цим, 1 грудня 2020 року до Міністерства юстиції України, як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року), через Центральний орган Великобританії надійшла заява позивача про сприяння поверненню дитини до Великобританії. 08.01.2020 року Міністерство юстиції України через Відділ судової роботи та міжнародної правової допомоги Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) звернулося до Відповідача з метою роз`яснення положень Конвенції 1980 року та отримання згоди на добровільне повернення дитини до Сполученою Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. 18.01.2021 року відповідачка надіслала пояснення, відповідно до яких вона повідомила, що вона з дитиною відмовляється повертатися у Великобританію у зв`язку з тотальним контролем батьків чоловіка за її життям та нездатністю батька дитини забезпечити сім`ю матеріально. 02.11.2020 року Суд із сімейних справ графства Сассекс, що засідає у м. Брайтон, визнав юрисдикцію розглядати справу щодо дитини [PERSON] та призначив слухання справи на 01.12.2020 року. Наступне судове засідання у справі було призначене на 11.05.2021 року. Позивач вважає, що відповідачка порушує право дитини на належне батьківське виховання, а також його право особисто брати участь у вихованні дитини, право дитини та позивача на безперешкодне спілкування, право позивача на визначення місця проживання дитини. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Згідно з\~частиною 1\~статті 3Закону України «Про міжнародне приватне право», якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору. Частиною 1 статті 4 цього Закону визначено, що право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Питання повернення дитини, яка не досягла 16 років і незаконно переміщена або утримується на території Україні, до держави постійного місця проживання дитини вирішується на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналась Законом України від 11.01.2006 року №3303-ІУ і яка набула чинності для України з 01.09.2006 року. Відповідно до статті 3 Конвенції 1980 року, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування, за умови, що у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або могли б здійснюватись, якби не переміщення (утримування). Стаття 5 Конвенції визначає для її цілей "права піклування" включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини. Норма статті 2 Конвенції 1980 року зобов`язує державу Україну вжити усіх належних заходів для забезпечення негайного повернення дитини, для здійснення позивачем ефективно його прав. Згідно з роз`ясненнями Міністерства юстиції України від 29 серпня 2011 року тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватися лише за погодженням з іншим із батьків. В тих випадках, коли дитина виїжджає з одним із батьків без дозволу іншого з батьків, має бути невідкладно постановлено рішення про її повернення, зокрема, до постійного місця проживання в іноземній державі. Виходячи зі змісту положень статті 3 Конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції. Відповідно до пунктів 1 та 2 статті 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Конвенція визначає вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного її проживання. Відповідно до статті 13 Конвенції судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання; b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Стаття 20 Конвенції передбачає, що у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод. Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини. Відповідачка [PERSON] наголосила, що до і після укладення з позивачем шлюбу та деякий час після народження дитини її родина мешкала за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] з ними не мешкав, інколи приїжджав. На момент народження доньки [PERSON] присутнім не був та приїхав коли їй виповнилось два місяці. Через деякий час після народження доньки вони переїхали за місцем її теперішньої реєстрації в місті Харкові за адресою: [ADDRESS] . Навесні 2018 року відповідачка з донькою поїхали до [PERSON] ( [PERSON] ) в Англію, де мешкали у будинку його родини, в якому їм була виділена одна кімната. За твердженням відповідачки за час мешкання в будинку батьків, [PERSON] ( [PERSON] ) у достатній мірі не утримував її та доньку, влаштуватись працювати вона не мала можливості, оскільки постійно доглядала та виховувала дитину, крім цього, донька не відвідувала жодних гуртків. Відповідачкою надані\~відповідні докази,\~на підтвердження\~того,\~що дитина [PERSON] мешкає разом з нею за місцем її проживання та забезпечена всім необхідним; що дитина щоденно відвідує дитячий садок КЗ «ДНЗ № 294» група № 12 з 09 грудня 2020 року, про що свідчить відповідна довідка № 5 від 12.01.2021 року; два рази на тиждень займається танцями, що підтверджується сертифікатом ALL STARS dance centre, квитанціями та чеками про оплату танцювального гуртка; два рази на тиждень займається уроками англійської мови, що підтверджується відповідною довідкою від 27.07.2020 року English Bunny School, два рази на тиждень відвідує розвиваючі зайняття, спостерігається у педіатра в поліклініці за місцем мешкання про що, було підписано відповідну декларацію № 0001-35К8-6800 у КНП «Міська дитяча поліклініка № 15» Харківської міської ради. Відповідачкою надана до матеріалів справи копія Довідки № 12972 про реєстрацію особи громадянином України, виданої 28.08.2020 року першим заступником начальника ГУ ДМС України в Харківській області, зі змісту якої вбачається, що [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Харкова, згідно з прийнятим 28.08.2020 року ГУ ДМС України в Харківській області рішенням, набула громадянство України на підставі частини 1 статті 7 Закону України «Про громадянство України». Відповідно до законодавства України [PERSON] є громадянином України з моменту народження. Відповідачка наголосила, що вона має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело доходу, створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Про факт адаптації дитини до умов проживання в Україні свідчать наступні обставини: відвідування дитиною різноманітних гуртків, дошкільних навчальних закладів, наявність у неї друзів, захоплень, сталих сімейних зв`язків, її забезпечення медичним доглядом. Окрім того, не вживається жодних заходів, щодо перешкоджання спілкування [PERSON] з [PERSON] ( [PERSON] ) та його батьками (бабусею та дідусем [PERSON] ), а навпаки завдяки відеодзвінкам через мережу Інтернет, останні спілкуються з дитиною кілька днів на тиждень по дві години, коли вони цього забажають і якщо це не суперечить інтересам [PERSON] . Крім цього, відповідачка стверджує, що повідомляла позивачеві, що не буде заперечувати проти зустрічі з Євою на території України. Також відповідачкою наданий до суду акт обстеження умов проживання. складениий службою у справах дітей по Немишлянському району у м. Харкові, зі змісту якого вбачається, що відповідним спеціалістом було проведено обстеження умов проживання малолітньої [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , за результатами якого було зазначено, що для виховання, розвитку та безпечного перебування дитини в приміщенні, матір`ю створені всі необхідні умови. Також, відповідачка зазначила, що в провадженні Фрунзенського районного суду м. Харкова знаходиться цивільна права № 645/6398/20, провадження № 2/645/497/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини. Разом з тим, слід зазначити, що суд, розглядаючи цей позов, не має вдаватися до з`ясування обставин, які не є предметом доказування у спорах про повернення дитини до країни її постійного проживання в контексті Гаазької конвенції. Наразі не вирішується питання щодо визначення місця проживання дитини, тому посилання відповідачки на забезпечення нею належних умов для проживання та виховання дитини в Україні не має жодного доказового значення. Конвенція 1980 року покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини до країни її постійного проживання. Відповідно до статей 12, 81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89\~ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд з прав людини у справі «Х проти Латвії» («X v. Latvia») № 27853/09 (§ 101) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької Конвенції 1980 року запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 Конвенції національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого Суд розглядає відповідно до Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою. Стаття 8 Гаазької Конвенції 1980 року покладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Гаазької Конвенції 1980 року, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції 1980 року. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій Конвенції 1980 року, яка повинна тлумачитися вузько (§ 107). Як зазначено в Правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в Постанові від 25 грудня 2013 року (справа N 6-117цс13) «Вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави». В ході розгляду цієї справи відповідачка, в обґрунтування своїх заперечень проти заявленого позивачем позову, посилається на те, що головними причинами виїзду її з малолітньою [PERSON] зі Сполученою Королівства Великої Британії та Північної Ірландії були постійні сплески агресії зі сторони [PERSON] ( [PERSON] ), систематична контролююча та насильницька поведінка з його боку, а також контролююча поведінка з боку його батьків, вчинення психологічного насилля та морального приниження щодо неї в присутності дитини, що негативно впливало на психіку дитини, про що свідчить заява та рапорт працівників поліції Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. Відповідачка наголосила, що вона вимушена була залишити Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії для забезпечення безпеки та добробуту малолітньої дитини. Відповідно до Висновку за результатами психологічного дослідження [PERSON] , [INFO] , складеного 14.06.2021 року практичним психологом, кандидатом психологічних наук, доцентом кафедри соціології та психології Харківського національного університету внутрішніх справ, психологом-фахівцем Зеленої кімнати ХНУВС (диплом [NUMBER] , виданий Харківським національним університетом внутрішніх справ 18.07.2009 року), яка має відповідний стаж роботи на посаді «практичного психолога» з дітьми, за результатами гри, бесіди, тестування та аналізу малюнків [PERSON] , констатовано середній рівень психосоціального функціонування, що є прийнятним рівнем, який не потребує втручання спеціалістів психологічного та медичного профілю. Дитина має відповідний віку рівень розвитку психо-емоційної, комунікативної та інтелектуальної сфер, адекватну самооцінку та позитивне самосприйняття. Проте у дитини спостерігається підвищений рівень тривоги на фоні ситуації розлучення в родині та страх втрати матері. До матері [PERSON] спостерігається позитивне ставлення та наявний емоційний зв`язок, що зазначено в особливостях відношення та спілкування. Особа батька [PERSON] викликає амбівалентні почуття, що відображено у ігровій діяльності та малюнках дитина, з одного боку, сумує за тією сім`єю та батьком, що були, з іншого, відчуває тривогу та злість. Особливості виховання матері [PERSON] є такими, що сприяють позитивному розвитку дитини [PERSON] , а також виявляють добре налагоджену взаємодію матері та дитини. Суд бере до уваги, що строк дії візи [PERSON] , відкритої відповідачці як дружині позивача, сплив 19.07.2020 року, а позивач цю візу не продовжив, таким чином відповідачка позбавлена можливості повернутися до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії Республіки разом з малолітньою донькою. Крім того, відповідач наголосила, що заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 січня 2021 року по справі № 645/5606/20, провадження № 2/645/380/21 шлюб між [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] розірвано. Відповідно до інформації, яка міститься на офіційному сайті Єдиного реєстру судових рішень, вищевказане рішення набрало законної сили 16 лютого 2021 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/94217938). Суд бере до уваги, що виїзд відповідачки до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії Республіки утруднений необхідністю отримання нею візи та є обтяжливим, виходячи з фінансових міркувань, оскільки [PERSON] на цей час самостійно утримує малолітню дитину, батько матеріальної допомоги не надає та, за твердженням відповідачки, навіть не пропонує надавати таку допомогу. Доказів зворотнього ані позивачем, ані його уповноваженим представником суду не надано. При цьому суд не вбачає підстав можливості розраховувати відповідачці на підтримку позивача в отриманні нею візи, оскільки у відповідачки припинилися подружні відносини з позивачем. Крім того у [PERSON] немає особистого житла на території Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. Вказані обставини зумовлять переривання зв`язку матері з дитиною у випадку повернення дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії Республіки. Суд вважає, що факти, встановлені в ході розгляду цієї справи, а також наведені пояснення відповідачки підтверджують її доводи про відсутність у неї можливості вільно їздити до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії Республіки у разі задоволення позову та розлучення її із дитиною. З огляду на зазначене, існує серйозний ризик того, що повернення до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної чи психологічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункту «в» частини першої статті 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року). Дитина знаходиться у віці, коли потребує тісного емоційного контакту з матір`ю, що є запорукою гармонійного розвитку дитини, тому вона не повинна розлучатися з матір`ю. Дитина не має тісного психологічного контакту з батьком. З огляду на вік дитини розлучення з матір`ю створить для дитини нетерпиму обстановку. У контексті винятків, передбачених Гаазькою конвенцією, суд вважає, що досліджені у цій справі належні та допустимі докази є достатніми для підтвердження заперечень відповідачки проти повернення дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії Республіки. Право батьків і дітей бути поряд один із одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, що можуть перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 ЄКПЛ. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не згідно із законом, не відповідає легітимним цілям, переліченим у пункті 2 цієї статті, та не може вважатися необхідним у демократичному суспільстві. З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про забезпечення повернення малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , до Сполученого Королівства Великої Британії та Півнінчої Ірландії, задоволенню не підлягають. При цьому слід зазначити, що відмова у задоволенні позову у цій справі становить втручання у гарантоване статтею 8 ЄКПЛ право позивача, але з огляду на викладене вище немає жодних підстав стверджувати про порушення такого права у світлі пункту 2 статті 8 ЄКПЛ. Відмова у задоволенні позову ґрунтується на приписах Гаазької конвенції, що визначає низку випадків, за яких національні органи можуть відмовити у поверненні дитини. Отже, за пунктом 2 статті 8 ЄКПЛ втручання у право позивача є таким, що встановлене законом, а останній характеризувався належною якістю і дозволяв позивачеві прогнозувати можливість відмови у поверненні дитини, зокрема через існування серйозного ризику заподіяння шкоди психіці дитини у разі її повернення. З огляду на встановлені судом ризики (пункт «b» першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції) втручання у право позивача, гарантоване статтею 8 ЄКПЛ, переслідує легітимну мету, а саме захист прав і свобод дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини, яку Верховна Рада України ратифікувала 27 лютого 1991 року). Держави-учасниці забезпечують те, щоби дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини (частина перша статті 9 вказаної Конвенції). Принцип додержання найкращих інтересів дитини також закладений і в Гаазькій конвенції. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій конвенції виключення, зокрема у випадку серйозного ризику того, що повернення дитини завдасть їй фізичної чи психічної шкоди. Задля досягнення означеної вище легітимної мети та найкращого задоволення інтересів дитини за існування встановленого судом на підставі належних, допустимих і достатніх доказів серйозного ризику того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння шкоди психіці, суд вважає, що відмова у позові є виправданою. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed