Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

До суду з названим позовом звернулася [PERSON], посилаючись на те, що рішенням виконкому Ставищенської селищної ради від 26 листопада 2009 року за № 180 їй видано ордер на вселення і проживання у квартирі [ADDRESS], в якій вона зареєстрована та проживала до 29 березня 2011 року, після чого, відбувала покарання в місцях позбавлення волі. Рішенням виконкому Ставищенської селищної ради від 16 листопада 2012 року за № 220 ордер на вселення і проживання у вищевказаній квартирі було видано сім'ї [PERSON], яка складається з двох осіб. У пункті 2 даного рішення зазначено, що втратили чинність, рішення виконкому за № 39 від 25.03.2009 року у частині, що відноситься до гуртожитку [ADDRESS], рішення виконкому селищної ради за № 180 від 26.11.2009 року та рішення виконкому селищної ради за № 236 від 09.09.2011 року. Вважає, що рішення виконкому Ставищенської селищної ради за № 220 від 16 листопада 2012 року частково незаконним. На час винесення виконкомом селищної ради зазначеного рішення вона не була виселена з цієї квартири у відповідності до вимог ст. 132 Житлового кодексу України і була у ній зареєстрована, а [PERSON] не була одинокою, а мала доньку, тобто у них були різні сім'ї. Крім того, виконком Ставищенської селищної ради, визнаючи рішення виконкому Ставищенської селищної ради за № 180 від 26.11.2009 року таким, що втратило чинність, не обгрунтував його ніякими фактами, а лише послався на клопотання Ставищенського житлово-комунального підприємства і на п. "б" ст. 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Норма вказаного Закону передбачає видачу ордерів на заселення жилої площі в будинках державних та комунальних організацій і не стосується права на визнання рішення такими, що втратили чинність. Даним рішенням селищна рада порушила її законні права та інтереси щодо права на проживання у гуртожитку, тому що вона не має власного житла. Також, виконавчий комітет Ставищенської селищної ради Київської області рішенням № 86 від 18 червня 2014 року зняв статус гуртожитку з квартири [ADDRESS], у зв'язку з її реконструкцією та надав сім'ї [PERSON] дозвіл, відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", на приватизацію квартири [ADDRESS]. Дане рішення є незаконним, оскільки вказана квартира з зазначених вище підстав останнім у користування була надана незаконно. В подальшому у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 792131632242 незаконно зареєстрована спірна квартира за [PERSON] та [PERSON], запис про право власності на яку слід виключити з вказаного Державного реєстру. Судового рішення про виселення позивача із даної квартири або визнання такою, що втратила право проживання на даний час, немає. Позивач просить суд визнати частково незаконним та скасувати рішення № 220 від 16 листопада 2012 року виконкому Ставищенської селищної ради у частині видачі ордера на вселення у квартиру [ADDRESS] [PERSON], сім'я якої складається з двох осіб, та у частині визнання рішення виконкому Ставищенської селищної ради за № 180 від 26 листопада 2009 року таким, що втратило чинність; визнати частково незаконним рішення виконавчого комітету Ставищенської селищної ради № 86 від 18 червня 2014 року у частині надання сім'ї [PERSON] дозволу на приватизацію вищевказаної квартири; виключити з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про право власності об'єкта нерухомого майна реєстраційний номер 792131632242, номер запису про право власності 12314274, дата реєстрації 26.11.2015 року, власник [PERSON] та номер запису про право власності 12314260, дата реєстрації 26.11.2015 року, власник [PERSON]; виселити [PERSON] та її неповнолітню дочку [PERSON] із спірної квартири та вселити її (позивача) у вказану квартиру. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, підтвердили обставини, викладені в позові, додатково суду пояснили, що вказана будівля споруджена до 1917 року, в даний час обліковується на балансі Ставищенського ЖКП. Проте, хто є власником даної будівлі та з яких підстав перебуває на балансі у даному підприємстві їм не відомо. На час надання спірної квартири позивачу та її чоловіку площа квартири [ADDRESS] був один. Представник відповідачів [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] - [PERSON] та представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, зазначивши, що у зв'язку з тривалим не проживанням позивача в квартирі [ADDRESS], приміщення прийшло в аварійний стан, яке продовжувало погіршуватися, спричинивши пошкодження майна сусідніх квартир, що завдало шкоди інтересам суспільства, у зв'язку із чим і було прийняте рішення № 220 від 16.11.2012 року. Твердження позивача про те, що вищевказана квартира набута відповідачами неправомірно є помилковим, оскільки, реєстрація права власності на дану квартиру відбулася у відповідності до чинного Законодавства України. За період проживання у вказаній квартирі неодноразово здійснювалося поліпшення умов проживання. Крім того, Законодавством заборонено позбавляти неповнолітніх дітей права користування житловим приміщенням. Неповнолітня [PERSON] є інвалідом дитинства, потребує постійного лікування та відповідних умов проживання. Представник відповідача Ставищенської селищної ради Київської області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши у судовому засіданні, що оскільки у спірній квартирі проживає неповнолітня особа, тому виконавчий комітет Ставищенської селищної ради, як орган опіки і піклування, заперечує проти задоволення позовних вимог. Представник відповідача відділу державної реєстрації Ставищенської районної державної адміністрації Київської області в судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив (т. 1 а.с. 170). Представник третьої особи Ставищенської районної державної адміністрації Київської області в судове засідання не прибув., Третя особа про розгляд справи повідомлена належним чином, причини неявки представника суду не повідомила (т. 1 а.с. 169). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він є рідним братом позивача, та йому відомо, що остання раніше проживала у спірній квартирі. Суд, розглянувши матеріали справи заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень та дослідивши письмові докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до копії архівного витягу з протоколу № 17 засідання виконавчого Комітету Ставищенської районної ради депутатів трудящих Київської області від 5 листопада 1968 року (т. 2 а.с. 13), будинок районного відділу народної освіти по [ADDRESS], загальною площею 175 кв. м та житловою площею 115 кв. м передано Ставищенському житловому управлінню та зараховано в житловий фонд управління. Відповідно до довідки Ставищенського ЖКП від 3 жовтня 2017 року (т. 1 а.с. 230) житловий будинок, розташований по [ADDRESS] обліковується на балансі підприємства. Згідно з копією картки складського обліку товарів № 01/110 (т.2 а.с. 14 зв.) будинок по [ADDRESS], 1917 року забудови, відноситься до житлового фонду. З копії технічної документації, наявної в матеріалах інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] (т. 1 а.с. 236-240) встановлено, що в період з 25 листопада 2002 року по 1 листопада 2017 року в КП КОР „Південне бюро технічної інвентаризації" спірна квартира не зареєстрована як гуртожиток. Рішенням виконкому Ставищенської селищної ради від 25 березня 2009 року № 38 (т. 1 а.с. 11) двокімнатній квартирі [NUMBER] загальною площею 55,8 кв. м, житловою площею 41,2 кв. м у будинку по [ADDRESS] надано статус гуртожитку. Проте, позивачем та її представником суду не надано докази, що даний будинок зареєстрований як гуртожиток у відповідному виконавчому комітеті, а в судовому засіданні даних обставин судом не встановлено. Відповідно до копії рішення виконкому Ставищенської селищної ради від 25 березня 2009 року № 39 (т. 1 а.с. 226), копії контрольного талону до ордера (т. 1 а.с. 228) судом встановлено, що рішенням виконкому Ставищенської селищної ради [PERSON] видано ордер на вселення і проживання в гуртожитку [ADDRESS] Згідно з копії свідоцтва про шлюб серії 1-ОК № 057593 (т. 1 а.с. 227) судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 30 жовтня 2009 року. З копії рішення виконкому Ставищенської селищної ради від 26 листопада 2009 року № 180 (т.1 а.с. 12), копії ордеру (т. 1 а.с. 13), копії талону до ордера (т. 1 а.с. 14, 194) та копії довідки про реєстрацію місця проживання особи від 7 листопада 2017 року № 278 (т. 1 а.с. 15) судом встановлено, що виконком Ставищенської селищної ради, розглянувши заяву [PERSON], дружини [PERSON], вирішив видати їй ордер на вселення і проживання в гуртожитку по [ADDRESS], в якій останню було зареєстровано. Вироком Ставищенського районного суду від 8 вересня 2011 року (т. 1 а.с. 16) [PERSON] було засуджено до позбавлення волі на 9 років, а строк відбуття покарання рахувався з 29 березня 2011 року. 25 травня 2017 року остання була звільнена з місць позбавлення волі (т. 1 а.с. 23). 11 липня 2017 року [PERSON] звернулася із заявою до голови селища Ставище про надання їй житла, в зв'язку з безпідставним позбавленням її житлової площі по [ADDRESS], що підтверджується копією заяви (т. 1 а.с. 24). Проте, на даний час позивачу житла не надано. 16 листопада 2012 року рішенням виконкому Ставищенської селищної ради за № 220, вирішено видати ордер на вселення в гуртожиток [ADDRESS] [PERSON], сім'я якої складається із двох осіб та визнано такими, що втратили чинність рішення виконкому селищної ради: № 39 від 25 березня 2009 року в частині, що відноситься до гуртожитку [ADDRESS]; від 26 листопада 2009 року № 180 та від 9 вересня 2011 року № 236, що підтверджується копією даного рішення виконкому Ставищенської селищної ради (т. 1 а.с. 19 -20, 192-193). Відповідно до копії акту тимчасової комісії селищної ради від 4 червня 2014 року (т. 1 а.с. 229) встановлено, що вказана комісія запропонувала виконкому селищної ради зняти з квартири [ADDRESS] статус гуртожитку та надати дозвіл на приватизацію квартири [ADDRESS] сім'ї [PERSON] Рішенням виконкому Ставищенської селищної ради від 18 червня 2014 року № 86 (т. 1 а.с. 22) знято статус „гуртожиток" з квартири [ADDRESS], в зв'язку з її реконструкцією та надано відповідачам дозвіл на приватизацію даної квартири, в якій вони зареєстровані та проживають. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 30 листопада 2017 року (т. 1 а.с. 30) судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності, б/н, виданого 16 квітня 2015 року Ставищенською селищною радою відповідачам [PERSON] та [PERSON] належить по ? частині квартири [ADDRESS], загальною площею 65,1 кв. м, житловою площею, 45,3 кв. м. Неповнолітня відповідач [PERSON], [INFO], є дитиною інвалідом до 18 років (т. 1 а.с. 94-95, 145, 146, т. 2 а.с. 18). Відповідно до копії розпорядження Ставищенської РДА від 6 травня 1999 року (т. 2 а.с. 15 зв.), витягу із Статуту Ставищенського ЖКП (т. 2 а.с. 16) встановлено, що Ставищенське ЖКП є юридичною особою, яка самостійно здійснює свою діяльність з метою задоволення потреб жителів селища Ставище житлово-комунальними та іншими видами послуг. Засновником підприємства є територіальна громада в особі Ставищенської селищної ради. Майно підприємства перебуває в комунальній власності. Згідно копії архівного витягу з протоколу № 17 засідання виконавчого Комітету Ставищенської районної ради депутатів трудящих Київської області від 5 листопада 1968 року (т. 2 а.с. 13), будинок районного відділу народної освіти по [ADDRESS], передано Ставищенському житловому управлінню та зараховано в житловий фонд управління. Згідно довідки Ставищенського ЖКП від 3 жовтня 2017 року (т. 1 а.с. 230) житловий будинок, розташований по [ADDRESS] обліковується на балансі підприємства. Враховуючи, що відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 53 ЦПК України судом при вирішення питання про відкриття провадження у справі про обставини, зазначені у вищезазначених документах відомо не було і позивачем в підготовчому провадженні клопотання про залучення Ставищенське ЖКП в якості третьої особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, заявлено не було, а вищезазначені документи представником позивача були подані до канцелярії суду 5 грудня 2018 року та 26 грудня 2018 року, тобто вже під час судового засідання, тому судом не було залучено дане підприємство в якості третьої особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору у даній справі. Відповідно до ч. 4 ст. 77 ЦПК України суд не бере до уваги витяг з протоколу № 15 засідання житлової комісії при виконкомі Ставищенської селищної ради (т. 1 а.с. 241-242), копії протоколу засідання житлової комісії при виконкомі Ставищенської селищної ради за участю [PERSON] від 21 липня 2017 року (т. 1 а.с. 25), копії інвентаризаційної справи Білоцерківського МБТІ будівлі по [ADDRESS] (т. 1 а.с. 126-137), висновок про результати розгляду звернення [PERSON] від 22 вересня 2017 року (т. 1 а.с. 28), оскільки вони не стосуються предмету доказування. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК Української РСР. Згідно зі статтею 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв'язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, в якій особам у зв'язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа. Вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, суди повинні з'ясовувати, чи є гуртожитком будинок, приміщення в якому займає особа, зокрема: чи зареєстрований він як гуртожиток у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради, чи побудований будинок як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний, з яких підстав особа була вселена до гуртожитку, чи видавався, відповідно до статті 129 ЖК Української РСР та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208, ордер на зайняття особою жилої площі в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу, чи є дійсним цей ордер. Аналогічний правовий висновок сформулюваний Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 686/22756/16-ц провадження № 61-10170св18. Позивачем на її представником не надано суду доказів щодо підстав та періоду, на який було надано [PERSON] та її чоловіку [PERSON] право на проживання у спірній квартирі та того, що на час видачі останнім ордерів на вселення у квартиру [ADDRESS], дана будівля мала статус гуртожитку та була зареєстрована відповідно до вимог ст. 127 ЖК Української РСР у відповідному виконавчому комітеті, а судом даних обставин не встановлено. Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановлених цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі вищевикладеного, судом не встановлено порушення прав позивача, оскільки останньою не доведено законності отримання нею спірної кімнати, а в подальшому порушення її права з боку відповідачів, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed