Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] третя особа Бірківська сільська рада Зіньківського району Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Відповідачі,[PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, але направили до суду клопотання в якому, просили суд розглянути справу за їх відсутності. Позовні вимоги визнали частково. Третя особа, Бірківська сільська рада Зіньківського району Полтавської області в судове засідання не з'явилася, але направила до суду клопотання в якому, просила суд розглянути справу за її відсутності. Заслухавши позивача, [PERSON], яка підтримала позовні вимоги, відповідача, [PERSON] та представника відповідача, [PERSON], які позовні вимоги визнали, зачитавши заяви відповідачів, [PERSON] та [PERSON] які позовні вимоги визнали частково, зачитавши заяву третьої особи, розглянувши наявні матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, і давши їм належну оцінку, суд знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою… Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст.316 ЦК України "Правом власності є право особи на річ (майно), особа здійснює відповідно до закону за своєю волею..." У відповідності до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. У відповідності до ст.1218 ЦК України ,До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті". Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України "спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її". Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи "майна" за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини "майном" в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права за укладеним договором. В судовому засіданні було встановлено, що [INFO] помер чоловік позивачки, [PERSON], свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с.7). За життя [PERSON] заповіту не склав. Спадщину чоловіка позивачка прийняла, як спадкоємець за законом, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. За заявою [PERSON] нотаріус Зіньківської державної нотаріальної контори, 06 березня 2013 року завела спадкову справу № 64-2013 (а.с.17). Окрім позивачки, спадщину [PERSON] прийняла його донька [PERSON], якій рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 10 червня 2013 року визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини. До складу спадщини [PERSON] входить його право на 1/4 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS], який вцілому складається з будівель та споруд, позначених на плані земельної ділянки літерами: житловий будинок літ. А-1, літня кухня літ. Б, сарай літ.б-1, сарай літ. В, сарай літ.Г, сарай літ. Д, колодязь питний №1, ворота огорожі №2, огорожа №3 (а.с.11-14). Відповідно до довідки Бірківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області № 379, будинковолодіння в [ADDRESS], згідно погосподарської книги № 3, особовий рахунок [NUMBER], станом на 01.07.1990 року відносилося до типу двору колгоспника (а.с.9). Згідно довідки №51 від 29.01.2015 року Бірківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, на момент смерті [PERSON], який помер [INFO], згідно земельно-кадастрової книги Бірківської сільської ради №1, у його користуванні перебували земельні діляки загальною площею 0,40 га, в тому числі для будівництва, обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд 0,08 га.. На звернення позивачки до Зіньківської державної нотаріальної контори по питанню отримання свідоцтва про право на спадщину, їй було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок (а.с.16). Станом на 15.04.1991 р. вказаний вище житловий будинок мав статус колгоспного двору, членами якого, відповідно до довідки Бірківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - донька (а.с.10). Відповідно до ст.ст.120, 123 ЦК Української РСР, встановлюється рівність часток кожного із співвласників колгоспного двору. Таким чином частка кожного із співвласників станом на 15.04.1991 року складала 1/4. Позивачем не надано доказів того, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] вийшли із членів колгоспного двору та доказів того що її частка має бути збільшена. Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 11 жовтня 2013 року будинок та господарськопобутові споруди збудовано в період часу з 1950 року по 1955 рік (а.с.11-15). Виходячи із наведеного та пояснень позивачки про те, що фактично проживати в даному господарстві вона стала з 1999 року, хоча шлюб зі спадкодавцем було укладено 25.08.2001 року (а.с.4, 6), суд приходить до висновку про неможливість збільшення частки позивачки, [PERSON], в майні колгоспного двору на підставі її не значної участі працею та коштами в господарстві колгоспного двору. Відповідно до ч.1 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, на думку суду, позивач, [PERSON] частково не довела всіх обставини, на які вона посилалась. Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно роз'яснень Державної реєстраційної служби України від 12.03.2013 № 95-06- 15-13 "Щодо державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 1992 року" для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05.08.1992 року, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна. Згідно зі ст.5 ЦК України, до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс України PCP (в редакції 1991 року), Закон України PCP "Про власність" (в редакції 1991 року).

Outcome: partial