Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Дослідне господарство «Агроспілка» Національного наукового центру «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О.Н. Соколовського», треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: національний науковий центр «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О.Н.Соколовського», відділ «Центр надання адміністративних послуг» Виконавчого комітету Марківської селищної ради про звільнення з посади керівника та зобов`язання виключити з реєстру запис про керівника (виконуючого обов`язки) та представника підприємства. Позов обґрунтовано тим, що позивача, наказом Національного наукового центру «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О.Н.Соколовського» від 10.11.2014 р. № 202-к/тр, [PERSON] було звільнено від виконання обов`язків директора Державного підприємства «Дослідне господарство «Агроспілка» Національного наукового центру «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О.Н. Соколовського». Наказом Державного підприємства «Дослідне господарство «Агроспілка» Національного наукового центру «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О.Н. Соколовського» від 10.11.2014р. № 38-к [PERSON] звільнено з посади заступника директора з фінансово-економічних питань Державного підприємства «Дослідне господарство «Агроспілка» Національного наукового центру «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О.Н. Соколовського» за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Наразі [PERSON] значиться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, керівником (виконуючим обов`язки) та представником Державного підприємства «Дослідне господарвто «Агроспілка» Національного наукового центру «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О.Н. Соколовського» і вона несе персональну відповідальність за стан та діяльність цього господарства. Однак [PERSON] звільнена від виконання обов`язків директора та взагалі з роботи з Державного підприємства «Дослідне господарство «Агро спілка» Національного наукового центру «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О.Н. Соколовського» з 10.11.2014 р. за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Отже, Державне підприємство «Дослідне господарство «Агроспілка» Національного наукового центру «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О.Н. Соколовського» не вжило та продовжує ухилятися від вчинення необхідних дій для державної реєстрації змін до відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення повноважень [PERSON] як керівника (виконуючого обов`язки) та представника починаючи з 10.11.2014р., чим порушує права та законні інтереси останньої на розірвання договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, згідно з правилами ст. 38 КЗпП України. Для того, щоб припинення повноважень [PERSON] як керівника (виконуючого обов`язки зазначеного підприємства, було зареєстроване, потрібно внести необхідні зміни до відомостей які знаходяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Для цього державному реєстратору потрібно подати вичерпний перелік документів, у тому числі нотаріально засвідчений Наказ Національного наукового центру «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О.Н.Соколовського» від 10.11.2014р. № 202-к/тр про звільнення [PERSON] від виконання обов`язків директора ДП «Дослідне господарство «АГРО СПІЛКА» Національного наукового центру «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О.Н Соколовського». Однак на момент його видачі даний наказ нотаріально не посвідчувався, а лише завірявся печаткою підприємства. Оскільки ДП «Дослідне господарство «Агроспілка» Національного наукового центру «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О.Н Соколовського» знаходиться на території проведення антитерористичної операції [PERSON] не могла забезпечити проведення реєстрації змін до відомостей про керівника без попередньої державної реєстрації зміни місцезнаходження вказаного державного підприємства. Рішення про зміну місцезнаходження господарства з території проведення антитерористичної операції на територію, на якій органи державної влади України повною мірою здійснюють повноваження, не приймалося. Тому, вирішення зазначеного питання можливо лише за рішенням суду. Позивач [PERSON] в судове засідання 06.04.2021 року не з`явилася, однак її представник адвокат Левченко М.В., подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та про підтримання вимог заявленого позову. Представник відповідача ДП «Дослідне господарство «Агроспілка» Національного наукового центру «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О.Н. Соколовського» про час і місце судового засідання повідомлявся - через оголошення на офіційному веб-порталі "Судова влада України" на веб-сайті Марківського районного суду в розділі "Громадянам, що мешкають в зоні АТО", оскільки місцезнаходження відповідача є тимчасовоокупована територія куди підприємством поштового зв`язку "Укрпошта" не здійснюється доставка поштової кореспонденції. Клопотань чи заперечень суду не надано. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи національного наукового центру «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О.Н. Соколовського» в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його присутності та письмові пояснення, зі змісту яких вбачається, що позовні вимоги ними визнані та зазначено, що у зв`язку з проведенням воєнних дій на території місцезнаходження ДП «Дослідне господарство «Агроспілка» Національного наукового центру «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О.Н. Соколовського» та неможливістю здійснення фінансово-господарської діяльності підприємства, за наказом Господарства від 16.06.2014 року №4 з 16 червня 2014 року його діяльність призупинена й до даного часу не поновлена. Правоустановчі та фінансові Господарства до початку антитерористичної операції в Луганській області зберігалися в адміністративній будівлі Господарства, в селищі Металіст. Наразі Інститут не має доступу до будівель та споруд, а разом із тим до документації Господарства. До території селища Металіст неможливо здійснювати поштові відправлення та відсутній будь-який зв`язок із головними спеціалістами Господарства. До 10.11.2014 року виконувала обов`язки директора Господарства [PERSON] . У відповідності з наказом Інституту від 10.11.2014 року № 202-к/тр та на підставі наказу по Господарству [PERSON] була звільнена з посади згідно поданої нею заяви. Згідно наказу Інституту від 10.11.2014 року № 203-к/тр [PERSON] виконував обов`язки директора Господарства в період з 11.11.2014 по 30.06.2016. Згідно з поданою [PERSON] заявою від 24.06.2016 та наказу Інституту від 30.06.2016 № 167-к/тр він був звільнений від виконання обов`язків директора Господарства. На разі по Господарству не призначений керівник чи особа, яка виконує його обов`язки. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи відділу «Центр надання адміністративних послуг» Виконавчого комітету Марківської селищної ради в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у їх відсутність. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, надходить до наступних висновків. \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем ДП «Дослідне господарство «Агроспілка» Національного наукового центру «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О.Н. Соколовського» на посаді заступника директора з фінансово-економічних питань та на неї покладено виконання обов`язків директора даного підприємства з 25 квітня 2014 року відповідно до наказу № 74-к/тр від 24.04.2014 (а.с.38). \~ \~ \~ \~Наказом Національного наукового центру «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О.Н.Соколовського» від 10.11.2014 р. № 202-к/тр [PERSON] було звільнено від виконання обов`язків директора Державного підприємства «Дослідне господарство «Агроспілка» Національного наукового центру «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О.Н. Соколовського» за її заявою від 27.10.2014 (а.с.38 зворот). \~ \~ \~ \~Відповідно до запису, який міститься в трудовій книжці [NUMBER] , Наказом Державного підприємства «Дослідне господарство «Агроспілка» Національного наукового центру «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О.Н. Соколовського» від 10.11.2014р. № 38-к [PERSON] звільнено з посади заступника директора з фінансово-економічних питань Державного підприємства «Дослідне господарство «Агроспілка» Національного наукового центру «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О.Н. Соколовського» за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а.с.39). \~ \~ \~ \~Відповідно до безкоштовної роздруківки Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань\~\~ [PERSON] \~\~вказана виконуючою обов`язків керівника Державного підприємства «Дослідне господарство «Агроспілка» Національного наукового центру «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О.Н. Соколовського» (а.с.14). \~ \~ \~ \~Відповідно до статуту Державне підприємство «Дослідне господарство «Агроспілка» Національного наукового центру «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О.Н. Соколовського» знаходиться за адресою: Луганська область, Слов`яносерський район, сел. Металіст, вул Октябська,14 (а.с.19-28). Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. 3\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частиною 6\~статі 81 ЦПК України\~передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною першою\~статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У пункті першому частини 15\~ЦПК України\~передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно з частиною першою\~статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, № 21722/11, § 165)). З урахуванням положень частини першої\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та усталеної практики Європейського Суду з прав людини необхідно зробити висновок, що наявність у реєстрі інформації щодо позивача як про керівника господарства відноситься до професійної діяльності останньої та охоплюється поняттям «приватне життя». У пункті 4 частини першої\~статті 36 КЗпП України\~визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Згідно з частиною першою\~статті 38 КЗпП України\~працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене\~статтею 43 Конституції України\~право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний нею спосіб захисту направлений на відновлення її трудових прав, гарантованих\~Конституцією України. Передбачений частиною першою\~статті 38 КЗпП України\~порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. За встановлених у цій справі обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає. Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Згідно з частиною першою\~статті 8 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша\~статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій\~статті 10 ЦПК України. Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)) Частиною другою\~статті 5 ЦПК України\~встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, § 50-51, 69); «Волчі проти Франції» (Walchli v. France, заява № 35787/03, § 29). При проведенні оцінювання Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey [ВП], заява № 8917/05, § 79 (в кінці); «Ефстатіу та та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece, заява № 36998/02, § 24 (в кінці); «Ешим проти Туреччини» (Esim v. Turkey, заява № 59601/09, § 21). Згідно\~ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікована\~Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Виходячи з вимог\~ст. 22 КЗпП України, відповідно до\~Конституції України\~будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до\~ст. 1 КЗпП України\~кодекс законів про працю України\~регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Відповідно до\~ст. 2 цього ж Кодексу\~право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Відповідно до ст. ст.\~4,\~5 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно з п. 7 ч. 2\~ст. 16 ЦК України\~способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення. Відповідно до ч. 1 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Відповідно до пункту 13 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі, зокрема, містяться відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо. Водночас відповідно до ч. 4\~ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»\~для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, поміж іншого, подається примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про зміни, що вносяться до Єдиного у державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У частині першій статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» визначено, що державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі документів, що подаються заявником для державної реєстрації та судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі. В указаній нормі закону визначено, що таким судовим рішенням може бути рішення про зобов`язання вчинення реєстраційних дій. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що перед зверненням до суду позивач виконала необхідні дії щодо свого звільнення з посади виконуючого обов`язки директора ДП «Дослідне господарство «Агроспілка» Національного наукового центру «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О.Н. Соколовського» відповідно до вимог чинного законодавства, але оскільки, відповідно до пояснень наданих національним науковим центром «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О.Н. Соколовського», у зв`язку з проведенням воєнних дій на території місцезнаходження ДП «Дослідне господарство «Агроспілка» Національного наукового центру «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О.Н. Соколовського» та неможливістю здійснення фінансово-господарської діяльності підприємства, за наказом Господарства від 16.06.2014 року №4 з 16 червня 2014 року його діяльність призупинена й до даного часу не поновлена, правоустановчі та фінансові Господарства до початку антитерористичної операції в Луганській області зберігалися в адміністративній будівлі Господарства, в селищі Металіст та наразі Інститут не має доступу до будівель та споруд, а разом із тим до документації Господарства, [PERSON] не має можливості реалізувати свої права. Обраний позивачем спосіб захисту не суперечить закону, а відповідає найбільш ефективному способу захисту трудових прав позивача. Отже, з огляду на вищевикладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягаю задоволенню. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що суд задовольнив позов, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у справі у розмірі 908 грн.

Outcome: approved