Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

[PERSON] через представника звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі та гідності, відшкодування моральної шкоди, в якому просив суд зобов'язати [PERSON] спростувати інформацію висловлену нею в адресу [PERSON] про те, що він хотів вбити її сина - [PERSON], а також про те, що він погрожував співробітнику/співробітникам ректору Національного університету «Львівська політехніка» під час навчання її сина у вище зазначеному закладі, хотів запроторити до психіатричної лікарні їх рідну бабусю - [PERSON] та погрожував батькові судді Личаківського районного суду м.Львова, у той спосіб, який вона була висловлена - шляхом письмового вибачення та усного особистого вибачення під час окремої зустрічі за присутності [PERSON], [PERSON] та інших осіб, яких відповідач повідомила про вище описану непар виду інформацію та стягнути з [PERSON] та користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] померла його мати [PERSON], а [INFO] в м. Львові помер його батько, [PERSON]. Внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина та до складу спадщини ввійшли всі права та обов'язки [PERSON], в тому числі, на квартиру під номером [ADDRESS] . Після чого він дізнався, що від імені батька 25 лютого 2014 року складено заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON], яким все своє «майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на момент смерті і на що він за законом буде мати право» заповів дочці, а відповідно сестрі позивача - [PERSON]. Ще за свого життя [PERSON] виявляв бажання половину своєї частки у згаданій квартирі заповісти йому, а іншу половину - своєму онукові(синові відповідача), з приводу чого його спонукало звернутися до Личаківського районного суду м.Львова з позовною заявою про визнання нікчемним заповіту. Оскільки він постійно проживає за межами України - в Канаді, були об'єктивні складнощі у приїзді його до України та відвідування батьків, проте раз на два роки він вдавав своїх батьків. Відповідач не допускала його до спілкування з його батьком, пошкодила електронний дріт до стаціонарного телефону в квартирі. Однак, йому все-таки вдавалось спілкуватись із батьком поштовим зв'язком, а пізніше за допомогою мобільного телефону. З 2014 року відповідач постійно в розмовах з ним звинувачувала останнього в діяннях, яких він не робив. Вважає, що відповідач залякала батька сторін по цій справі, сказавши батькові, що позивач хоче найняти «кіллера» для вбивства її рідного сина з метою позбавити його права спадкування. Наслідком такої неправдивої історії стало складення [PERSON] заповіту на ім'я відповідача. 01 червня 2015 року такі обвинувачення з боку відповідача, він записав в процесі його телефонної розмови з [PERSON] та ним. Крім цього, під час згаданої розмови відповідач звинуватила його в тому, що він погрожував представникам навчального закладу, де навчається її син, - Національного університету «Львівська політехніка», з метою перешкоджання його навчанню. Також після звинувачень в адресу його стосовно «найняття кіллера», відповідач звинуватила його в тому, що він залякував батька судді Личаківського районного суду м. Львова, який розглядав справу за її позовом, а сам суддя нібито просив відповідача забрати згаданий позов через «грязну справу». При цій розмові також був присутній чоловік відповідача - [PERSON]. Згадані висловлювання було зроблено напередодні 26 листопада 2015 року - дня, коли Личаківський районний суд м. Львова прийняв рішення про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визначення частки померлих у спільній сумісній власності. Окрім цього, відповідач також напередодні 26 листопада 2015 року звинуватила його в тому, що він хотів «запроторити» свою рідну бабцю - [PERSON] до психіатричної лікарні. При цьому, під час цієї розмови був присутній чоловік відповідача - [PERSON]. Вважає, що такі висловлювання є неправдивими, з метою його приниження, а тому такі зачіпають його інтереси, принижують його честь та гідність. Враховуючи те, що негативна інформація щодо нього, поширено завідомо, завдала йому моральної шкоди, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, через принизливі висловлювання. Моральну шкоду оцінює у розмірі 10000 грн. У зв'язку з неправомірним поширенням відповідачами недостовірної, негативної інформації відносно нього, просить спростувати вказану інформацію, стягнути моральну шкоду та судові витрати. Тому для захисту свого права та інтересу змушений звернутись до суду. Просить позов задоволити. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, дав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали, заперечували проти його задоволення, оскільки між сторонами склалися негативні стосунки у зв'язку з успадкуванням майна після смерті батька сторін [PERSON] та розглядом спору у Личаківському районному судді м.Львова. Крім цього, відповідач в телефонній розмовіне поширювала недостовірну інформацію відносно позивача. Просять відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог за безпідставністю позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. Судом встановлено, що між сторонами по справі склалися негативні стосунки у зв'язку з успадкуванням майна після смерті батька сторін [PERSON] та розглядом спору у Личаківському районному судді м.Львова. Таким чином факт неприязних відносин та сварок сторонами не заперечувався в судовому засіданні, а суть та обставини даних подій кожна сторона конфлікту оцінює по своєму, тому на думку суду в зазначених висловлюваннях висловлені оціночні твердження відповідача. Визнання наклепом та образою дій відповідача в телефонній розмові, в якій остання, за твердженням позивача ображала його, як спосіб судового захисту гідності, честі, є неможливим, так як суд, за відсутності належних доказів, не в змозі визнати такими неконкретизовані твердження висловлені в наведений спосіб. Відповідно до ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. У частині 1 ст. 277 ЦК України зазначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно із роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та чести фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 року, викладеними у п. 15 постанови № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. У п. 1 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Ст. 34 Конституції України та ст. 10 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основних свобод» гарантують право особи висловлювати судження, оцінки та думки. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України, п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Згідно зі ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"обов'язковою ознакою оціночного судження, (як суб'єктивної думки і поглядів відповідача), - є неможливість перевірити оціночні судження на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Відповідно до п.3 ч.1 п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві; спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Статтею 47-1 Закону України "Про інформацію" встановлено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про те, що повідомлення про позивача, розмова сторін по телефону є оціночними судженнями та не є фактом розповсюдження негативної і недостовірної інформації відносно позивача. У поширеній ним інформації образи та наклепи на адресу позивача відсутні. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тому, в контексті вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, саме на позивача покладається обов'язок доказування факту порушення відомостей, що порочать його честь та гідність. Крім цього, у позовній заяві позивач не викладені усі обставини, якими необхідно обґрунтовувати вимоги про захист честі та гідності, а саме не зазначив, яка саме конкретно інформація щодо нього є недостовірною, яким чином ця інформація порочить його честь та гідність та те, що така доведена до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб. Окрім того, відповідно до ст.19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений роботи те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша ст.34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, а тому суд позбавлений можливості зобов'язувати відповідача вибачатись перед позивачем у будь-якій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту не передбаченост.16 ЦК України. Таким чином, враховуючи усе вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено і з матеріалів справи не вбачається жодних переконливих доказів на підтримку поширення відповідачем образливих відомостей про позивача. З аналізу наведеного суд приходить до висновку, що в діях відповідача відсутній юридичний склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, зокрема відсутність таких обов'язкових елементів, як: відсутність поширення відносно позивача недостовірної (неправдивої) інформації, поширена інформація, будь яким чином не порушує особисті немайнові права, також наведена у заяві скарзі інформація не завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, та не перешкоджає позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями, рішеннями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під моральною шкодою, згідно з п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", слід розуміти: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові №4 від 31 березня 1995 року зі змінами "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" при заподіянні особі моральної шкоди обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Абзацом 4, п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Також п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 р. визначає, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Щодо заподіяння діями відповідача будь-якої моральної шкоди позивачеві, то у ході судового розгляду позивачем не було надано суду жодного доказу у підтвердження цих своїх позовних вимог, а по справі відсутні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки в судовому засіданні не встановлений факт порушення прав позивача, оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про захист честі та гідності, зобов'язання шляхом письмово вибачитись, суд приходить до висновку, що в цій частині позовних вимог також слід відмовити. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст.212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів у їх підтвердження. Враховуючи те, що за результатами розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed