Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося з позовом про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] 247\~176,20 грн. заборгованості за кредитом, 23790,81 грн. заборгованості по відсотках та 4064,51 грн. судового збору. Позов мотивований тим, що 22.02.2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк», яке в подальшому було перейменоване в ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 490057227, за умовами якого [PERSON] отримав від банку 28795,05 доларів США на купівлю автомобіля. Зазначав, що [PERSON] свої зобовязання за договором виконав, надавши відповідну суму коштів (28\~795,05 доларів США) [PERSON], що підтверджується випискою з його особового рахунку. Натомість позичальник свої зобовязання за вказаним кредитним договором не виконує, в результаті чого станом на 22.08.2015 року має прострочену заборгованість за кредитом в сумі 11219,59 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 247176,20 грн., заборгованість за відсотками становить 1079,89 доларів США що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 23790, 81 грн., а всього в сумі станом на 22.08.2015 року заборгованість складає 270967,01 грн. В забезпечення зобовязання за кредитним договором у відповідності до ст. 553 ЦК України між Банком та [PERSON] 22.08.2008 року було укладено договір поруки від 22.08.2008 року за № 490057227-П, за умовами якого, останній поручався за [PERSON] по виконанню зобовязань за валютним кредитним договором № 490057227 від 22.02.2008 року. В подальшому в забезпечення зобовязання за кредитним договором у відповідності до ст. 553 ЦК України між Банком та [PERSON] 20.05.2010 року було укладено ще один договір поруки за № 490057227-П1, за умовами якого, останній додатково, як і [PERSON], поручався за [PERSON] по виконанню зобовязань за валютним кредитним договором № 490057227 від 22.02.2008 року. З огляду на наявну прострочену заборгованість за основним зобовязанням [PERSON] перед Банком згідно кредитного договору № 490057227 від 22.02.2008 року просив стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у відповідності до ст. ст. 11, 554, 1049, 1054 ЦК України 270967 грн. 01 коп. заборгованості за кредитом та 4064,51 грн. судових витрат по сплаті судового збору. В судовому засіданні 12.01.2016 року до початку слухання справи по суті представник позичальника [PERSON], що діє на підставі довіреності від 07.12.2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за № 2752, звернувся до суду із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача [PERSON], [PERSON] про захист прав споживача та визнання кредитного договору № 490057227 від 22.02.2008 року недійсним у відповідності до ст. 230 ЦК України. Зустрічні позовні вимоги були мотивовані наступним. Банк не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України та приписи [PERSON] Банку України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів, а саме: не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, по наданню позичальнику обєктивної, повної та достовірної інформації, про умови кредиту під час укладення договору про надання споживчого кредиту, яка є істотною умовою для такого виду договорів, а також те, що [PERSON] в умовах кредитного договору, приховав фактичне значення реальної відсоткової ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за користування кредитом та того абсолютного значення подорожчання кредиту, які були обумовлені та узгоджені між сторонами кредитного правочину в його умовах, що на переконання [PERSON], є ознаками введення його Банком в оману. За таких обставин, просить суд визнати кредитний договір недійсним, укладеним під впливом обману.\~ При цьому в зустрічній позовній заяві також зазначалось про порушення умов видачі кредиту, а саме вказувалось, що [PERSON] не видавав йому валюти на виконання умов договору, а здійснив гривневий переказ коштів на рахунок автодилера за придбання автомобіля. Крім того, як під час укладення кредитного договору так і його виконання Банком було грубо порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в частині не проведення переддоговірної роботи та інших обставин, зазначених в позовній заяві. В судовому засіданні представник ПАТ «Альфа-Банк» [PERSON], який діє згідно доручення первісний позов підтримав у повному обсязі, з мотивів зазначених у позовній заяві, просив його задовольнити у повному обсязі. Стосовно зустрічних позовних вимог [PERSON] заперечував, з підстав, викладених у своїх письмових запереченнях ( а. с. 87-89 ). Крім того просив до вказаних позовних вимог [PERSON] застосувати строк позовної давності, у звязку із чим відмовити у зустрічному позові в повному обсязі. Представник [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], що діє на підставі відповідних нотаріальних довіреностей, копії яких містяться в матеріалах справи ( а. с. 42, 69, 80 ) первісний позов не визнав у повному обсязі, вказавши, що [PERSON] не довів належними та допустимими доказами факт наявності відповідної валютної заборгованості [PERSON] перед Банком, оскільки жодними доказами не доведено факту надання [PERSON] 28795,05 доларів США за умовами кредитного договору. Крім того, у вказаній справі подано зустрічний позов про визнання вказаного кредитного договору недійсним, як такого, що був укладений під впливом обману зі сторони Банку, оскільки відомості щодо реальної процентної ставки за кредитом та абсолютне значення подорожчання кредиту не відповідають дійсності. [PERSON] в задоволенні первісного позову відмовити в повному обсязі. Зустрічний позов представника позичальника [PERSON] до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним підтримав у повному обсязі з мотивів та підстав, вказаних у позовній заяві, а також з обставин, встановлених висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 26.10.2016 року за №1249/16-21. [PERSON] зустрічний позов задовольнити у повному обсязі. Крім того просив при вирішенні вказаного спору застосувати приписи ст. 146 ЦПК України у звязку із ухиленням Банком від участі в експертизі. [PERSON] також вирішити питання стосовно розподілу судових витрат у вказаній справі. Аналогічну позицію представник [PERSON] висловив щодо позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» від імені відповідачів за первісним позовом [PERSON] та [PERSON], а саме просив в задоволені первісного позову відмовити повністю. Додатково вказав, що [PERSON] не був жодним чином повідомлений Банком про зміну істотних умов кредитного договору № 490057227 від 22.02.2008 року, які відбулися внаслідок укладення договору про внесення змін і доповнень №1 від 20.05.2010 року до кредитного договору № 490057227 від 22.02.2008 року. А тому згідно п.5.1 договору поруки № 490057227-П від 22.02.2008 року, з моменту внесення змін до кредитного договору він фактично не був ознайомлений з умовами Основного договору та обовязками боржника, своєї згоди, як поручитель на внесення змін до кредитного договору не надавав, а тому і відповідати солідарно з [PERSON] за кредитним договором не може в силу ч. 1 ст. 559 ЦК України, бо для нього договір поруки припинив свою дію. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Альфа-Банк» підтримали у повному обсязі. Ухвалою суду від 12.01.2016 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до ПАТ «Альфа-Банк» про захист прав споживача та про визнання недійсним кредитного договору №490057227 від 22.08.2008 року в силу ст. 230 ЦК України обєднано в одне провадження з первісним позовом, так як зустрічний позов подано до початку розгляду справи по суті, обидва позови є взаємоповязаними, виникають з одних і тих же правовідносин і задоволення зустрічного позову може виключити повністю чи частково задоволення первісного позову. Судом про справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 22.02.2008 року між [PERSON] та ЗАТ «Альфа-Банк»», який 19.08.2009 року свою назву привів у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» та став називатись ПАТ «Альфа-Банк» був укладений кредитний договір № 490057227, на підставі якого [PERSON] надав [PERSON] кредит для купівлі транспортного засобу (MITSUBISHI, LANCER 2.0 INTENSEAT 2008 року випуску сірого кольору державний номер [NUMBER], № кузову JMBSTCY4A8U007763) в сумі 28795,05 доларів США ( а. с. 5-12 ). Відповідно до пунктів 2.2, 2.3 Договору кредитні кошти надаються строком по 22 лютого 2015 року, за користування кредитними коштами встановлюється номінальна процентна ставка в розмірі 14,5 (чотирнадцять цілих пять десятих) процентів річних. За п. 2 та п. 3 Договору забезпеченням повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування та можливої неустойки (штраф, пеня) є застава, де предметом застави являється вищезазначений транспортний засіб. 22.02.2008 року згідно квитанції №12484 [PERSON] було здійснено оплату за автомобіль MITSUBISHI, LANCER 2.0 INTENSEAT 2008 року випуску за договором купівлі-продажу №159 від 14.02.2008 року в сумі 145\~415,00 грн. на користь ТОВ «Автоград» ( а. с. 102 ). 22.02.2008 року згідно меморіального ордеру № 12485 Банком було здійснено перерахування коштів на рахунок ТОВ «Автоград» в сумі 145415,00 грн. із призначенням платежу оплата за автомобіль MITSUBISHI, LANCER 2.0 INTENSEAT 2008 року випуску за договором купівлі-продажу № 159 від 14.02.2008 року ( а. с. 102 ). В забезпечення зобовязань за цим договором Банком прийнято: транспортний засіб (MITSUBISHI, LANCER 2.0 INTENSEAT 2008 року випуску сірого кольору державний номер [NUMBER], № кузову JMBSTCY4A8U007763) який належить [PERSON], що підтверджується відповідним записом «ВІДЧУЖЕННЯ ЗАБОРОНЕНО КРЕДИТ ЗАТ «АЛЬФА-БАНК» ВМД №409396 ВІД 25.01.2008 [PERSON]. №ЄГП954653 ВІД 14.02.2008» в графі «особливі відмітки» свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ІІА004865, виданого РВ ДДАІ МВС України м. Київ 19.02.2008 року ( а. с. 68 ). Згідно із п. 2.8 Договору позичальник здійснює повернення кредиту рівними частинами щомісячно, відповідно до графіку платежів, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту в сумі не менше 548 доларів. США на рахунок № 29090490057227 в ЗАТ «Альфа-Банк» МФО 300346. Сплата процентів позичальником здійснюється за фактичний строк користування кредитними коштами. При розрахунку плати за користування кредитом приймається місяць, рівний календарній кількості днів, і рік, рівний 360 днів. Крім того 22.02.2008 року між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки № 490057227-П в якості забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором. 20.05.2010 року між позичальником та Банком було укладено договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 490057227 від 22.02.2008 року, згідно якого було змінено п.2.3. договору, де датою остаточного повернення кредиту значилась дата 22.02.2018 року. Крім того було внесено зміни до п.2.8 договору, шляхом викладення додатку № 1 до договору (графік платежу) в новій редакції. При цьому п.2.2. договору «Номінальна процентна ставка» не змінювався, однак в графіку щомісячних платежів зазначалось, що відсоткова ставка за кредитом в період дії з 22.02.2008 року по 31.08.2008 року становила 14,5%, а з 01.09.2008 року по 22.02.2018 року вона вже становила 16,5%. 20.05.2010 року - між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки №490057227-П1 в якості забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором. 09.09.2015 року [PERSON] звернувся до відповідачів за первісним позовом згідно вимоги про досудове врегулювання спору за вих. №78431-102-б/б. ( а. с. 27 ) в якій вимагав сплатити наявну заборгованість за кредитом станом на 22.08.2015 року в сумі 13\~280,64 доларів США, що підтверджується реєстром № 681 рекомендованих поштових відправлень від 10.09.2015 року ( а. с. 28 ). Оскільки ні [PERSON] ні його поручителі не зявилися до Банку для досудового врегулювання спору, [PERSON] звернувся з відповідним позовом про стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] та його поручителів до суду. Розглядаючи справу та приймаючи рішення по суті заявлених позовних вимог суд виходив з наступного. Між позичальником та Банком було укладено кредитний договір № 490057227 від 22.02.2008 року за умовами якого ПАТ «Альфа-Банк» надавало [PERSON] 28795,05 доларів США (п.2.1.Договору) під 14,5% річних (п.2.2. Договору) строком до 22.02.2015 року (п.2.3 Договору) на придбання транспортного засобу (MITSUBISHI, LANCER 2.0 INTENSEAT 2008 року випуску сірого кольору державний номер [NUMBER], № кузову JMBSTCY4A8U007763) (пункт 2.4 договору). Відповідно до п.2.8 Договору повернення кредиту та процентів за його користування здійснюється щомісячно рівними частинами відповідно до графіку платежів у сумі 548,00 доларів США у строк до 22 числа кожного місяця. Відповідно до п.2.12 Договору сукупна вартість кредиту з урахуванням вартості супутніх послуг визначена в додатку №1 до цього договору, який є його невідємною частиною. Згідно додатку № 1 від 22.02.2008 року до кредитного договору № 490057227 від 22.02.2008 року («Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг») реальна процентна ставка за вказаним кредитом становила 17,48%, а абсолютне значення подорожчання кредиту 19536,18 доларів США. Саме на вказаних умовах сторони і підписали відповідний кредитний договір і саме така реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту сприймались і могли сприйматись [PERSON] як добросовісним споживачем кредитних послуг. У відповідності до положень ст. ст. 1054, 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту. Укладений сторонами кредитний договір, визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення. У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів ( ч. 2 ст. 627 ЦК України ). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом ( ч. 3 ст. 1054 ЦК України ). Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ,ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозвязку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частиною 2, пунктом 4 частини 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування». «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Отже дані правовідносини, окрім вимог ст. 1054 ЦК України, також охоплюються дією Законів України «Про захист прав споживачів», та «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Зазначені вимоги, є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і Банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обовязковими для такого виду договорів. Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", які розроблені у відповідності до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (надалі - Правила). У даних Правилах вказані обов'язкові умови із числа інших обов'язкових умов договору, на які міститься посилання в ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", необхідність яких випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту. Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у частині д). п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. Частиною 2 п. 16. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління [PERSON] банку України від 10 травня 2007 року № 168. [PERSON] України своїм листом № 18-112/219-637 від 19.01.2006 р. попереджав комерційні банки про вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та можливість настання в діяльності банків певних ризиків під час укладення та виконання договорів про споживчий кредит із фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності, що обумовлені нормами статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів". [PERSON] цілком і повністю усвідомлював усі ризики, повязані із укладенням споживчого кредиту із фізичною особою, в даному випадку [PERSON], та як ніхто інший був обізнаний в обовязковості дотримання та виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року під час укладення такого кредитного договору. Під час подачі зустрічного позову про визнання кредитного договору № 490057227 від 22.02.2008 року недійсним, в силу ст. 230 ЦК України, як такого, що був вчинений під впливом обману представник позичальника [PERSON], як підставу до вказаного позову надав «Розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки у відповідності до Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року», здійснений ТОВ «Аудиторська фірма «Аудитсервіс» від 11.01.2016 року. Згідно даних аудиторського висновку реальна процентна ставка за кредитним договором № 490057227 на момент укладення становила 27,232%, а абсолютне значення подорожчання кредиту 32438,37 доларів США. Водночас представник Банку заперечував щодо вказаного розрахунку, з посиланням на те, що такий розрахунок проводився без участі Банку та невідомо на підставі яких документів, зазначав, що вказаний доказ є неналежний та недопустимий і не може бути прийнятим судом до уваги. На підставі відповідного клопотання представника позичальника [PERSON], 08.04.2016 року, судом було призначено у справі судово-економічну експертизу, проведення якої доручено експертам Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Представник ПАТ «Альфа-Банк» [PERSON] в судовому засіданні не заперечував щодо проведення вказаної експертизи. Більше того, він повністю погодився з запропонованим переліком питань, що ставились на розгляд експертної установи та не заперечував щодо проведення вказаної експертизи саме даною експертною установою. Жодних додаткових питань на вирішення експертів не пропонував. 19.05.2016 року на адресу суду надійшли рахунок за проведення експертизи та клопотання експерта про надання додаткових документів, необхідних для виконання експертизи та про уточнення редакції поставлених на експертизу питань ( а. с. 112-115 ). 23.06.2016 року представником позичальника [PERSON] було виконано вимоги клопотання експерта та надано наявні у нього, із запитуваних, оригінали документів, а також здійснено оплату за проведення експертизи в сумі 21184,00 грн. згідно квитанції від 23.06.2016 року ( а. с. 141, 142 ). Копії відповідних документів, що в оригіналах надавались на вивчення експерту, містяться в матеріалах справи ( а. с. 143-258 ). Оскільки лише 23.06.20016 року [PERSON] було cплачено вартість експертизи, - 29.06.2016 року відповідне клопотання експерта від 17.05.2016 року про надання додаткових документів було надіслано на адресу ПАТ «Альфа-Банк» (м. Київ, вул. Десятинна,4/6) до виконання, що підтверджується як супровідним листом №01-28/339 від 29.06.2016 року ( а. с. 117 ) так і поштовим рекомендованим повідомленням про вручення, згідно даних якого 04.07.2016 року вказаний лист суду та копія клопотання експерта були отримані уповноваженим представником банку Черновою ( а. с. 118 ). Однак Банком, не було надано судовому експерту додаткові матеріали справи. Експертиза проводилась за наявними матеріалами справи, та документами, які були надані експерту на його вимогу [PERSON] З дослідженого судом висновку судового експерта від 26 жовтня 2015 року, №1249/16-21, здобутого як доказ, за клопотанням сторони у справі, судовим експертом було встановлено, що реальна процентна ставка за кредитом становить 30,89%, а абсолютне значення здорожчання кредиту 32438,37 доларів США. Також встановлено та документально підтверджено факт прийняття ПАТ «Альфа-Банк» від [PERSON] готівки іноземної валюти на рахунок 2909 для погашення заборгованості за кредитним договором. Однак, у звязку із ненаданням Банком запитуваних експертом документів не було надано відповіді на питання щодо : -порядку відображення в бухгалтерському обліку операції з прийняття готівки іноземної валюти від фізичної особи на рахунок 2909, тобто законної можливості отримання готівкової валюти в рамках погашення зобовязань за кредитним договором від фізичної особи без відкриття поточного рахунку цією фізичною особою у банку; -чи відповідає розмір щомісячного платежу, визначений в додатку № 1 до кредитного договору № 490057227 та розрахунку сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням всіх супутніх послуг, відсотковій ставці, яка була визначена в розмірі 14,50%. При чому неможливість надання відповіді на питання щодо відповідності розміру щомісячного платежу ставці в 14,50% була повязана із відсутністю в матеріалах справи та не наданням Банком на дослідження первинних документів, які підтверджують сам факт видачі валютного кредиту [PERSON] за кредитним договором № 490057227 від 22.02.2008 року. З цього приводу суд звертає увагу також на наступне. Відповідно до наданого Банком розрахунку заборгованості за кредитом, як підставою заявленого первісного позову ( а. с. 23-25 ) [PERSON] в проміжок часу з 22.02.2008 року по 22.01.2015 року в рамках кредитного договору № 490057227 було сплачено ПАТ «Альфа-Банк» 40782,62 долара США, що еквівалентно 898472 гривням 48 копійкам. Даний факт сторонами не оспорюється та визнається, що підтверджується їхніми показами в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, що визнаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі доказуванню не підлягають. В той же час в матеріалах справи міститься квитанція № 12484 від 22.02.2008 року згідно якої [PERSON] було здійснено оплату за автомобіль MITSUBISHI, LANCER 2.0 INTENSEAT 2008 року випуску за договором купівлі-продажу № 159 від 14.02.2008 року в сумі 145415,00 грн. на користь ТОВ «Автоград». А за меморіальним ордером Банку за № 12485 в той же день (22.02.2008 року) вказаний платіж було проведено Банком на користь ТОВ «Автоград» саме в гривні в сумі 145415,00 грн. з тим самим призначенням платежу, що й в квитанції № 12484 ( а. с. 102 ). Будь-яких інших доказів, які б могли надати документальне підтвердження видачі кредиту в валюті, а саме доларах США, як зазначено в самому кредитному договорі (заява на одержання готівки через касу банку, квитанція про здійснення валютно-обмінної операції, таке інше) представником Банку надано не було. Відповідних документів на запит експерта Банком також надано не було. Посилання представника Банку в судовому засіданні, як на підставу видачі саме валютного кредиту [PERSON] в сумі 28795,05 доларів США, на наявну в матеріалах справи виписку по особовим рахункам з 22.02.2008 року по 22.08.2015 року ( а. с. 26 ) суд оцінює критично, оскільки така виписка по особовим рахункам є регістром бухгалтерського обліку та формується виключно на підставі первинних бухгалтерських документів відповідно до п.5.1 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», затвердженого постановою правління НБУ від 18.06.2003 року за № 254. А відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, щодо допустимості доказів - обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З огляду на належність та допустимість доказів у справі суд також не приймає до уваги доводів представника ПАТ «Альфа-Банк» [PERSON], що факт надання валютного кредиту [PERSON] підтверджується підписанням ним кредитного договору та здійсненням ним виплат в рамках вказаного договору доларами США, і обґрунтовує це наступним. За своєю правовою природою кредитний договір є консесуальний, двосторонній та є видом родового договору займу. У разі укладення кредитного договору, конструкція якого визначена у ч. 2 ст. 640, ч. 2 ст. 1046 ЦК України, обовязковими є реальні дії Банку по передачі грошових коштів Позичальнику, які завжди у часі слідують за діями, що звершують консесуальну частину договору (зокрема мається на увазі домовленість з усіх істотних умов та фактичне підписання договору). Тому саме вчинення Банком правочину відповідно узгоджених умов консесуального договору по перерахуванню коштів позичальнику створює право у Банку на повернення кредиту та можливості отримання винагороди за його використання. Крім того, відповідно вимог ч. 1 ст. 1054, ч. 1 ст. 1046 [PERSON] зобовязаний перерахувати саме такі грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, які узгоджені у консесуальному кредитному договорі, а не зовсім інші. Позичальник зобовязаний повернути саме такі грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, які він отримав, а не зовсім інші. Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно п.2.7 кредитного договору зазначено «У разі надання кредиту в валюті кредиту долар США: в день видачі кредитних коштів позичальник, на суму отриманого кредиту здійснює продаж іноземної валюти через операційну касу Банку по встановленому курсу Банку на день здійснення операції. А [PERSON] у день видачі кредитних коштів, або не пізніше наступного банківського дня (щодо валютних кредитів) перераховує виручені від продажу валюти кошти за відповідними реквізитами». Вказані реквізити рахунку повністю збігаються з реквізитами квитанції №12484 від 22.02.2008 року та меморіального ордеру №12485 від 22.02.2008 року. Таким чином доказом надання саме валютного кредиту ПАТ «Альфа-Банк» [PERSON] в рамках кредитного договору № 490057227 мають бути виключно такі документи, які підтверджують: 1.Фактичне отримання [PERSON] від ПАТ «Альфа-Банк» 28795,05 доларів США, (такі документи передбачені п.4 глави 3 розділу ІІІ Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою правління НБУ № 337 від 14.08.2003 року); 2.Документ, який підтверджує продаж [PERSON] ПАТ «Альфа-Банку» цих же 28795,05 доларів США через операційну касу Банку по встановленому курсу Банку на день здійснення операції. (Такі документи є бланками суворого обліку та передбачені п.5.1 глави 5 Інструкції про порядок організації та здійснення валютно-обмінних операцій на території України та змін до деяких нормативно-правових актів [PERSON] банку України, затвердженої постановою правління НБУ № 502 від 12.12.2002 року). Жодних із цих документів на підтвердження своїх позовних вимог в рамках первісного позову та на заперечення щодо зустрічного позову ПАТ «Альфа-Банк» надано не було. Відповідно до принципів змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства передбачених ст. ст. 10, 11 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, надавши можливість сторонам у справі надавати додаткові докази навіть після початку розгляду справи по суті, виконуючи вимоги експерта про надання додаткових доказів. [PERSON], користуючись своїми процесуальними правами, відмовився надавати, запитувані експертом документи. Частиною ст. 146 ЦПК України визначено: У разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Отже, враховуючи, що проведення судово-економічної експертизи має суттєве значення по справі, для встановлення викладених [PERSON] в позовній заяві обставин, щодо факту введення банком Позичальника в оману, при укладенні оспорюваного кредитному договору № 490057227 від 22.02.2008р., а також те, що ПАТ «Альфа-Банк» ухилився від подання експерту необхідних документів, за таких обставин, суд дійшов висновку та вважає можливим, визнати встановлені експертним дослідженням факти, для зясування яких, було призначено судом проведення судово-економічної експертизи. Викладені судовим експертом відповіді на поставлені судом питання, надані ним в категоричній формі. Встановлено розмір реальної процентної ставки за кредитом та абсолютне значення подорожчання кредиту які суттєво відрізняються від тих даних, що були вказані Банком в кредитному договорі. ПАТ «Альфа-Банк» не надав суду жодних письмових доказів, які б ставили під сумнів або спростовували зазначений висновок судового експерта. А отже, в суду немає підстав для сумніву в обєктивності, всебічності та обґрунтованості виконаної ним експертизи, яку приймає як доказ, наведених позивачем обставин. Таким чином у відповідності до ст. 146 ЦПК України - суд вважає встановленим той факт, що розмір щомісячного платежу, визначений в додатку № 1 до договору № 490057227 від 22.02.2008 року та в розрахунку сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням всіх супутніх послуг не відповідає відсотковій ставці, яка була визначена в розмірі 14,50%, а вказана ставка кредиту є значно вищою. З аналізу та вивчення матеріалів кредитного Договору № 490057227 від 22 лютого 2008 року, висновку експерта за №1249/16-21 від 26.10.2016 року, судом встановлено, що в його змісті є відсутніми встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для його укладення, а саме [PERSON], при укладанні спірного кредитного договору з [PERSON]: 1.Вніс завідомо недостовірний та необєктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту згідно імперативних вимог п. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3 «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (надалі - Правила), затверджених постановою Правління [PERSON] банку України від 10.05.2007 року N 168; А саме вказав, що реальна процентна ставка за кредитом становить 17.48%, а абсолютне значення здорожчання кредиту 19536,18 доларів США, в то й же час згідно висновку судово-економічної експертизи від 26.10.2016 року за № 1249/16-21 розмір реальної відсоткової ставки на день його укладення (22.02.2008 року) становить 30,89%, або на 13,41% більше, ніж про це зазначив [PERSON], а абсолютне значення подорожчання кредиту станом 22.02.2008 року становило 32438,37 доларів США, що на 12\~902,19 доларів США дорожче, ніж про це зазначав [PERSON]. 2.Не зазначив належно вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості згідно вимоги п.3.4 Правил; 3.В порушення вимоги п. 3.8 «Правил», [PERSON] не встановив застереження, щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків; 4.Всупереч вимоги п.3.4 «Правил», не зазначив про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, тарифи а також про всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у звязку з отриманням кредиту, його обслуговування і погашенням; 5.Всупереч вимоги п.8 ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків», не визначив порядок припинення дії кредитного договору; 6.В порушення вимоги п.6 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не встановив істотної умови договору, про дострокове розірвання кредитного договору, що не є тотожним з достроковим поверненням кредиту; 7.Не визначив відповідальності кредитора при порушені умов договору, щодо умов повернення і зарахування кредиту (зокрема, в разі зарахування коштів з каси банку на транзитні рахунки або на рахунки не зазначені в договорі) як того вимагають норми ч. 2 ст. 345 ГКУ та п.9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків»; 8.В порушення вимоги ст. 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відсутнє застереження щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення. Суд оцінює критично доводи представника Банку [PERSON] про те, що в п.8 Кредитного договору № 490057227 від 22.02.2008 року міститься застереження про те, що підпис позичальника на оригіналі Договору є письмовим підтвердженням того, що позичальник у письмовій формі ознайомлений про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки, значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості видів і предметів супутніх послуг, надання іншої інформації, яку вимагає чинне законодавство України. Оскільки ні на запит представника позичальника [PERSON], ні на пропозицію суду надати для огляду в судовому засіданні таку письмову форму ознайомлення [PERSON] про усі вище перелічені вимоги законодавства України, що є обовязковими при укладенні кредитного договору зі споживачем надано не було, а тому взагалі існування такого письмового повідомлення [PERSON] суд ставить під сумнів. Суд вважає, що наявним експертним висновком підтверджується, що ПАТ «Альфа-Банк» скористався тим, що [PERSON] об'єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а [PERSON], в порушення вимог ЗУ "Про захист прав споживачів" не надав [PERSON] відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). На думку суду, встановлені судовим експертом розбіжності, являються такими, що явно поліпшують умови банку, який розробляв спірний кредитний договір та додаток № 1 до нього. Таким чином, з дослідженого судом висновку експертизи, суд вважає, що під час укладання договору, [PERSON] свідомо приховав від позичальника повну та обєктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник Банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Отже, виходячи з положень ст. ст. 203, 215, 230, 548 ЦК України, в момент підписання кредитного договору між сторонами, [PERSON] був введений в оману ПАТ «Альфа-Банком» щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту. А тому, волевиявлення [PERSON] на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені шляхом експертного дослідження, суперечили його реальному волевиявленню на укладання кредитного договору саме на таких умовах. Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної [PERSON] ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09.04.1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної [PERSON] Європи від 17.05.1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та [PERSON] від 11.05.2005 року (пункти 9,13,14 преамбули), та Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та [PERSON] від 23.04.2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на до контрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та [PERSON] Європи від 11.05.2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи зобовязання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Директива розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди. Згідно п. 2 ст. 7 Директиви, комерційна діяльність вважається такою, що вводить в оману, якщо вона містить недостовірну інформацію або створює загальне вражання, що вводить чи може ввести в оману, навіть, якщо інформація вірна у відношенні одного або декількох елементів такої інформації. Разом з тим, бездіяльністю, що вводить в оману вважається така комерційна діяльність, в котрій, виходячи з фактичної ситуації, приймаючи до уваги всі особливості, обставини та обмеження комунікативного середовища, продавець не надає суттєво необхідної середньостатистичному споживачеві інформації для прийняття обдуманого рішення щодо угоди, що веде або може призвести до укладення середньостатистичним покупцем угоди, яке не була б укладена ним при інших обставинах. Також, вводячою в оману бездіяльністю вважається ненадання продавцем або несвоєчасне надання в двоякій, нечіткій, незрозумілій формі інформації, що вважається суттєвою. Зокрема, суттєвою є інформація про ціну угоди. В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року, «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано: «При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Статтями 18 і 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», встановлено підстави для визнання кредитного договору недійсним. Такими зокрема є, укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 4 зазначеної статті, цей перелік не є вичерпним. Поняття «нечесна підприємницька практика» включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1, п. 7 ч. 2, ч. 6 ст. 19 коментованого Закону, нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика, що містить елементи нечесної є такою, що вводить в оману, або якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, у відповідності до правила ч. 6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» є недійсні. В ч. 1 ст. 230 ЦК України визначено: «Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. В пункті 20 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам наголошено: правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Висновок судово-економічної експертизи підтверджує, що під час укладення кредитного договору [PERSON] приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник Банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Вищенаведене приховування важливої, обєктивної та необхідної інформації від Позичальника перед підписанням договору та невідповідність встановлених між сторонами у договорі умов до фактично встановлених з метою встановлення завищених процентів за користування кредитом та отримання прихованого прибутку, суд вважає таким, що свідчить про наявність умислу в діях Банку, спрямованого на отримання надприбутку за рахунок Позичальника. Такий умисел, окрім висновку експерта доводиться ще й наступним: -Відсутність у справі доказів та свідоме їх ненадання Банком в частині документального підтвердження видачі [PERSON] за кредитним договором саме 28795,05 доларів США, а не їх гривневого еквіваленту на час видачі кредиту 145415,00 грн. (станом на 22.02.2008 року за офіційним курсом НБУ 1 долар США = 5,05 грн.); -наявність у справі платіжної квитанції та меморіального ордеру банку від 22.02.2008 року, які вказують виключно на здійснення операцій з придбання автомобіля в рамках оспорюваного кредитного договору виключно в грошовій одиниці України гривні, так як за придбання автомобіля перераховувалось 145415,00 грн.; -намагання представника Банку довести факт надання валютного кредиту [PERSON] на підставі виписки по особовому рахунку замість первинних документів бухгалтерського обліку, передбачених Постановами правління НБУ № 337 від 14.08.2003 року та № 502 від 12.12.2002 року; -сплата [PERSON] за умовами вказаного кредитного договору 898\~472,48 гривень (еквівалент 40782,62 доларів США) при доведеному факті надання йому Банком лише 145415,00 грн., тобто фактичній переплаті за кредитом станом на 21.02.2015 року 753057,48 грн. та намаганні Банку стягнути з нього ще 270967,01 грн. Таким чином, зіставляючи всі вище наведені дані, факти і обставини справи (зокрема, щодо невідповідності цифрових показників реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, недоведеності самого факту надання валютного кредиту) до коментованих норм та імперативних вимог Закону, суд прийшов до висновку : укладений [PERSON], кредитний договір № 490057227 від 22.02.2008р. є укладений під впливом омани з боку ПАТ «Альфа-Банк», що у відповідності до правила ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», розцінюється як елемент нечесної підприємницької практики, використання якої, є заборонено Законом. Зважаючи на все вищевикладене та враховуючи висновок експерта, суд вважає доведеним, що при укладенні між сторонами кредитного договору, - [PERSON] було введено в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору зокрема, щодо його валюти, ціни, реальної відсоткової ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту та загальної вартості кредиту, а тому позовна вимога про визнання його недійсним,\~\~який укладено під приводом обману, підлягає до задоволення. В такому разі, укладений за таких умов спірний кредитний правочин є недійсним в силу як ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» так і ст. 230 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Визнання кредитного договору недійсним автоматично виключає можливість задоволення позовної вимоги про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязанні з його недійсністю. Крім того ухилення ПАТ «Альфа-Банком» від надання як суду так і експерту документів, які б підтверджували факт видачі [PERSON] саме валютного кредиту (в доларах США згідно умов договору) вказують на додаткову підставу для відмови в первісному позові про солідарне стягнення з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 270967,01 - гривневого еквіваленту заборгованості за кредитом в сумі 23790,81 доларів США - у звязку із недоведеністю Банком самого факту надання такого кредиту [PERSON] Згідно ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. З огляду на це - заборона відчуження транспортного засобу (MITSUBISHILANCER 2.0 INTENSEAT 2008 року випуску, сірого кольору, державний номер [NUMBER], номер кузову JMBSTCY4A8U007763), який належить на праві приватної власності [PERSON], як забезпечення зобовязання за договором, що визнаний судом недійсним підлягає скасуванню, оскільки таке забезпечення в силу імперативних приписів ст. 548 ЦК України також є недійсним. А отже позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Таким чином суд при ходить до висновку, що в задоволенні первісного позову ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом та відсоткам слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним та зняття заборони відчуження транспортного засобу підлягає повному задоволенню. Не підлягає задоволенню і заява представника Банку [PERSON] про застосування строку позовної давності, як підстава для відмови у позові з огляду на таке. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, [PERSON] послався на те, що про обман, який мав місце в умисних діях Банку при укладенні кредитного договору, йому стало відомо лише 11.01.2016 року після отриманого розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, здійсненої на його замовлення ТОВ «Аудиторська фірма «Аудитінформсервіс», а само по собі порушення його прав носить триваючий характер. Початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права ( ст. 263 ЦК ). Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як обєктивні (сам факт порушення права), так і субєктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний суд України у справі № 6-152цс14 від 29 жовтня 2014 року. А отже суд вважає, що [PERSON] не було пропущено строку позовної давності при подачі зустрічного позову до суду і вказаний позов підлягав розгляду по суті. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 88 ЦПК України - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.\~\~Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки [PERSON] було понесено судові витрати по оплаті за проведення судово-економічної експертизи в сумі 21184 грн.,00 коп., що підтверджується оригіналом банківської квитанції від 23.06.2016 року ( а. с. 142 ), вказана сума підлягає стягненню з ПАТ «Альфа-Банк» на його користь. Крім того, оскільки [PERSON] звільнений від сплати судового збору за зустрічним позовом в силу вимог ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», і рішення у справі ухвалено на його користь, вказані судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн. 20 коп. підлягають стягненню з ПАТ «Альфа-Банк» на користь держави Оскільки в задоволенні первісного позову ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом та відсоткам відмовлено, тому судові витрати по сплаті судового збору за первісним позовом у сумі 4064,51 грн. покладаються на первісного позивача по справі - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк». На підставі викладеного та

Outcome: approved