Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

Представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» 22.05.2018 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. 17.09.2018 року заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області позовні вимоги банку задоволені в повному обсязі, та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 46571 грн. 67 коп. за кредитним договором б/н від 21.07.2010 року (а.с. 50-51). 15.04.2019 року ухвалою суду заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення від 17.09.2018 року скасовано та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 72-74). В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказав, що від 21.07.2010 року укладено договір № б/н, згідно якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. [PERSON] не виконала свої зобов`язання за договором і не здійснила повернення кредиту у встановлений строк та не сплатила проценти за користування кредитом. В зв`язку з чим, станом на 03.04.2018 року заборгованість [PERSON] перед ПАТ КБ «Приватбанк» склала 46571,67 грн. з яких: 23020,69 грн. - тіло кредиту, 7956,95 грн. - відсотки за користування кредитом, 12900,14 грн. - нараховано пені, 500 грн. штраф (фіксована частина), 2193,89 грн. - штраф (процентна складова). 21.06.2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, до якого надано докази направлення відзиву іншим учасникам справи, з якого вбачається, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Так як вона дійсно 21.07.2010 року з АТ КБ «Приватбанк» уклала кредитний договір, за умовами якого отримала кредит в розмірі 8000 грн., зі сплатою відсотків за користування ним за ставкою 30 % річних. Заявлену суму заборгованості за тілом кредиту в розмірі 23020,69 грн. не визнає, оскільки збільшення кредитного ліміту вона не здійснювала, після закінчення строку дії картки, іншу картку не отримувала. Банк самовільно в односторонньому порядку, збільшив двічі відсоткову ставку, про що її не повідомив. У зв`язку з чим, є незаконним нарахування позивачем процентів у збільшеному розмірі. Також позивачем неправомірно здійснено нарахування одночасно пені і штрафів, які є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошового зобов`язання за кредитним договором свідчить про недотримання положень ст. 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності. Також зазначила, що розмір нарахованої пені є невірним з огляду на те, що заборгованість за тілом кредиту не може втричі перевищувати суму яку вона фактично отримала, нарахування на неї процентів за збільшеною ставкою - черговим свідченням невірно проведеного розрахунку заборгованості. Таким чином, вважає, що з неї підлягає стягненню лише сума штрафів у розмірі 2693,89 грн. У випадку, якщо суд буде вважати необхідним відмовити банку щодо стягнення штрафів і вирішить стягнути пеню, то просить суд її зменшити з урахуванням того, що у неї на утриманні перебуває троє малолітніх дітей та розмір її заробітної плати є невеликим. При цьому, просить застосувати позовну давність до пені в один рік. Також вказує на те, що в матеріалах справи відсутній належний розрахунок пені та період її нарахування, як і відсутній належний розрахунок щодо інших складових кредитної заборгованості (а.с. 94-95). 22.07.2019 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, до якої надано докази направлення відповіді відповідачу, з якої вбачається, що відповідно до укладеного договору № б/н від 21.07.2010 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачка [PERSON] підтвердила своїм підписом у Заяві № б/н від 21.07.2010 року, що ця Заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Договір про надання банківських послуг. Який за своєю суттю є договором приєднання. Саме в Умовах і правил визначений порядок встановлення та зміни кредитного ліміту (п. 2.1.1.2.3 та п. 2.1.1.2.4), зміни відсоткової ставки (п. 1.1.3.2.3). Також вказав, що кредитний ліміт було збільшено за рахунок того, що відповідач скористалася сервісом «Миттєва розстрочка» який передбачений п. 1.1.1.129 Умов та Правил. Оскільки під час списання чергового щомісячного платежу по Миттєвій розстрочці відповідачем було використано всю суму кредитного ліміту, списання коштів здійснено за рахунок овердрафту, що і спричинило перевищення тіла кредиту над розміром встановленого кредитного ліміту. Відповідач зверталася до банку з заявою про перевипуск карти, тобто з наданням карти з новим строком дії. Відповідач здійснила погашення заборгованості вже на перевипущену картку, в подальшому нею користувалася, періодично здійснюючи погашення заборгованості, що підтверджує, що вона знала про наявність заборгованості. Щодо нарахування штрафу та пені окремо вказує, що штраф і пеня є формами неустойки, але не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, та не є подвійним стягненням. Також зазначає, що підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені немає, оскільки порушення зобов`язання триває, тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі (а.с. 154-162). 25.06.2019 року ухвалою суду витребувано докази по справі (а.с. 101-102). 26.07.2019 року позивач надав документи на виконання ухвали про витребування доказів (а.с. 173-175). Представник позивача, до зали судового засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач до зали судового засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог за таких підстав. Судом встановлено, що між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та [PERSON] , шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання, 21.07.2010 року було укладено в письмовій формі кредитний договір (а.с. 10) та відповідачу надавалися кредитні картки за №[NUMBER], № [NUMBER] , зі строком дії останньої із них до останнього дня лютого 2018 року (а.с. 201). Відповідач також у відзиві на позов визнавала факт укладення кредитного договору з позивачем. Судом досліджено виписку за рахунком [PERSON] з якої встановлені операції за картками №[NUMBER] та № [NUMBER] , зокрема, зняття готівкових коштів, оплата товарів у магазинах, поповнення карткового рахунку (а.с. 187-197). За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами. Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни. Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа. Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що надані ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», у теперішній час АТ КБ «ПРИВАТБАНК», по справі докази є належними та допустимими, у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідачка [PERSON] , відповідно до наданого позивачем розрахунку, з лютого 2011 року користувалася кредитними коштами, наданими їй ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», у теперішній час АТ КБ «ПРИВАТБАНК», за договором б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі строком дії до останнього дня лютого 2018 року. На підставі наведеного вище, суд приходить до висновку про те, що між сторонами був укладений кредитний договір № б/н від 21.07.2010 року за умовами якого відповідачці [PERSON] надано кредитні кошти у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 15000,00 грн. При цьому, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконувала умови договору в частині повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з відповідача [PERSON] суми заборгованості за тілом кредиту, в заявленому позивачем розмірі, визначеному згідно розрахунку позивача, який перевірено судом і з яким суд погоджується, з огляду на такі обставини. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування карти, [PERSON] 04.02.2011 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 300 грн; 04.02.2011 2016 року - збільшено до 1300 грн.; 07.04.2011 року - збільшено до 1500 грн.; 30.01.2012 року - знижено до 1260 грн.; 30.05.2012 року - знижено до 1060 грн.; 26.09.2013 року - збільшено до 2000 грн., 20.12.2014 року - збільшено до 6000 грн., 20.01.2016 року - збільшено до 8000 грн., 24.05.2017 року - збільшено до 15000 грн., 18.07.2018 року - знижено до 0.00 грн. (а.с. 200 - зворот). Як встановлено з виписки з особового рахунку [PERSON] , остання 11.06.2017 року скористалася сервісом «Миттєва розстрочка» отримавши грошові кошти на кредитний рахунок (а.с. 192). В цей же день внісши 6000 грн. погасила наявну заборгованість за кредитним лімітом. Натомість, в подальшому знову використовували кредитні кошти на придбання товарів та оплату послуг, станом на 25.06.2017 року мала заборгованість за тілом кредиту 14884,72 грн. (а.с. 192-зворот). Оскільки наявну заборгованість [PERSON] не погашала, а всю суму кредитного ліміту використала, то списання коштів за сервісом «Миттєва розстрочка», здійснено за рахунок овердрафту, що і спричинило перевищення тіла кредиту над розміром встановленого кредитного ліміту. Що підтверджується випискою по рахунку (а.с. 192- зворот). При цьому, відповідачем жодними доказами розмір заборгованості за тілом кредиту не спростовано. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що, з урахуванням положень ст. 1055 ЦК України, стягненню з відповідачки на користь позивача підлягає заборгованість за тілом кредиту, яка обліковується за [PERSON] , станом на 03.04.2018 року, в сумі 23020,69 грн. Оскільки, [PERSON] не виконала свої зобов`язання по сплаті кредиту належним чином, то вона повинна нести цивільно-правову відповідальність за невиконання зобов`язання. Статтями 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений строк (термін), відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, згідно приписів абзацу 2 частини першої ст. 1048 ЦК України щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/95/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та інші платежі за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України. Оскільки строк дії даного кредитного договору закінчується в останній день лютого 2018 року, то у банка наявні підстави нараховувати відсотки за користування даним кредитом, саме по 28 лютого 2018 року. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Отже, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок. З такою позицією погодився й Верховний Суд у своїй постанові по справі №775/7704/15 від 23.01.2018 року. Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір між сторонами укладено шляхом підписання [PERSON] Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, згідно зі змістом якої остання погодилася, що вказана Заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становлять між сторонами договір про надання банківських послуг. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1055 ЦК України Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договору приєднання розроблені ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», у теперішній час АТ КБ «ПРИВАТБАНК», вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку.Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом, розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства, та договірні, розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, тобто суми, яку фактично отримала в борг позичальник, стягнути складові його повної вартості, зокрема 7956,95 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, які розраховано зі ставками 3,6 % на місяць (43,20 % річних за період з 01.04.2015 року) від просточеної суми кредиту; 12900,14 грн. - заборгованості за пенею, яка розрахована позивачем взагалі без зазначення вихідних даних, з урахуванням яких проведено такий розрахунок та штрафів - 500 грн. (фіксована частина) та 2193,89 грн. (процентна складова). Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 21.07.2010 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, 12 місяців з моменту підписання, пунктом 1.1.7.31 згаданих Умов, позовну давність щодо вимог банку встановлено 50 років. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/ розуміла відповідач [PERSON] та ознайомилася і погодилася з ними підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, банку, яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Отже, суд приходить до висновку, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період - з часу виникнення спірних правовідносин, 21.07.2010 року, до моменту звернення до суду із вказаним позовом 22.05.2018 року, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вище зазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для застосування до правовідносин сторін Умов та Правил банківських послуг. Разом з тим, позичальником [PERSON] 04.02.2011 року було підписано Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», згідно якої остання своїм підписом засвідчила, що отримала кредит з видачею кредитної картки у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування ним за базовою ставкою 2,5 % в місяць (нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році), та визначенням строку внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості, з визначенням їх розміру (включаючи плату за використання кредитних коштів в звітному періоді) в розмірі 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості, зі сплатою пені за несвоєчасне погашення заборгованості у розмірі, який розраховується за наступною формулою: пеня = пеня 1 + пеня 2, де пеня 1 = базова відсоткова ставка по договору/30 - нараховується на кожен день прострочення кредиту, пеня 2 = 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць, нараховується 1 раз в місяць, при наявності заборгованості по кредиту або відсоткам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. та більше (а.с. 11). Відповідач [PERSON] підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та фінансові умови надання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», якими погоджено тарифи банку, порядок та розмір нарахування процентів і неустойки за порушення виконання зобов`язань. Однак позивачем здійснено розрахунок відсотків за збільшеною відсотковою ставкою, а саме 3,6 % на місяць, а не 2,5 % на місць, як погоджено сторонами. Суд враховує, що відповідач активно користувалася кредитними коштами, погашала наявну заборгованість в повному обсязі, змінювався розмір її кредитного ліміту. Що в свою чергу впливало на складові розрахунку відсотків за кредитом. З розрахунку заборгованості видно, що позивач припинив нарахування відсотків з 01.11.2017 року (а.с. 9- зворот). Тобто період за який здійснено розрахунок відсотків позивачем, входить до строку дії кратки - 28.02.0018 року. В зв`язку з чим, суд приймає наданий позивачем розрахунок, однак вважає за необхідне здійснити перерахунок вказаної суми заборгованості за відсотками саме за погодженою сторонами ставкою 2,5 % на місяць. Оскільки розмір заборгованості за відсотками в сумі 7956,95 грн. розрахований за ставкою 3,6 %, то відповідно сума заборгованості за відсотками за ставкою 2,5 % становить 5525,66 грн. Саме в такому розмірі з відповідача на користь позивача, підлягає стягненню заборгованість за відсотками. Щодо стягнення з відповідача пені та штрафів (фіксованої частини та процентної складової), суд вважає дані вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобов`язання. Згідно зі ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. У частині 1 ст.549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3ст. 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків, як заходу цивільно-правової відповідальності, має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Конституційний Суд України в рішенні від 10.11.2011 року N 15-рп/2011 зазначає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п. 1 ч. 2ст. 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Отже вбачається, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених уст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача лише пеню та відмовити в задоволенні вимоги про стягнення штрафу. Під час розгляду справи відповідач заявила про застосування строку позовної давності. З приводу заявленого суд дійшов до таких висновків. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За змістом ст.261 ЦК України, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. Згідно висновків Верховного Суду України про застосування ст. 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладених у постанові від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Судомвстановлено, що кредитні кратки перевипускалися, строк дії останньої виданої відповідачу кредитної картки встановлений до лютого 2018 року. Банк звернувся до суду з позовом 22.05.2018 року, тобто в межах строку позовної давності. Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов`язання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача пені, за несвоєчасність виконання зобов`язання в межах строку позовної давності, та в межах заявлених позивачем вимог, дотримуючись принципу диспозитивності, визначного ст. 13 ЦПК України. Так з розрахунку заборгованості наданого позивачем встановлено, що відповідачу нарахування пені здійснено за період з 01.11.2017 року, оскільки станом до цієї дати загальне сальдо за нарахованою пенею становить 0,00 грн (а.с. 9 - зворот). Таким чином, заборгованість відповідачки [PERSON] по пені за прострочення виконання зобов`язань за Кредитним договором б/н від 21.07.2010 року за період з 01.11.2017 року по 03.04.2018 року, з урахуванням отриманих та сплачених нею сум, які зазначені у виписці по особовому рахунку, та нарахованих судом відсотків на заборгованість за тілом кредиту, станом на 03.04.2018 року, складає 5080,95 грн. (пеня 1 = 2,5%/30=0,083%; 28546,35 грн. (23020,69 грн. + 5525,66 грн.) х 0,083% х 153:100% = 3625,10 грн.; пеня 2 = 28546,35 грн. (23020,69 грн. + 5525,66 грн.) х 1% х 5,1 місяців = 1455,85 грн.). В зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення пені слід задовольнити частково. Суд не знаходить підстав для зменшення визначеного судом розміру пені, оскільки він не перевищує розмір заборгованості, а обставини на які посилається відповідач для зменшення пені (наявність трьох дітей та мала заробітна плата) не підтвердженні останньою відповідними документами. Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для стягнення з відповідачки пені при наявності заборгованості по кредиту або відсоткам при виникненні прострочення на суму від 100 грн., а також інших платежів, оскільки сама заява позичальника та вищезазначена Довідка таких умов не містять, а доказів укладення інших угод з цього приводу між сторонами, як зазначалося вище, позивачем суду не надано. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі викладеного, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати розмірі з 1272,16 грн., тобто пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (72,2% від заявленої суми). Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, з позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь відповідачки [PERSON] підлягає стягненню судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення в розмірі 106,80 грн. (а.с. 59).

Outcome: partial