Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до редакції газети «Свобода», просить зобовязати відповідача усунути допущене порушення його права, спрямованого на захист честі, гідності, громадської репутації його та його побратимів-патріотів від недостовірної інформації щодо них та надрукувати з цією метою його статтю спростування цих недостовірних відомостей і грубих образ тим же шрифтом, що й публікація М.[PERSON] «До чого тут міліція…» разом із резолютивною частиною рішення. [PERSON] обґрунтовано тим, що на думку позивача, у статті дописувача [PERSON] «До чого тут міліція, коли козу грім убив», яка була опублікована в газеті «Свобода» 20 липня 2016 року є недостовірні та образливі висловлювання, зокрема, його, в тому числі, називають словами «деякі історики», «новітні ревізіоністи», «не мають навіть елементарних знань за середню школу», «невігласи», «новоявлені ура-патріоти» «подібні ревізіоністи», автори «вульгарних й наукових ідей». Вказані вислови вважає образливими, недостовірними, такими що принижують його честь, гідність та громадську репутацію. Позивач надав редакції газети «Свобода» свою статтю-відповідь, однак відповідач відмовився її опублікувати. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що 13 липня 2016 року тернопільська газета «Свобода» надрукувала звернення широкої патріотичної громадськості, щонайменше 260-ти тернополян-патріотів, у тому числі 17 керівників авторитетних громадських організацій та партій м. Тернополя під назвою «Чому треба змінити герб Тернополя». 20 липня 2016 року тернопільська газета «Свобода» опублікувала статтю-відгук дописувача [PERSON] «До чого тут міліція, коли козу грім убив», яка є образливою, містить недостовірні та образливі висловлювання, зокрема, його та 260-ти тернопільських патріотів, називають словами «деякі історики», «новітні ревізіоністи», «не мають навіть елементарних знань за середню школу», «невігласи», «новоявлені ура-патріоти» «подібні ревізіоністи», автори «вульгарних й наукових ідей». Вказані вислови вважає образливими, недостовірними, такими що принижують його честь, гідність та громадську репутацію. Позивач надав редакції газети «Свобода» свою статтю-відповідь, однак відповідачем відмовлено в її публікації. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечила, суду пояснила, що на шпальтах газети був опублікований відгук професора, академіка [PERSON], на звернення 250 осіб до міського голови Тернополя про внесення змін до герба міста, яке опубліковане дослівно газетою в попередніх номерах, та яке подав до редакції газети [PERSON]. Тому вважає, що наведені в статті фрази «деякі історики», «новітні ревізіоністи», «не мають навіть елементарних знань за середню школу», «невігласи» «новоявлені ура-патріоти» «подібні ревізіоністи», автори «вульгарних й наукових ідей» не містять жодної вказівки на його особу, не конкретизують, кого саме вони стосуються, вжиті в множині, є оціночними судженнями, які не є предметом захисту. Позивач не надав документів, які б уповноважували його діяти в інтересах інших осіб (побратимів-патріотів). Крім того, враховуючи те, що позивач позиціонує себе громадським діячем, він повинен бути готовим до громадського контролю та гострої критики у засобах масової інформації, та межа допустимої критики є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Також представник відповідача зазначила, що стаття, яку пропонує опублікувати на спростування позивач «Чому ж так ошаленіло бризкає слиною т.зв. професор щодо ініціативи широкої громадськості Тернополя?», за розмірами не відповідає статті, доводи якої просить спростувати позивач, а також у вказаній статті наявна брутальна лексика, яка неприйнятна для редакції газети, автор не спростовує жодного слова. Крім того, оціночні судження не підлягають спростуванню. Судом встановлено, що на сторінці 6 в номері 55 (3093) від 20 липня 2016 року тернопільської газети «Свобода» був опублікований лист [PERSON] «До чого тут міліція, коли козу грім убив?». Відповідно до вказаної статті, автор, у відповідь на публікацію в газеті «Свобода» під назвою «Чому треба змінити герб Тернополя», написав, що категорично не поділяє точку зору [PERSON], та зазначив наступне: «Складається враження, не маючи навіть елементарних знань за середню школу, висувають, мяко кажучи, некоректні пропозиції. Мені, людині трішки обізнаній з цією темою, дуже дивно, чому невігласи (по іншому їх назвати не можу) замахуються на герб нашого міста. Здавалося, що його уже вдосталь ґвалтували і поляки, і москалі. Та, виявляється, що й сьогодні є охочі до абсурдної ревізії цієї святині. Новітні ревізіоністи цього разу напали на шестикутну зірку й півмісяць, мовляв, це єврейсько-мусульманські символи. Насправді ж, герб Тернополя, як і більшість польських, литовських і галицьких дворянських гербів, базується на гербі [PERSON]. Його історія бере початок із ХІІ століття. Ним послуговувалися чимало князівств та королівств Європи. У битві під Грюнвальдом (1410 року) під гербом [PERSON] брали участь три хоругви. [PERSON], або лелевітів, має винятково словянське коріння. Тому й не дивно, що засновники нашого міста Князі Тарнавські використали його у гербі Тернополя. … Тож зірка Давида тут ні до чого і жодним чином не стосується цієї теми. І хоча перед Другою світовою війною половина тернопільських міщан були євреями, жодного відношення до творення герба вони не мали. Їх до цього просто не допустили. Із цього приводу пригадав інший анекдотичний випадок, як один із нововиявлених ура-патріотів ініціював перейменувати центральну вулицю Руську, бо її назва, мовляв, походить від москалів. І саме тому хочу вкотре застерегти подібних ревізіоністів від необдуманих вчинків. Даруйте за нетактовність, але перш, ніж пропонувати через пресу свої вульгарні й антинаукові ідеї, для початку загляньте у підручник історії.». Положеннями ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію» визначено, що інформацією є документовані або публічно оголошені відомості (певні факти, дані про кого-, що-небудь) про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищу, а порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом. Згідно з вимогами ст. 26 Закону України «Про інформацію», джерелами інформації є передбачені або встановлені законом носії інформації: документи та інші носії інформації, які являють собою матеріальні об'єкти, що зберігають інформацію, а також повідомлення засобів масової інформації, публічні виступи. Відповідно до вимог ч.ч 1 і 2 ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, кожен має право вільно збирати зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. В силу вимог ч. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу і дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. У рішенні Європейського Суду з прав Людини у Справі Лінгенс проти Австрії (12/1984/84/131), Страсбург, 08 липня 1986 року, зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе. Ці принципи мають особливе значення, коли йдеться про пресу. Хоча преса не повинна переступати меж, встановлених для "захисту репутації інших осіб", на ній лежить обов'язок повідомляти інформацію та ідеї на політичні теми так само, як і в інших сферах, які становлять громадський інтерес. І не лише засоби масової інформації мають завдання повідомляти таку інформацію та ідеї, а й громадськість має право отримувати їх. Крім того, свобода преси дає громадськості одну з найкращих можливостей дізнатися про ідеї та позиції політичних лідерів і сформувати свій погляд на них. У більш загальному плані свобода політичних дискусій лежить в самій основі концепції демократичного суспільства, якою пройнята вся Конвенція. Відповідно, межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, а не приватної особи. На відміну від останньої, перший неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку як з боку журналістів, так і громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості. Усе викладене вище може бути підтверджене положеннями Закону «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», в якому визначено, що свобода слова й вільне виявлення у друкованій формі своїх поглядів та переконань гарантуються Конституцією і відповідно до цього Закону означають право кожного громадянина вільно і незалежно шукати, одержувати, фіксувати, зберігати, використовувати та поширювати будь-яку інформацію за допомогою друкованих ЗМІ. Цим же Законом встановлено заборону цензури масової інформації. Незаконне обмеження права на свободу слова, втручання у професійну організаційно-творчу діяльність ЗМІ та індивідуальну творчу діяльність журналістів, інші посягання на свободу інформаційної діяльності посадовими особами тягнуть кримінальну відповідальність. Таким чином, журналіст має право написати критичний матеріал, вправі не тільки висвітлювати позитивні сторони життєдіяльності суспільства, а й звертати увагу на необхідність викоренення певних недоліків, порушень закону, про які йому стало відомо. В ряді випадків перешкоджання у поширенні інформації, поганої з точки зору певних осіб, тобто негативної, може навіть розглядатись як цензура, яка в Україні заборонена. На думку Європейського Суду з прав Людини, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Відповідно до вимог ч.ч. 1 і 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи та наклепу, є висловлюваннями, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості і ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Відповідно до розяснень, викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України за №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Таким чином, дослідивши поширену інформацію в системному зв'язку з текстом статті тернопільської газети «Свобода» дописувача [PERSON] «До чого тут міліція, коли козу грім убив?», суд приходить до висновку, що інформація, спростування якої вимагає позивач, не містить фактичних даних, викладена у формі суджень автора з застосуванням таких мовних засобів, які свідчать про те, що розповсюджена інформація, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири) - «деякі історики», «новітні ревізіоністи», «не мають навіть елементарних знань за середню школу», «невігласи», «новоявлені ура-патріоти» «подібні ревізіоністи», автори «вульгарних й наукових ідей», не містить конкретних фактів, є оціночними судженнями, та в силу ст. 30 Закону України «Про інформацію» не може бути підставою для притягнення до відповідальності, оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. При цьому суд враховує, що позивач є публічною особою - громадським діячем співголовою ГО «Наша Україна Тернопільщина», а тому межі допустимої його критики є ширшими, він неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку, як з боку журналістів, так і громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості. Відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними і необґрунтованими, а тому до задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed