Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до Новоайдарського районного суду Луганської області з даною заявою, посилаючись на те, що матір заявника [PERSON] є німкенею, крім цього в свідоцтві про народження матері заявниці [PERSON] , зазначена інформація про матір [PERSON] , національність - «німкеня». З метою уникнення переслідувань з боку влади матір та бабуся заявника приховували приналежність до німецької нації. Незважаючи на це, заявницю виховували в німецьких традиціях, сім`я святкувала німецькі свята. Заявник прагне відновити і зберегти етнічне німецьке походження, її мати в даний час проживає на території Німеччини і є громадянкою цієї країни. При зверненні заявника [PERSON] до Новоайдарського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Щастинському районі Луганської області із заявою про внесення змін до актового запису про шлюб №46 від 10.07.1993 р., а саме в графу «національність нареченої» з «українка» змінити на «німкеня», до актового запису про народження № 5 від 29.01.1998 р., складеного у відношенні її сина [PERSON] в графу «національність матері» з «українка» на «німкеня», та до актового запису про народження №7 від 18.01.1994 р., складеного у відношенні її сина [PERSON] , в графу «національність матері» з «українка» на «німкеня», заявнику було відмовлено, оскільки зазначення національності в актових записах цивільного стану та в свідоцтвах не передбачено, а також у зв`язку з відсутністю правового механізму визнання належності особи до певної етнічної спільноти, так само як законодавчо невнормовано саму процедуру встановлення національності особи. У зв`язку з вищенаведеним, представник заявника вимушений звернутися до суду з вищевказаною заявою. Заявник - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, на електронну адресу суду надала клопотання про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник заявника - [PERSON] у судовому засідання заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Новоайдарського відділу ДРАЦС у Щастинському районі Луганської області В. А. Тасбулатова у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, у відзиві заперечувала щодо задоволення заявлених вимог, посилаючись на те, що на теперішній час відсутній правовий механізм визнання належності особи до певної етнічної спільноти, так само, як законодавчо невнормовано саму процедуру встановлення національності особи. У зв`язку з чим, внести зміни, які просить представник заявника до актового запису № 46 від 10.07.1993 р., а саме в частині "Відомості про осіб, що реєструють шлюб", в частині відомості про наречену доповнити актовий запис графою "національність" та зазначити національність нареченої "Німка", немає можливості, оскільки в актовому записі про шлюб вже є "національність". В актовому записі про народження №7 від 18.01.1994 р. , складеного у відношенні [PERSON] , в розділі "Відомості про матір" [PERSON] , в графі "національність" вказано "українка". В актовому записі про народження №5 від 29.01.1998 р., складеного у відношенні [PERSON] , в розділі "Відомості про матір" [PERSON] , в графі "національність" вказано "українка". Паперові носії актового запису про народження [PERSON] та [PERSON] зберігаються на території тимчасово непідконтрольній українській владі. Згідно з правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, у разі якщо неможливо витребувати документи про державну реєстрацію актів цивільного стану у зв`язку зі зберіганням актових записів цивільного стану на тимчасово окупованій території України, актовий запис цивільного стану поновлюється у відділі державної реєстрації актів цивільного стану до якого подано відповідну заяву громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території України, або переселилися з неї; у відділі державної реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання громадянина України, яке знаходиться за межами тимчасово окупованої території України. Проте, чинним законодавством України не передбачено зазначення національності в актових записах цивільного стану та в свідоцтвах. Суд, заслухавши представника заявника, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вважає що заява не підлягає задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, що заявник [PERSON] народилася в смт Біле Лутугинського району Луганської області, що підтверджується копією свідоцтва про народження заявника (а.с.13) та копією паспорта громадянина України (а.с.8). Батьками заявника записані [PERSON] (батько), національність - «українець» та [PERSON] (мати) національність - «німкеня», відповідно до копії повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с.14). Відповідно до копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя прізвище матері заявника до реєстрації шлюбу « [PERSON] » (а.с.21). Відповідно до копії свідоцтва про народження матері заявниці в графі «національність» вказано «німкеня» (а.с.23). Відповідно до копії свідоцтва про народження матері заявниці, [PERSON] в відомостях про матір в графі "національність" вказано "німкеня" (а.с.23). Відповідно до копії свідоцтва про народження [PERSON] , в відомостях про матір в графі «національність» вказано «українка» (а.с.17), відповідно до копії свідоцтва про народження [PERSON] в відомостях про матір в графі «національність» вказано «українка» (а.с.18). При зверненні заявника [PERSON] до Новоайдарського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Щастинському районі Луганської області із заявою про внесення змін до актового запису про шлюб, а саме в графу «національність нареченої» з «українка» змінити на «німка», до актового запису про народження № 5 від 29.01.1998 р., складеного у відношенні її сина [PERSON] в графу «національність матері» з «українка» на «німкеня», та до актового запису про народження №7 від 18.01.1994 р., складеного у відношенні її сина [PERSON] , в графу «національність матері» з «українка» на «німкеня», заявнику було відмовлено, оскільки чинним законодавством зазначення національності в актових записах цивільного стану та в свідоцтвах не передбачено, на теперішній час відсутній правовий механізм визнання належності особи до певної етнічної спільноти, так само, як законодавчо невнормовано саму процедуру встановлення національності особи. Відповідно до положень ст.ст. 234, 256 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Як роз`яснено у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (з подальшими змінами та доповненнями), в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Вказана вище норма цивільного процесуального закону не передбачає можливості розгляду в порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений перелік справ не є вичерпним, проте зі змісту зазначених норм вбачається, що суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника правові наслідки. Як убачається зі змісту заяви, представник заявника посилається на те, що за радянських часів відношення до німців не було рівним, що було причиною приховування матір`ю та бабусею заявниці своєї національності. Вказане обґрунтування свідчить про те, що встановлення факту національності не тягне для заявника правових наслідків, що підтверджується також, зокрема, і відсутністю у заяві вказівки на конкретне наслідкове значення. Також, в заяві не зазначено та до неї не долучено доказів, які б підтверджували, що встановлення факту її національності породжує для заявника правові наслідки, які передбачені іноземним законодавством. Разом з тим актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 49 Цивільного кодексу України; далі - ЦК України). Актом цивільного стану є, зокрема, народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо (частина друга статті 49 ЦК України). Аналогічні за змістом приписи закріплені у статті 2 Закону України від 1 липня 2010 року № 2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (далі - Закон № 2398-VI). Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом ДРАЦС за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган ДРАЦС складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку (частина перша статті 22 Закону № 2398-VI). Наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року № 96/5 затверджено Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання (далі - Правила), за змістом пунктів 1.1, 1.5 яких внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами ДРАЦС України, проводиться за заявами громадян відділами ДРАЦС у випадках, передбачених чинним законодавством. Підставами для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану та рішення, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану; постанова адміністративного суду (підпункти 2.13.1, 2.13.2 пункту 2.13 Правил). Таким чином, органи ДРАЦС за заявою громадян можуть вносити зміни до актових записів на підставі рішень суду, якими встановлено неправильність таких записів та зазначено про внесення до них конкретних змін. Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України від 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності», відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99. Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки. Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні. Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону «Про національні меншини в Україні». Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу. У листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», витяг з якого опубліковано в журналі «Вісник Верховного Суду України» та розміщено на офіційному сайті Верхового Суду України, судам нижчих інстанцій було роз`яснено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти належності до певної національності. Суд також враховує, що в ст. 24 Конституції України закріплено рівність громадян та відсутність будь-яких привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Таким чином, на території України факт належності особи до будь-якої національності не тягне за собою юридичних наслідків. Відповідно до ст. 300 ЦК України фізична особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Суд приходить до висновку, що в даному випадку право на індивідуальність, передбачене ст. 300 ЦК України не порушене, оскільки не зазначення в документах заявника національності «німкеня» не перешкоджає заявнику дотримуватися німецьких звичаїв, традицій, культури та виявляти почуття національного самоусвідомлення. Тобто, належність особи до певної національності залежить від її вільного волевиявлення і для реалізації особою своїх прав у цій сфері не потребує встановлення цього факту судовим рішенням, а не зазначення в документах заявника національності «німкеня» не перешкоджає їй відновлювати та зберігати етнічне походження її роду, відвідувати її родичів за кордоном (в разі наявності таких), а також можливість користуватися пільгами, які гарантуються особам німецького походження. Отже, з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи судом встановлено, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності до німецької національності, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Вимоги заяви про внесення змін до актових записів про народження та укладання шлюбу також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від першої вимоги про встановлення факту приналежності до національності, в задоволенні якої відмовлено. Крім того, вирішення питання про зобов`язання органу РАЦС вчинити певні дії в порядку окремого провадження є неприпустимим, та можливе лише в позовному провадженні з урахуванням необхідності забезпечення судом рівності прав сторін. Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 807/45/17 (провадження № 11-927апп18) за позовом фізичної особи до органу ДРАЦС про зобов`язання внести зміни до актового запису про його народження, зазначивши в графі національності його батька «поляк» замість «українець» та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18 (провадження №14-215цс19) за заявою фізичної особи про встановлення факту належності заявниці, її матері, баби та тітки до певної національності. На підставі ЗУ «Про національні меншини в Україні», ст. ст. 11, 24 Конституції України, ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин»,

Outcome: dismissed