Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі та гідності. В обґрунтування вимог позивач вказує, що [INFO] у газеті «Україна Молода» у [NUMBER] була опублікована стаття « [INFO]» В даній статті опубліковано наступну інформацію: «Один з організаторів пікетування мерії - [PERSON], колишній спецназівець, який перед розпадом СРСР залишив за собою кривавий слід у Закавказзі та країнах Балтії». Автором даного виловлювання є депутат Тернопільської міської ради [PERSON] Вважає, що така інформація характеризує його як злочинця, особу, що порушує закон та немає високих моральних цінностей, що породило негативне та упереджене ставлення до нього з боку осіб, які перечитали газету «Молода «Україна». Посилаючись на те, що така інформація є недостовірною та негативною, порушує його особисті немайнові права, ганьбить честь та гідність, спричиняє шкоду діловій репутації, позивач просив визнати вищезазначену інформацію недостовірною та зобов'язати [PERSON] спростувати дану інформацію шляхом опублікування в газеті «Молода Україна» на 7-ій сторінці текст такого змісту « Інформація опублікована з моїх слів на 7-ій сторінці в [NUMBER] газети «Молода Україна» відносно [PERSON] не відповідає дійсності. [PERSON] не був організатором пікетування мерії та не залишив за собою кривавого сліду у Закавказзі та країнах Балтії». До початку судового розгляду справи по суті за клопотання позивача до участі у справі в якості співвідповідачів були залучені редакція газети ПП «Україна молода» та автори статті- [PERSON] та [PERSON]. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, зіславшись на доводи викладені у ньому. Відповідач та його адвокат позов не визнали та пояснив, що у статті журналіст газети «Україна молода», використовуючи журналістські епітети, передав його розмову по телефону, в якій він надав характеристику невиправданому використанню сили, зброї, спецзасобів на Майдані та в м.Тернополі. Крім того, вказали, що аналогічна інформація вже була опублікована у 2001 році у газеті « 2000» в [NUMBER] від [INFO] у статті під назвою «[INFO]». Представник редакції газети ПП «Україна молода», автори статті [PERSON]та [PERSON] у судове засідання не з'явились, хоча про час та місце його були повідомленні належним чином. Попередньо не повідомили суд про причини своєї не явки. Судом встановлено, що [INFO] в газеті «Україна Молода» у [NUMBER] було розміщено статтю, авторами якої є [PERSON] та [PERSON] під назвою «[INFO]», в якій автор цитує слова депутата Тернопільської міської ради [PERSON]: «Один з організаторів пікетування мерії - [PERSON], колишній спецназівець, який перед розпадом СРСР залишив за собою кривавий слід у Закавказзі та країнах Балтії.» Сторони цей факт не заперечили. Відповідно до воєнного білету [PERSON] встановлено, що позивач у 1988 році закінчив Пермське вище воєнне командирське училище МВД СССР та період з 1984 року по 1992 рік проходив військову службу в УВВ СССР. З витягу особової справи №20476 офіцера запасу [PERSON] встановлено, що [PERSON] у період з 1984 року по 1992 рік проходив військову службу в УВВ МВС СРСР по УРСР і МРСР, зокрема: у період з 18.01.1991 року по 10.12.1991 року - заступник командира мотострілецької роти по політичній частині 10 оперативний полк УВВ МВС СРСР та у період з 1991 року по 1992 рік - заступник командира мотострілецької роти по особовому складу 10 оперативний полк УВВ МВС СРСР. Відповідно листа Управління СБУ в Тернопільській області від 31.07.2014 року на прохання [PERSON] надати витяг з інформаційно-аналітичних масивів СБУ стосовно лідера ОЗУ «Аракс» [PERSON] вбачається, що документи, які містять запитувану інформацію було знижено внаслідок подій, які мали місце у ніч з 18 на 19 лютого 2014 року під час силового захоплення невстановленими особами адміністративної будівлі Управління СБУ в Тернопільській області. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Положеннями ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію» визначено, що інформацією є документовані або публічно оголошені відомості (певні факти, дані про кого-, що-небудь) про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищу, а порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом. Згідно з вимогами ст. 26 Закону України «Про інформацію», джерелами інформації є передбачені або встановлені законом носії інформації: документи та інші носії інформації, які являють собою матеріальні об'єкти, що зберігають інформацію, а також повідомлення засобів масової інформації, публічні виступи. Відповідно до вимог ч.ч 1 і 2 ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, кожен має право вільно збирати зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. В силу вимог ч. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу і дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Положеннями ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні Європейського Суду з прав Людини у Справі Лінгенс проти Австрії (12/1984/84/131), Страсбург, 08 липня 1986 року, зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе. Ці принципи мають особливе значення, коли йдеться про пресу. Хоча преса не повинна переступати меж, встановлених для "захисту репутації інших осіб", на ній лежить обов'язок повідомляти інформацію та ідеї на політичні теми так само, як і в інших сферах, які становлять громадський інтерес. І не лише засоби масової інформації мають завдання повідомляти таку інформацію та ідеї, а й громадськість має право отримувати їх. Крім того, свобода преси дає громадськості одну з найкращих можливостей дізнатися про ідеї та позиції політичних лідерів і сформувати свій погляд на них. У більш загальному плані свобода політичних дискусій лежить в самій основі концепції демократичного суспільства, якою пройнята вся Конвенція. Відповідно, межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, а не приватної особи. На відміну від останньої, перший неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку як з боку журналістів, так і громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості. Усе викладене вище може бути підтверджене положеннями Закону «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», в якому визначено, що свобода слова й вільне виявлення у друкованій формі своїх поглядів та переконань гарантуються Конституцією і відповідно до цього Закону означають право кожного громадянина вільно і незалежно шукати, одержувати, фіксувати, зберігати, використовувати та поширювати будь-яку інформацію за допомогою друкованих ЗМІ. Цим же Законом встановлено заборону цензури масової інформації. Незаконне обмеження права на свободу слова, втручання у професійну організаційно-творчу діяльність ЗМІ та індивідуальну творчу діяльність журналістів, інші посягання на свободу інформаційної діяльності посадовими особами тягнуть кримінальну відповідальність. Таким чином, журналіст має право написати критичний матеріал, вправі не тільки висвітлювати позитивні сторони життєдіяльності суспільства, а й звертати увагу на необхідність викоренення певних недоліків, порушень закону, про які йому стало відомо. В ряді випадків перешкоджання у поширенні інформації, поганої з точки зору певних осіб, тобто негативної, може навіть розглядатись як цензура, яка в Україні заборонена. Так звана негативна інформація у певному її розумінні може стати результатом дій журналіста, який діяв добросовісно, перевірив її і має не лише права, а й обов'язок інформувати громадськість про будь-які прояви у суспільстві, не замовчувати інформацію заради суспільної та особистої безпеки членів суспільства, наприклад, якщо це стосується екологічної безпеки, корупції тощо. Подібні підходи існують на сьогодні в ряді чинних законів України. На думку Європейського Суду з прав Людини, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Відповідно до роз'яснень викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України за №1 від 27.02.2009 року « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи « вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до вимог ч.ч. 1 і 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи та наклепу, є висловлюваннями, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості і ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Таким чином, дослідивши поширену інформацію в системному зв'язку з текстом статті під назвою «[INFO]», суд приходить до висновку, що інформація, спростування якої вимагає позивач, є результатом аналізу подій, які відбувались в Україні, з точки зору сприймання цих подій відповідачем і викладена в статті під назвою «[INFO]»» з застосуванням таких мовних засобів, які свідчать про те що розповсюджена інформація є оціночними судженнями, а тому, суд приходить до висновку, що ця інформація не носить негативний характер і не принижує честь та гідність позивача. Також, суд бере до уваги те, що відповідач у своїх висловлюваннях посилався на факти, які вже були оприлюдненні раніше у 2001 році у [NUMBER] газети « 2000» від [INFO] у статті під назвою «[INFO]», є особистою суб'єктивною думкою відповідача, а будь-які неприємні для [PERSON] епітети варто розцінювати винятково як оціночні судженні. Відповідно до вимог ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивач не надав суду жодних належних доказів про те, що поширена про нього інформація є відомостями, які містять фактичні дані та є неправдивою. Відтак, розповсюджена інформація не є такою, що порочить честь і гідність позивача. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними і необґрунтованими, а тому до задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed