Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовною заявою, зазначивши, що відповідно до укладеного між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем [PERSON] кредитного договору № б/н від 27.11.2008 року, [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» є правонаступником прав та обов`язків ЗАТ КБ «Приватбанк», у зв`язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача з ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», про що зазначено у Статуті ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». 17.07.2009 року було проведено державну реєстрацію вказаних змін. В порушення умов Договору станом на 30.04.2018 року відповідач [PERSON] має заборгованість за кредитним договором № б/н від 19.11.2008 року у загальному розмірі 28267,88 грн., яка складається із: 4899,04 грн. - заборгованість за кредитом; 16546,56 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5000,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1322,28 грн. - штраф (процентна складова). До теперішнього часу відповідач [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 19.11.2008 року у добровільному порядку не погасила, тому позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вимушений звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів. Просять стягнути з відповідача заборгованість по кредиту в розмірі 28267,88 грв., та судові витрати у розмірі 1762,00 грв. В подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги зменшивши їх розмір, та просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 27.11.2008 року в розмірі 17202,02 грн., яка складається із:4899,04 грн. - заборгованість за наданим кредитом (тіло кредиту); 12302,98 грн. - заборгованість за відсотками, в т.ч. 12302,98 грн. - залишок заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість, та понесені судові витрати. 27.08.2018 року Довгинцівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області було ухвалене заочне рішення, яким стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 26445,60 грн., та судовий збір у розмірі 1648,41 грн. Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 27.09.2019 року дане заочне рішення було скасоване. В ході розгляду справи відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначила, що з позовними вимогами не згодна та вважає їх незаконними і необґрунтованими. Також, 06.10.2020 року [PERSON] було подано заяву про застосування строків позовної давності. Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, вказують що відповідачем не виконано належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором . Вважають свої позовні вимоги обґрунтованими, та просять їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач відповіді не надавала. У відповідності до гл. 10 ст. 274 ЦПК України «у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи. Ч. 2 даної статті вказує, що «у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін». Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України «Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. В судовому засіданні представник позивача Романовський Д.С. позовні вимоги з урахуванням їх уточнення підтримав у повному обсязі покладаючись на обставини викладені у позові та відповідь на відзив та просив стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 17202,02 грн., та судовий збір. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечувала з обставин викладених у відзиві на позов, у задоволенні позовних вимог просила відмовити з підстав пропуску строку позовної давності. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. В судовому засіданні встановлено, що 19.11.2008 року відповідачем [PERSON] була підписана заява, яка відповідно ч. 1 ст. 634 ЦК України разом з пам`яткою клієнта, умовами та Правилами надання банківських послуг , а також тарифами є договором про надання банківських послуг. З даної Заяви вбачається, що [PERSON] ознайомилась та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг. Після підписання вказаної заяви, 27.11.2008 року [PERSON] було відкрито рахунок та 05.12.2008 року було видано картки: [NUMBER] та [NUMBER] із встановленням кредитного ліміту у розмірі 5000,00 грн. (а.с. 7-8). Також [PERSON] 05.12.2008 року було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна GOLD MINI» (а.с. 9), з якої вбачається, що сторони погодили відсоткову ставку за користування кредитними коштами - 2,5 % на місяць та пеню за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань. Позивачем до позову додані Умови та Правила надання банківських послуг, відповідно до п. 3.2, п. 3.3 яких, клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою держателя картки відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. По закінченню строку дії відповідна картка продовжується Банком на новий термін (шляхом надання клієнту карти з новим строком дії) (а.с.15-20). Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконувала, внаслідок чого утворилася заборгованість. Відповідно до наданого позивачем розрахунку до уточненого позову, заборгованість за кредитним договором № б/н від 27.11.2008 року станом на 31.10.2020 року становить 17202,02 грн., яка складається із: 4899,04 грн. - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту); 12302,98 грн. загальний залишок заборгованості за відсотками. Між сторонами виник спір щодо належного виконання відповідачем кредитних зобов`язань та наявності правових підстав для стягнення заборгованості в судовому порядку. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України). Відповідно до частини другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з вимогами ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника. Суд не може погодитися із доводами відповідача викладеними у відзиві на позов, що умовами укладеного договору не передбачено відсоткової ставки за користування кредитними коштами, оскільки це суперечить, наявним в матеріалах справи довідки від 05 грудня 2008 року про умови кредитування, яка підписана нею та містить узгоджений сторонами розмір відсотків за користування кредитним коштами з базовою ставкою за кредитом 2,5% на місяць, а також відомості про погодження сторонами розміру пені за порушення кредитного зобов`язання (а.с.9). Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року) Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Судом досліджено виписку за рахунком [PERSON] , з якої вбачаються операції за картками [NUMBER] та [NUMBER] , зокрема встановлення та зниження кредитного ліміту, зняття готівкових коштів, поповнення карткового рахунку (а.с. 78-80 ). За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами. Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни. Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа. Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що надані АТ КБ «ПриватБанк» по справі докази є належними та допустимими, у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідач [PERSON] , відповідно до наданого позивачем розрахунку, з грудня 2008 року користувалася кредитними коштами, наданими їй ЗАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», за договором б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. На підставі наведеного вище, суд вважає що між сторонами був укладений кредитний договір № б/н від 27.11.2008 року, за умовами якого відповідачу [PERSON] надано кредитні кошти в розмірі 5000,00 грн. на платіжну картку, що підтверджується виписками з особового рахунку відповідача. У свою чергу, належність наданих позивачем доказів відповідачем не спростована. Щодо застосування позовної давності. Позивачем надано довідку від 26.12.2019 року № 30.1.0.0/2-20180516/961 (а.с. 77), з якої вбачається, що [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 27.11.2008 року отримала картки [NUMBER] та [NUMBER] зі строком пере випущеної картки до останнього дня 11.2010 року. Доказів, що після листопада 2010 року картка [PERSON] пере випускалася, суду не надано. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється у три роки (ст. 257 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). У своїй постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, предметом якої був спір за позовом банківської установи про стягнення заборгованості за кредитним договором, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 686/6697/16-ц. При цьому, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечується ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення грошового зобов`язання, що підтверджено висновком, викладеним у постанові ВП Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження №14-10 цс 18). Виходячи з наведеного, зобов`язання [PERSON] повернути кредитні кошти за договором б/н від 27.11.2008 року настали у грудні 2010 по закінченню строку дії виданої картки. В ході розгляду справи відповідач [PERSON] заявила клопотання про застосування позовної давності. Отже проаналізувавши наведені норми та обставини справи, суд дійшов висновку про те, що строк дії кредитного договору визначений по листопад 2010 року, і перебіг строку позовної давності порушених прав АТ КБ «ПриватБанк» щодо спірної суми кредитної заборгованості почався з наступного місяця після закінчення строку дії картки, тобто з 01 грудня 2010 року. Останнє погашення кредитної заборгованості мало місце 31.07.2009 року. Оскільки з позовом до суду банк звернувся 23 травня 2018 року, і відповідачем заявлено клопотання про застосування позовної давності, суд погоджується що позивачем пропущений трирічний строк позовної давності щодо вимоги про стягнення кредитної заборгованості. У зв`язку з тим, що строк позовної давності до основної вимоги сплинув, суд також вважає, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги про стягнення процентів. Суд не бере до уваги погашення заборгованості за кредитним договором у період з 14.05.2019 року по 18.10.2019 року, оскільки дане зарахування коштів відбувалося після винесення заочного рішення від 27.08.2018 року та на його виконання, яким з [PERSON] було стягнуто заборгованість за кредитним договором, та яке ухвалою суду від 27.09.2019 року, скасоване. З огляду на викладене, суд вважає за потрібне застосувати до позовних вимог позивача строк позовної давності та з цієї підстави повністю відмовити у задоволенні позову. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України підстав для відшкодування позивачу судового збору не має.

Outcome: dismissed