Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

23.10.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] . Відповідно до рішення 2 сесії 7 скликання Вінницької міської ради від 25.12.2015 №71 вулиця Постишева перейменована на вулицю Академіка Вернадського, що підтверджується інформацією з КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» №11682 від 24.12.2019. Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 15.10.1999 року і по даний час, що підтверджується записами із домової книги на даний будинок, однак там не проживає, своїх речей не зберігає, участі в утриманні даного жилого приміщення та оплаті комунальних платежів не приймає. Відповідач був зареєстрований у її будинку, оскільки був її зятем, однак даний шлюб розірвано на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.05.2020 у справі №127/1477/20. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого міським бюро РАЦС [PERSON] [INFO] є донькою позивачки - [PERSON] . Зміну прізвища [PERSON] на [PERSON] підтверджує свідоцтво про одруження серії [NUMBER] , видане Вінницьким міським відділом РАЦС, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи №127/1477/20 Вінницького міського суду Вінницької області. Відповідач не є членом сім`ї власника будинку, спільним побутом із нею не пов`язаний, договір щодо права користування житлом між позивачем та відповідачем не укладався. Комісією у складі голови квартального комітету «Малі Хутори-Центр» та в присутності мешканців (сусідів позивача) [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ) та [PERSON] ( [ADDRESS] ), 20.10.2020 року складено акт №64 про не проживання [PERSON] з жовтня 2019 року за адресою: [ADDRESS] , де зазначено, що своїх речей не зберігає. Згідно довідки квартального комітету «Малі Хутори-Центр» №555 від 20.10.2020 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Окрім того, відповідач [PERSON] , притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення насильства у сім`ї, де його визнано винним та застосовано стягнення у виді штрафу, дане підтверджується постановою Вінницького міського суду Вінницької області №127/28171/18. Враховуючи, що в добровільному порядку відповідач не бажає знятись з реєстраційного обліку, позивачка у зв`язку з цим вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 листопада 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в загальному позовному провадженні. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 січня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, проте 15.02.2021 року подала заяву (вх. №10505) відповідно до якої просила провести розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, відносно заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечила. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся шляхом направлення судових повісток про виклик до суду на адресу реєстрації та розміщення на веб-сайті Судової влади України відповідного оголошення, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не надав, а тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивачка не заперечувала проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , згідно копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Староміським РВ УМВС України у Вінницькій області 10 червня 2002 року (а.с.4). Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 серпня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Сікорською Л.А., спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] , є дружина [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з цілого житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами номер [ADDRESS] , належного померлому на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівлі, виданого Вінницьким управлінням житлового господарства 05.04.1983 року за №2430 зареєстрованого у Вінницькому обласному об`єднанні бюро технічної інвентаризації 15.04.1983 року, під №18508 (а.с. 5). Із повідомлення КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» №11682 від 24.12.2019 слідує, що відповідно додатку №3/217 до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №200 від 04.06.1987 р. житловому будинку з існуючим [ADDRESS] присвоєно №107. Згідно рішення 2 сесії 7 скликання Вінницької міської ради від 25.12.2015 р. №71 вулиця Постишева перейменована на [ADDRESS] (а.с. 13). Відповідно до довідки вих. №555 від 20 жовтня 2020 року, виданої квартальним комітетом «Малі Хутори - Центр», за адресою м. Вінниця, вул. Академіка Вернадського, 107, зареєстровані: [PERSON] , 1950 р.н.; [PERSON] , 1972 р.н.; [PERSON] , 1998 р.н.; [PERSON] , 1993 р.н.; [PERSON] , 1969 р.н. (а.с. 7). Крім того, із витягу домової книги слідує, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] (а.с. 8-9). [PERSON] , [INFO] є дочкою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07 жовтня 1972, актовий запис №3592 (а.с.11). 22 квітня 1997 року [PERSON] , [INFO] , уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , та змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 22 .04.1997 року (а.с. 11). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.05.2020 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 22.04.1997 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис за №732 (а.с. 10). Згідно акту про відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні №64 від 20 жовтня 2020 року виданого квартальним комітетом «Малі Хутори-Центр» [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не проживає з жовтня 2019 року по даний час, своїх речей не зберігає(а.с. 6). Судом встановлені наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини щодо користування громадянами житлом державного та громадського фонду, прав та обов`язків користувачів житлових приміщень, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми мешканцями, щодо порядку визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, які врегульовані відповідними нормами Житлового кодексу УРСР. Суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловою площею в належному позивачу на праві приватної власності помешканні. Право власності позивача на будинок згідно ст.ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім`ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім`ї, укладеного при вселенні останнього. Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім`ї власника (у тому числі колишнім членом сім`ї власника) права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Враховуючи, що судом не встановлено вчинення перешкод відповідачу в користуванні будинком, а також, те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації його постійного проживання досить тривалий час без поважних причин (протилежного судом не встановлено), суд дійшов висновку про задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком. При цьому суд дійшов висновку, що задоволення позову не порушує право відповідача на житло. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року, пункти 41,42). Отже, в даній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо Суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції. Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ «Савіни проти України» від 18.12.2008 року, пункт 47). Щодо дотримання принципу втручання згідно з законом, то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР. Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст. 391,405 ЦК України, ст. 163 ЖК УРСР, тому для суду є беззаперечним те, що втручання у його права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо законної мети. Щодо того, чи є таке втручання необхідним в демократичному суспільстві (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. При співставленні балансу інтересів суд враховує, що спірний будинок має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідач тривалий час у спірному будинку не проживає, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що він проживає в спірному будинку, користується ним та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в будинку. При цьому, його тривала відсутність свідчить про те, що він має інше місце проживання, відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що втручання у право відповідача є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн, сплачений згідно квитанції №ПН2309049 від 21 жовтня 2020 року (а.с. 3).

Outcome: approved