Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

Позивач в серпні 2019 року звернувся до суду з позовом до ДП «45 експериментальний механічний завод» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, моральної шкоди. Позов мотивований тим, що наказом від 10.04.2013 року № 18-к відповідач перевів позивача на посаду директора відокремленого структурного підрозділу «Промсервіс 45» ДП «45 ЕМЗ», а наказом від 31.05.2017 року № 85/1к на посаду начальника цеху № 3. Наказом від 08.10.2018 року № 203к відповідач звільнив позивача з посади начальника цеху № 3 в зв`язку із зміною в організації виробництва і праці та скорочення чисельності та штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вінницький апеляційний суду рішенням від 21.06.2019 року у справі № 127/28449/18 визнав незаконним та скасував наказ директора ДП «45 ЕМЗ» Чумака М.Ф. від 08.10.2018 року № 203к «Про звільнення [PERSON] з роботи 08.10.2018 року згідно з п. 1 ст. 40 Кодексу»; зобов`язав відповідача поновити [PERSON] на посаді начальника цеху № 3 ДП «45 ЕМЗ» з 09.10.2018 року; стягнути на його користь: середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.10.2018 року по 21.06.2019 року. Виконавча служба 23.07.2019 року стягнула вказані кошти на користь [PERSON] . Позивач зазначає, що заробітна плата, яка мала бути виплачена протягом періоду з 25.10.2018 року по 10.07.2019 року фактично погашена лише 23.07.2019 року. 28.07.2019 року позивач звернувся до відповідача з листом з проханням відшкодувати йому втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати. Станом на дату подання позовної заяви відповідач в порушення ст. 34 ЗУ «Про оплату праці», ст.ст. 1, 2 ЗУ "Про\~компенсацію громадянам\~втрати частини\~доходів у\~зв`язку\~з порушенням\~строків їх\~виплати" не відшкодував [PERSON] частину доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати в сумі 1875,08 грн. та не повідомив про стан розгляду його звернення. Позивач зазначає, що умисне перешкоджання у поновленні на роботі, затримання виплати заробітної плати призводить до порушення [PERSON] прав на працю, втрати єдиного джерела доходів для утримання його сім`ї з чотирма утриманцями, три з яких малолітні діти, моральних страждань, нанесення невідворотної шкоди честі та гідності, втрати нормальних життєвих зв`язків з колегами по роботі, зниження авторитету в їх очах. У зв`язку з вищенаведеним позивач звернувся до суду та просив стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.06.2019 року по день винесення рішення судом у даній справі з розрахунку 497,94 грн. за 1 робочий день; стягнути з відповідача на користь [PERSON] компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з 09.10.2018 року по 21.06.2019 року; стягнути з відповідача на користь [PERSON] 500,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. Також [PERSON] просив винести окрему ухвалу про вчинення посадовими особами ДП «45 ЕМЗ» порушень законодавства та направити її ДК «Укроборонпром», як суб`єкту управління, яке з своїми повноваженнями повинно вжити заходів по усуненню виявлених судом недоліків і порушень та запобігти їх повторенню. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві. Представники відповідача ДП «45 ЕМЗ» в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, аргументуючи мотивами, викладеними у відзиві. Відзив мотивований тим, що стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 22.06.2019 року по день винесення рішення судом не правомірне, так як період з 22.06.2019 року не є часом, з якого необхідно вираховувати вимушений прогул. Крім цього [PERSON] було відсторонено від роботи на час проведення службового розслідування з 20.08.2019 року без збереження заробітної плати. Також відповідно до платіжного доручення № 812 від 16.09.2019 року [PERSON] була виплачена заробітна плата в розмірі 14060,01 грн. Щодо стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати представник ДП «45 ЕМЗ» вважає, також, що дана вимога не підлягає задоволенню, так як заробітна плата це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі, за трудовим договором, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Предметом розгляду справи № 127/28449/18 стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Отже ставити питання, що [PERSON] отримував заробітну плату є не правильним. Щодо стягнення моральної шкоди [PERSON] не навів доказів спричинення йому моральної шкоди. Відсутній причинний зв`язок між діями відповідача та настання негативних наслідків. Позивачем [PERSON] було надано відповідь на відзив, з якого вбачається, що позивач вважає необґрунтованим і не доведеним відзив на позовну заяву та просить позов задовольнити в повному обсязі. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини, врегульовані нормами\~КЗпП України\~стосовно припинення трудових відносин. Наказом № 85/1к від 31 травня 2017 року, [PERSON] прийнято на посаду начальника цеху № 3 ДП «45 експериментальний механічний завод». 27 квітня 2018 року директором ДП «45 експериментальний механічний завод» видано наказ № 42 «Про зміни в організаційно штатній структурі підприємства та скорочення чисельності працівників ДП «45 експериментальний механічний завод», в якому наказано провести з 01 травня 2018 року на підприємстві організаційні заходи щодо оптимізації організаційно штатної структури, приведення її у відповідність до обсягів виробництва та фінансово економічної спроможності згідно з діючим законодавством України, шляхом переміщення працівників цеху № 3 до цеху № 2, скорочення окремих працівників, посад та професій згідно додатку. 07.05.2018 року видано попередження про скорочення штату працівників, в якому сказано про повідомлення [PERSON] про проведення на підприємстві організаційно-структурних змін, у зв`язку з чим відбудеться скорочення штату працівників, а тому 07.07.2018 посада, яку займає [PERSON] підлягає скороченню відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. 08.10.2108 [PERSON] наказом № 203к звільнено з роботи у зв`язку з скороченням штату працівників та неможливістю подальшого працевлаштування, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.02.2019 року позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без задоволення. Постановою Вінницького апеляційного суду від 21.06.2019 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 лютого 2018 скасоване, ухвалено нове рішення. Позов [PERSON] до Державного підприємства «45 експерементальний механічний завод» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання незаконними дій, стягнення моральної шкоди задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ директора Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» Чумака М.Ф. від 08 жовтня 2018 року № 203к про звільнення [PERSON] з роботи 08 жовтня 2018 року у зв`язку із скороченням штату працівників та неможливістю подальшого працевлаштування, згідно з п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України. Поновлено [PERSON] на посаді начальника цеху № 3 Державного підприємства «45 експерементальний механічний завод» з 09 жовтня 2018 року. Стягнуто з Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» на користь [PERSON] 88135,38 грн. (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 жовтня 2018 року по 21 червня 2019 року та 1000,00 грн. одноразового заохочення при народженні двох дітей. У задоволенні решти позовних вимог відмовити. Постанову апеляційного суду в частині поновлення [PERSON] на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. Вирішено питання про судові витрати. Відповідно до ч. 4 ст.\~82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 26.06.2019 року ДП «45 ЕМЗ» було видано наказ про поновлення на роботі [PERSON] на підставі рішення Вінницького апеляційного суду від 21.06.2019 року, справа № 127/28449/18. Згідно з ч. 2\~ст.\~235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Положення статті 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100\~(далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. В той же час, відповідно до п. 3 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками - почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Також відповідно до п. 4 зазначеного Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Як вбачається з постанови Вінницького апеляційного суду від 21.06.2019 року Стягнуто з Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» на користь [PERSON] 88135,38 грн. (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 жовтня 2018 року по 21 червня 2019 року. Щодо визначення розміру середнього заробітку, суд вважає за необхідне взяти за основу розрахунок, що визначений у вищезгаданій постанові Вінницького апеляційного суду від 21.06.2019 року, а саме 497,94 грн. Як видно з додаткових пояснень ДП «45 ЕМЗ» з 27.06.2019 року по 19.08.2019 року позивачу нараховано кошти, виходячи з середнього заробітку в сумі 17465,85 грн., а виплачено 14060,01 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 812 від 16.09.2019 року. Згідно позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.06.2019 року по день винесення рішення судом, але в ході судового розгляду просив стягнути з 22.06.2019 року по 19.08.2019 року, що й було предметом судового розгляду. При цьому в ході судового розгляду з`ясовано, що в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області знаходяться ще дві справи, в яких позивач [PERSON] просить суд стягнути з ДП "45 ЕМЗ" середній заробіток за час вимушеного прогулу за відповідні періоди, а саме справа № 127/24143/19 (період з 20.08.2019 року по день винесення судом рішення) та справа № 127/28968/19 (період з 23.09.2019 року по день винесення судом рішення). Як зазначалося вище з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу по 21.06.2019 року, а поновлено позивача відповідно до наказу від 26.06.2019 року. В судовому засіданні представник відповідача зазначив, що з 27.06.2019 року по 19.08.2019 року позивачу нараховано кошти. За таких обставин суд вважає, що позов в цій частині за цей період задоволенню не підлягає. При цьому суд вважає, що посилання позивача на наявність в платіжному дорученні № 812 від 16.09.2019 року призначення платежу "заробітна плата за серпень 2019 року" не може бути підставою для задоволення позову, оскільки згідно розрахункового листка ця сума включає в себе період з 27.08.2019 року по 19.08.2019 року. З 22.06.2019 року по 27.06.2019 року ДП "45ЕМЗ" протабелювало позивача, проте кошти не нараховувались у звязку з тим, що що особа не була фактично на роботі. Водночас суд вважає дії відповідача в цій частині протиправними, а тому слід задовольнити позовні вимоги позивача частково та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.06.2019 по 26.06.2019 року в розмірі 1493,82 грн. (497,94 грн. (середньоденний заробіток) х 3 (кількість робочих днів за час вимушеного прогулу). Вказана сума визначена без урахування податків та інших обов`язкових платежів, зважаючи, що справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а тому суд визначає вказану сум без урахування цих платежів, на що звертає увагу Пленум Верховного Суду України в постанові від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Відповідно до ст. 430\~ЦПК України дане рішення підлягає негайному виконанню в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 1493,82 грн., без урахування утримання з цієї суми прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. З приводу стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з 09.10.2018 року по 21.06.2019 року суд зазначає наступне. Статтею 34 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші. Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення. Як вбачається з матеріалів справи, постанова Вінницького апеляційного\~суду від\~21.06.2019\~року набрала законної сили 21 червня 2019 року. В судовому засіданні встановлено, що 17.07.2019 року відповідач перерахував кошти на виконанян рішення суду від 21.06.2019 року та державна виконавча служба 23.07.2019 року в примусовому порядку стягнула вказані кошти на його користь. Отже, грошові кошти були виплачені позивачу із затримкою в один місяць з дня набрання законної сили судового рішення (21 червня 2019 року). За даними Держкомстату індекс споживчих цін за червень 2019 року становить 99,5 %, за липень 2019 року 99,4 %. Наведене свідчить про те, що індекс споживчих цін за період невиконання рішення не перевищив 100%, відповідно знецінення доходу [PERSON] , присудженого судовим рішенням, в період затримки виконання судового рішення не відбулося. Таким чином, умови, з якими закон пов`язує виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати не настали, а тому вимоги [PERSON] в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати задоволенню не підлягають. Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач [PERSON] вказував, що діями відповідача йому спричинено моральну шкоду в розмірі 500,00 грн., яку просив стягнути з відповідача. Згідно ст. 237-1\~КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до\~ст. 23 ч. 1 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли неправомірні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"\~від 31.03.1995 року № 4 у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Необхідно зазначити, що право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України. Згідно\~ст. 81 ч. 1 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем [PERSON] відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~не доведено неправомірності дій відповідача, якими спричинено йому моральну шкоду. Додатково суд зазначає, що постановою Вінницького апеляційного суду від 21.06.2019 року [PERSON] було відмовлено у задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди так як, останні не вказав, в чому саме вона полягає та не обґрунтовує розмір такої шкоди. Щодо заяви позивача про винесення окремої ухвали про вчинення посадовими особами ДП «45 ЕМЗ» порушень законодавства та направлення її ДК «Укроборонпром», як суб`єкту управління, яке з своїми повноваженнями повинно вжити заходів по усуненню виявлених судом недоліків і порушень та запобігти їх повторенню, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Окрема ухвала суду - це ухвала, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Отже, підставою для постановлення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для окремої ухвали немає. Оскільки суд відмовив в задоволенні позову, також не вбачається підстав для винесення окремої ухвали. Окрім цього, суд звертає увагу, що статтею 262 ЦПК України не встановлено прямий обов`язок суду постановляти окрему ухвалу. Постановлення окремої ухвали є правом суду у разі встановлення судом підстав для окремої ухвали. На підставі викладеного,

Outcome: partial