Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом та просив винести рішення по відсутність заборгованості у нього перед відповідачем АТ «Харківобленерго» по сплаті комунальних послуг, та стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 3500,00 грн.. В обґрунтування позову зазначив, що він є основним наймачем буд. [ADDRESS] . Крім нього в зазначений квартирі зареєстровано ще дев`ять членів сім`ї. Він має пільгу з оплати комунальних послуг 50 % на нього та його членів сім`ї. Оплату за дані послуги позивач здійснює регулярно, згідно з тарифами. В порушення вимог ст. 67,68 ЖК України п. 40 Правил надання послуг населенню, відповідач встановив йому заборгованість на 01.08.2019 року за надані послуги у розмірі 3559,71 грн. Позивач вважає, що доводи відповідача є незаконними, необґрунтованими, не відповідають фактичним обставинам справи. Також вказує, що діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яка полягає у тому, що він на даний час психічно пригнічений, засмучений, не може вести нормальний активний спосіб життя, постійно нервує, переживає за пред`явлену суму боргу, а в висновках МСЕК йому протипоказані психоемоційні навантаження. Спричинену моральну шкоду він оцінює у 3500,00 грн.. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17.10.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено в підготовче судове засідання. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.12.2019 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду по суті. Прдставником АТ "Харківобленерго" було подано відзив на позовну заяву [PERSON] .. Представник відповідача вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Між AT "Харківобленерго" та [PERSON] , як наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] , укладено договір про користування електричною енергією від 23.09.2004 року. Відповідач за договором не виконує зобов`язань щодо своєчасної оплати наданих послуг, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за спожиту електроенергію загальною сумою 3559,71 грн. AT "Харківобленерго" неодноразово подавало до суду заяви про стягнення заборгованості з відповідача. Так, Фрунзенським районним судом м. Харкова видано судовий наказ у справі № 2033/1125/2012 за заявою АК «Харківобленерго» до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію у сумі 1636, 36 грн. Також, 10.04.2013 року судом видано судовий наказ у справі № 645/2445/13-ц про стягнення заборгованості у сумі 313,02 грн., 09.08.2013 року видано судовий наказ у справі № 645/6280/13-ц про стягнення заборгованості у сумі 2017,56 грн. Дані рішення не оскаржувались. Нарахування за спожиту електричну енергію є встановленими судом та не підлягають доказуванню, а вимога встановлення відсутності заборгованості не обґрунтованою та незаконною. 10.07.2019 року Верховний Суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу [PERSON] на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року, та винесено постанову в даній справі. Верховним Судом встановлено, що позивач як інвалід внаслідок захворювання, отриманого в період проходження військової служби, відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» має право на 50- відсоткову знижку плати за комунальні послуги. Відповідачу з 01 січня 2014 року надаються пільгові 160 кВт/г, з яких у зв`язку з обладнанням стаціонарною електроплитою та наявності централізованого постачання гарячої води - 130 кВт/г на місяць на сім`ю (домогосподарство) з однієї особи і додатково 30 кВт/г на місяць на кожного іншого члена сім`ї - дружину. У пункті 6 рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») вказано, що стосовно поняття «член сім`ї» Конституційний Суд України виходить з об`єктивної відмінності його змісту залежно від галузі законодавства. Використаний законодавцем підхід до визначення членів сім`ї стосовно інших правовідносин за аналогією можна застосувати і для тлумачення поняття «член сім`ї» у контексті пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». За висновками, викладеними у цьому ж рішенні, право на отримання 50-відсоткової знижки на оплату жилої площі та комунальних послуг для дружини (чоловіка), дітей та батьків військовослужбовця, який загинув, помер, пропав безвісти або став інвалідом під час проходження військової служби, працівника міліції чи особового складу державної пожежної охорони, виникає за наявності лише однієї умови - належності до сім`ї суб`єкта права на зазначені пільги. Суттєвим правовим чинником для визначення кола осіб, яким надається право на пільги щодо оплати житлово-комунальних послуг, є факт їх спільного проживання з суб`єктом права на такі пільги. Це випливає з положень статті 64 ЖК Української PCP, інших законів України та тих міжнародних угод, які стали невід`ємними складовими національного законодавства. Конституційний Суд України в зазначеній справі дійшов до висновку, що під членом сім`ї військовослужбовця, працівника міліції, особового складу державної пожежної охорони за змістом пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої та п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» треба розуміти особу, що перебуває з суб`єктом права на пільги щодо оплати користування житлом і комунальними послугами у правовідносинах, природа яких визначається: кровними (родинними) зв`язками або шлюбними відносинами; постійним проживанням з військовослужбовцем, працівником міліції, особового складу державної пожежної охорони; веденням з ним спільного господарства. Такі ознаки (вимоги) застосовуються диференційовано при конкретному визначенні членів сім`ї, які мають право на зазначені пільги. Таким чином, вирішуючи питання про встановлення кола членів сім`ї, які підпадають під пільги надані військовослужбовцю, в кожному конкретному випадку судам необхідно встановити, окрім родинних зв`язків або шлюбних відносин також наявність факту постійного проживання з військовослужбовцем та ведення з ними спільного господарства, а також існування інших обставин які необхідні для встановлення членів сім`ї (перебування повнолітнього на утриманні у військовослужбовця та інше). [PERSON] не підтвердив належними і допустимими доказами факту ведення спільного господарства з повнолітніми дітьми та онуками чи перебування когось із них на його утриманні, лише спільне проживання в одній квартирі не є підставою для віднесення осіб до членів сім`ї відповідача, які мають право на пільги. Своєю Постановою Верховний суд залишив рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року без змін, яким було задоволено позовні вимоги АК "Харківобленерго" про стягнення з [PERSON] заборгованості за спожиту електричну енергію в сумі 764, 36 грн.. Нарахування за спожиту електричну енергію є встановленими судом та не підлягають доказуванню. [PERSON] , як позивач повинен довести суду наявність моральної шкоди і факти порушення його законних прав і тільки тоді у відповідача виникаєзобов`язання по її відшкодуванню. Позивач не надав суду доказів нанесення йому моральної шкоди, при яких обставинах і яких діях вони заподіяні, ступінь провини, з яких розрахунків він виходить, визначаючи розмір заподіяної шкоди, чим керується позивач, пред`являючи моральну шкоду у розмірі 3 500,00 грн. За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються ст. ст. 22, 711, 714, 1209, 1210 ЦК України, Законом України «Про ринок електричної енергії», «Правилами користування електричною енергією для населення, які діяли на момент виникнення боргу та договором про користування електричною енергією від 23.09.2004 року, укладеного між [PERSON] та АТ «Харківобленерго». Даними нормативними актами та Договором передбачені права, обов`язки та відповідальність сторін. Згідно з діючим законодавством особа несе відповідальність за завдану моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених відповідними статтями ЦК України, а також іншими нормами законодавства,які встановлюють відповідальність за завдання моральної шкоди, у тому числі Законом України «Про захист прав споживачів». Позивач не надав суду доказів нанесення йому моральної шкоди, тому просили у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Також зазначив, що він є військовослужбовець запасу, інвалідом 2 групи з 1991 чи 1992 року, має пільги 50% на оплату комунальних послуг, регулярно сплачує. Відповідач плату за комунальні послуги рахує на нього та дружину, інших членів сім"ї не враховує. Зазначив, що квартира є двокімнатною, мешкає він з дружиною, донька з двома дітьми, син та ще донька. Було рішення суду щодо стягнення з нього заборгованості по оплаті комунальних послуг. Також пояснив, що 1,5 року тому його донька та син придбали собі житло. Договір він із відповідачем не укладав. За рішенням суду він 11.12.2019 року сплатив борг в розмірі 764,40 грн.. Просив задовольнити позов, визнати, що не існує заборгованості та стягнути моральну шкоду в сумі 3500 грн. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, зазначила, що позивач та його дружина як член сім`ї, отримують пільгу у розмірі 50 % на сплату комунальних послуг. В квартирі позивача всього зареєстровано десять осіб, на вісім з яких пільга не поширюється. Нарахування здійснені відповідно до чинного законодавства, відсутнє порушене право позивача. Просила у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши доводи сторін та дослідивши матеріали справи встановив наступні факти та дійшов висновків. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 року, передбачено, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ст. 12 ЦПК). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимогами ст. 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] згідно копії паспорта зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 30.09.2018 року, виданої КП «Жилкомсервіс» зазначено, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , 1963 р.н. наймач, [PERSON] , 1959 р.н. дружина, [PERSON] , 1992 р.н. син, [PERSON] , 1980 р.н. донька, [PERSON] , 1978 р.н. донька, [PERSON] , 2002 р.н. онук, [PERSON] , 1984 р.н. син, [PERSON] , 1983 р.н. син, [PERSON] , 2009 р.н. онука, [PERSON] , 2013 р.н. онук. Але як встановлено в судовому засіданні донька та син позивача придбали собі житло ще 1,5 року тому, тобто мешкають окремо. Крім того, враховуючи, що квартира позивача є двокімнатною, а його повнолітні діти мають свої родини, суд критично відноситься до показань позивача про те, що всі вони мешкають в одній квартирі та ведуть спільне господарство. Відповідно до довідки МСЕК № 697650 серії 12 ААА, [PERSON] має другу групу інвалідності з 01.02.2018 року безстроково. Згідно наданих копій квитанцій вбачається, що позивачем сплачуються комунальні послуги, в тому числі за користування електроенергією (а.с.11-15). Відповідно до наданої відповідачем довідки абонента - [PERSON] , позивач має заборгованість за надані відповідачем послуги в розмірі 3559,71 грн. (а.с.27-38) Постановою Верховного Суду від 10.07.2019 року касаційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення, а рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.08.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06.12.2016 року, якими було стягнуто з [PERSON] заборгованість за послуги в розмірі 764,36 грн., залишено без змін. (а.с.42-53) Зазначену заборгованість позивачем було сплачено, що підтверджується копією квитанції від 11.12.2019 року (а.с.68). Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Права та обов`язки споживачів житлово-комунальних послуг визначені в ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Зокрема, відповідно до ч. 1 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право: 1)одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів; 2)без додаткової оплати одержувати від виконавця житлово-комунальних послуг інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості; 3)на відшкодування збитків, завданих його майну, шкоди, заподіяної його життю або здоров`ю внаслідок неналежного надання або ненадання житлово-комунальних послуг та незаконного проникнення в належне йому житло (інший об`єкт нерухомого майна); 4) на усунення протягом строку, встановленого договорами про надання житлово-комунальних послуг або законодавством, виявлених недоліків у наданні житлово-комунальних послуг; 5) на зменшення у встановленому законодавством порядку розміру плати за житлово-комунальні послуги уразі їх ненадання, надання не в повному обсязі або зниження їхньої якості; 6) на не оплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг; 7) отримувати від управителя, виконавців комунальних послуг штрафу розмірі, визначеному договорами про надання відповідних житлово-комунальних послуг, за перевищення нормативних строків проведення аварійно-відновних робіт; 8)на перевірку кількості та якості житлово-комунальних послуг у встановленому законодавством порядку; 9)складати та підписувати акти-претензії у зв`язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їхніх споживчих властивостей та перевищенням строків проведення аварійно-відновних робіт; 10) без додаткової оплати отримувати від виконавця відповідної послуги чи іншої уповноваженої на розподіл комунальної послуги особи детальний розрахунок розподілу обсягу спожитих комунальних послуг між споживачами багатоквартирного будинку; 11) без додаткової оплати отримувати інформацію про проведені управителем, виконавцем комунальної послуги нарахування плати за житлово-комунальні послуги (з розподілом за періодами та видами нарахувань) та отримані від споживача платежі; 12) у встановленому законодавством порядку відключитися від систем централізованого теплопостачання та постачання гарячої води; 13) розірвати договір про надання комунальної послуги, попередивши про це виконавця відповідної комунальної послуги не менш як за два місяці до дати розірвання договору, за умови допуску виконавця для здійснення технічного припинення надання відповідної послуги. Це право не поширюється на договір про постачання теплової енергії, укладений зі споживачами у багатоквартирному будинку, крім випадку розірвання такого договору колективним споживачем. Велика палата Верховного суду у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц дійшла таких висновків щодо застосування норми права. Відповідно до змісту статей11,15 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначає, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що такі вимоги не підлягають розгляду не лише в порядку цивільного судочинства, але і взагалі не підлягають судовому розгляду. Обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову про відсутність заборгованості, сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права. З огляду на положення ст.16 ЦК України та ч.1 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» суд вважає, що позовні вимоги позивача про відсутність заборгованості по оплаті електроенергії, заявлені у непередбачений законом спосіб. Крім того, суд враховує, що позивачем у відповідності до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не надано жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували факт заборгованості, що обліковується за його особовим рахунком та свідчила про неправильність чи безпідставність нарахованих до сплати послуг. Відповідно до положень ЖК України та Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року №6-2951цс15. Позивач має пільгу на сплату комунальних послуг, зазначена пільга призначається не відповідачем, а управлінням праці та соціального захисту населення. Нарахування на кількість осіб, які мають пільгу здійснюється відповідно до відомостей наданих управлінням праці та соціального захисту населення. До повноважень відповідача не входить право на призначення пільг. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, недоведеними, заявлені у не передбачений законом спосіб та задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою ст. 1167 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4). Відповідно до Роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться у Постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно яких спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, у разі коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень, також у випадках встановлених законодавством, яке передбачає відповідальність за заподіяння моральної шкоди, також при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів». Правовідносини між сторонами по справі випливають з договірних відносин, тому на них поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів» і питання відшкодування моральної шкоди слід вирішувати виходячи з положень вказаного Закону, згідно ст.ст. 4, 22 якого, відшкодування моральної шкоди передбачено тільки у разі заподіяння її небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством. Також у порушення п. 5 зазначеної Постанови суду не надано доказів, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, за яких обставинах вони заподіяні, від яких дій відповідача, ступінь його провини, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд прийшов до висновку, що діями відповідача не порушені права та інтереси [PERSON] , відповідачем не пред"являлись будь-які вимоги щодо стягнення заборгованості до позивача, тому позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та задоволенню не підлягають. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору та в зв`язку із відмовою в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати по справі підлягають компенсації за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed