Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-30 00:00:00

позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник адвокат Красуля І.О. просять суд визнати громадянина України [PERSON] , громадянку України [PERSON] , громадянина України [PERSON] , громадянку України [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати Кагарлицьку міську раду зняти з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; судові витрати покласти на відповідачів, обґрунтовуючи позов наступним. [PERSON] є власником будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.03.2008 року № 18201774. У даному будинку позивач проживає з 1982 року із її донькою [PERSON] , її онуком [PERSON] . У даному будинку зареєстрована позивач, її син [PERSON] , її онука [PERSON] , її онук [PERSON] , її донька [PERSON] , її донька [PERSON] , її онук [PERSON] , що підтверджується довідкою № 250 від 18.08.2020 року. З 2001 року, відповідач-1, відповідач-2, відповідач-3 та відповідач-4 не проживають у будинку, а проживають за іншими адресами. Вищезазначене підтверджується довідкою актом сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідач-1, відповідач-2 та відповідач-3 у зв`язку із тим, що вони не проживають у будинку створюють позивачу перешкоди тим, що вони не змінюють своє місце реєстрації. Зокрема, позивач не може отримати субсидію на оплату комунальних послуг у розмірі, в якому вона могла би отримувати. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Частиною 1 статті 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Так, кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має прав в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як гарантується статтею 41 Конституції України та визначено частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За правилами ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Отже, у зв`язку із тим, що відповідач-1, відповідач-2, відповідач-3 та відповідач-4 понад десять років не проживають у будинку, що належить позивачу та добровільно не бажають зніматися з реєстраційного обліку, позивач звертається до суду за усуненням перешкод у користуванні власністю. Щодо попереднього визначення судових витрат, повідомляємо, що на даний час, крім судового збору позивач не планує нести інших судових витрат. Із зустрічним позовом звернулися [PERSON] у своїх інтересах та в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та просять суд усунути перешкоди у користуванні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом їх вселення, стягнути з [PERSON] судові витрати, обґрунтовуючи позов наступним. Позивачі зареєстровані в житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Зазначений житловий будинок належить відповідачу на праві приватної власності. Разом з тим, відповідач чинить перешкоди у доступі позивачам до житла, не дає можливості проживати у будинку, незважаючи на те, що позивачі в ньому зареєстровані. Відповідач стверджує, що реєстрація позивачів у належному їй на праві власності будинку суперечить її законним інтересам та перешкоджає реалізації її прав як власника, з чим позивачі не погоджуються. Так, позивачі не є сторонніми для відповідача людьми, оскільки є членами її сім`ї, а тому зняття їх з реєстрації суперечитиме не лише інтересам позивачів, а й положенням чинного житлового законодавства. Право користування будинком позивачів є похідним від права власника будинку, тобто відповідача, членами сім`ї якої вони є. Позивачі роблять вклад в утримання житла та його поліпшення. Так, зокрема, позивачами у 2019 році було проведено ремонт у вказаному житловому будинку за власні кошти. Вказане свідчить про те, що хоча позивачі на даний момент не проживають в будинку, через створювані перешкоди, проте беруть участь в його утриманні, а тому їх виселення було незаконним і необгрунтованим. У випадку примусового зняття з реєстрації позивачів, їм ніде буде зареєструватися, а тому примусове виселення у судовому порядку суперечитиме інтересам позивачів та порушуватиме їх право на житло. Частина 2 ст. 3 Сімейного кодексу України визначає, що до складу сім`ї входять особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та зв`язки. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід грунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати протилежне обґрунтування. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Враховуючи наведене, у даній справі зняття з реєстрації позивачів приведе до відсутності у них місця реєстрації, що суперечитиме праву на житло та не є необхідним і правомірним. Згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Разом з тим, позивачі є членами сім`ї відповідача, а тому їх зняття їх з реєстрації та виселення суперечитиме нормам чинного законодавства. Відповідачі за первісним позовом та позивачі за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] , та їх представник адвокат Клапчук Ф.П. і [PERSON] , [PERSON] заперечували проти первісного позову, оскільки викладені позивачем обставини не відповідають дійсності, а тому ними було подано зустрічний позов, який вони підтримують. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник адвокат Красуля І.О зустрічні позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не визнали в повному обсязі і просили у задоволенні позовних вимогах відмовити, так як їхня реєстрація заважає їй взяти субсидію, а тому просили у задоволенні зустрічних позовних вимогах відмовити. Представник відповідача особи в особі - Кагарлицької міської ради в судові засідання не з`являвся, подавши до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у відсутність уповноваженого представника. У задоволені заяви [PERSON] не заперечують, окрім п. 4 позовної заяви про покладення судових витрат на відповідачів. Представник третьої особи в особі - Виконавчий комітет Кагарлицької міської ради Київської області в судові засідання не з`являвся, будучи належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду. Заяв та клопотань не надходило. Суд, вислухавши сторони та дослідивши письмові докази, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимогах [PERSON] та відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] у своїх інтересах та в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , виходячи з наступного. Що стосується позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Кагарлицької міської ради, третя особа: Виконавчий комітет Кагарлицької міської ради Київської області про усунення в користуванні власністю, то слід зазначити наступне. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Горохуватською сільською радою № 3/9 від 21.06.2006 р. [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 47). Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22605288 від 22.03.2008 р. підтверджено, що було зареєстровано право власності за [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 4). Згідно довідки від 18.08.2021 р., виданої виконкомом Горохуватської сільської ради Кагарлицького району Київської області вбачається, що у житловому будинку, який належить [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано сім осіб, а саме: [PERSON] - власниця будинку, [PERSON] - дочка, [PERSON] - онук, [PERSON] - син, [PERSON] - онука, [PERSON] - онук та [PERSON] - дочка (а.с. 7). Що стосується акту від 05.09.2020 р. складеного сусідами позивача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про те, що відповідачі за первісним позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але не проживають з 2001 р. (а.с. 8), то слід зазначити наступне. [PERSON] народився [INFO] і [PERSON] народилася [INFO] , а тому станом на 2001 р. їх ще не існувало та спростовує правдивість даних зазначених у акті. Статтею 160 Сімейного кодексу України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Отже, з наведених норм вбачається, що з часу народження ні [PERSON] , ні [PERSON] не могли самостійно обирати місце свого проживання, а враховуючи причини непроживання останніх у житловому будинку, які мали вимушений характер та не були їхніми особистими волевиявленнями, ще не є безумовною підставою для позбавлення права користування житлом. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 09 грудня 2020 року у справі № 673/1407/18 (провадження № 61-12802св20), від 22 січня 2020 року у справі № 759/14686/16-ц (провадження № 61-13254св19). У сенсі положень статей 71, 72 ЖК України предметом доказування є не тільки факт відсутності малолітнього [PERSON] та [PERSON] в житловому приміщенні, а й встановлення причин такої відсутності. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження (ч.2 ст.25 ЦК України). Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними; обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 30 ЦК України). Дієздатність у повному обсязі настає, як правило, після досягнення повноліття; певний обсяг дієздатності осіб, які не досягли повноліття, диференціюється в залежності від віку, а саме для осіб, які не досягли 14 років (ст.31 ЦК України), та для осіб від 14 до 18 років (ст. 32 ЦК України). За змістом положень статті 29 ЦК України місце проживання фізичної особи у віці до 14 років обумовлене місцем проживання її батьків. Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання обмежується щодо осіб, які не досягли 14-річного віку. Отже, законодавством України самостійне здійснення малолітньою особою своїх житлових прав, до яких належить і право користування житловим приміщенням, не передбачено, вільний вибір місця проживання осіб, які не досягли 14 років, обмежений законом. Постійне місце проживання дітей [PERSON] , 2008 р.н. та [PERSON] , 2002 р.н., є з народження зареєстрованим за місцем постійного проживання їх батька [PERSON] . Таким чином, вибуття [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку не було його свідомою і добровільною дією, обумовленою їхнею волею, таке вибуття дітей позивача за первісним позовом з житлового приміщення було здійснено за волею батьків, оскільки вибір місця проживання дитини повністю залежав від волі батьків, а, відтак, безпідставно вважати, що [PERSON] та [PERSON] без поважних причин були відсутні за місцем своєї реєстрації. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «Маккен проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року). Втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірними із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 рік, пункт 56»). [PERSON] та [PERSON] є дітьми позивача за первісним позовом [PERSON] [PERSON] свого житла не має, що підтверджується відповідачем за первісним позовом [PERSON] та не спростовано позивачем за первісним позовом [PERSON] і її представником адвокатом Красулі І.О. Що стосується інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , то вбачається, що власником будинку є [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 08.11.2007 р. виданого Горохуватською сільською радою, реєстраційний номер майна 20952946. Що стосується інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , то вбачається, що існує спільна сумісна власність, один з власників є [PERSON] , яке було набуто на підставі купівлі-продажу житлового будинку укладеного 29.07.2013 р. Крім цього, особи, які є сусідами та були зазначені у акті, були заявлені позивачем за первісним позовом для допиту в якості свідків у судові засідання не з`явилися, тому їх допит не було проведено, і суд не має можливостей перевірити факт написаний у акті. Окрім того, причини звернення з позовом позивачем [PERSON] зазначено одні - це не можливість отримання субсидії. В матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до відповідачів з вимогою надати декларацію про доходи, або кошти для оплати комунальних послуг. При цьому, посилаючись як на підставу звернення до суду та зазначаючи про вказані обставини, будь-яких позовних вимог про стягнення з відповідача коштів, надання документів для оформлення субсидії не заявляють. У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла «Кривіцька та Кривіцький проти України», № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року). Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. Вичерпного переліку поважних причин непроживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до частин 1,2 статті 3 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року, редакція зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року; Конвенцію ратифіковано Постановою ВР №789-ХП від 27 лютого 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Встановивши ту обставину, що причиною не проживання відповідачів є відсутність взаємопорозуміння, що свідчить про наявність поважних причин для не проживання відповідачів у житловому, а відсутність ключів від неї свідчить про наявність перешкод для мешкання відповідачів у будинку, суд приходить до висновку про відсутність відповідачів відбулась з поважних причин, які не залежали від їх волевиявлення, а тому обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог не є доведеними. За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) . Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. За вимогами ст.13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» у справах про визнання наймача або членів його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності, зокрема, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї, суд може продовжити пропущений строк. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил процесуального закону щодо оцінки доказів. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановивши ту обставину, що причиною не проживання відповідачів у житловому будинку є відсутність взаємопорозуміння та постійні сварки між сторонами по справі, що свідчить про наявність поважних причин для не проживання відповідачів у житловому будинку, а відсутність ключів від вхідних дверей свідчить про наявність перешкод для мешкання відповідача в спірній квартирі, тому суд дійшов до висновку, що відсутність відповідачів за місцем реєстрації понад один рік відбулась з поважних причин, які не залежали від їх волевиявлення, а тому обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог не є доведеними. Вимоги позивача безпідставні, необґрунтовані та не доведені належними, достовірними та допустимими доказами. Правових підстав для задоволення позову у суду немає. За таких обставин, у задоволенні позову [PERSON] про визнання осіб такими, що втратила право користування житловим приміщення необхідно відмовити. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позовних вимог з урахуванням обраного позивачем способу захисту права. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог по суті, не підлягають задоволенню й вимоги позивача про стягнення з відповідачів на її користь судових витрат. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] у своїх інтересах та в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про усунення у користуванні житлом та вселення у будинок, то слід зазначити наступне. До позову позивачами за зустрічним позовом надано копії паспортів на [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджують місце їхньої реєстрації, а також копія свідоцтва про народження на [PERSON] . Окрім того, було надано акт від 29.09.2020 р. складено жителями села Горохуватка, а саме: [PERSON] ( [INFO] , [ADDRESS] ), [PERSON] ( [INFO] , [ADDRESS] ), [PERSON] ( [INFO] , [ADDRESS] ) та [PERSON] ( [INFO] , [ADDRESS] ) про те, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] , який належить [PERSON] [INFO] . В ньому з 2003 р проживає сама [PERSON] . Але зареєстровані 7 осіб, в тому числі 2 неповнолітніх дітей. На протязі 2016-2019 років у цьому будинку син [PERSON] [PERSON] , [INFO] , та його сім`я проводили ремонт, допомагали по господарству. Дочка [PERSON] [INFO] та [PERSON] перешкоджають проживати та проводити подальші ремонти у цьому будинку - сім`ї [PERSON] та дочки [PERSON] . Допитані в якості свідків - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] пояснили про те, що позивач за первісним позовом [PERSON] разом зі своєю дочкою не дозволяють перебувати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у житловому будинку, який їй належить, а також проводити будь - які роботи, тобто створює перешкоди. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Статтею 41 Конституції України кожному гарантовано право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» зазначено, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) . Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. За вимогами ст.13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Європейський суд з прав людини в справі "Проніна проти України" вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа). Таким чином для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що правові підстави для задоволення зустрічного позову відсутні і відмовляє у задоволенні зустрічних позовних вимогах [PERSON] у своїх інтересах та в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про усунення у користуванні житлом та вселення у будинок в повному обсязі. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог по суті, не підлягають задоволенню й вимоги позивачів про стягнення з відповідача на їх користь судових витрат. На підставі ЖК України, ЦК України та

Outcome: dismissed