Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-26 00:00:00

11.04.2018 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного з батьків, яку уточнила 27.11.2018 року. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що у період шлюбу з відповідачем у них народився син, [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції від 24.01.2008 року. Згідно даного свідоцтва про народження, батьком дитини [PERSON] є [PERSON]. До початку проведення антитерористичної операції вона та її неповнолітній син [PERSON] проживали у м. Луганську, де вона має частку у праві власності на квартиру за адресою [ADDRESS]. Крім того, позивач має власну земельну ділянку з двох поверховим будинком на території Луганської області Слов'яносербського району, Металістської сільської ради, Садівниче товариство «Весна», яке знаходиться біля селища Раївка (окупована територія). З липня 2014 року позивач виїхала з окупованого м. Луганська і по теперішній час проживає на території України з неповнолітнім сином [PERSON]. Позивач вихованням дитини займається сама, оскільки відповідач ніякої участі не приймає. На даний час у позивачки є потреба мати можливість неодноразово перетинати лінію розмежування у межах Луганської та Донецької області, оскільки на тій території залишилась проживати її рідня, яку необхідно навідувати, є необхідність перевіряти стан майна на території м. Луганська та Луганської області. Також позивач у своєму позові зазначає, що вона має фах журналіста і періодично проходе стажування за кордоном. Так вона проходила стажування у навчальній поїздці у 2015 році та у 2016 році у Польші (підтвердженням є запрошення від запрошуючих сторін). У 2019 році заплановані короткострокові стажування та семінари у Польщі та Грузії за її участі, та участі її сина [PERSON], у межах освітньо-навчальних проектів організованих Центром інформаційних досліджень та ресурсних послуг «Меридіан» у співпраці із партнерами: польсько-німецький Клуб журналістів регіональних медіа «Під Стереотипами» (Щецин, республіка Польща), грузинська медіа організація «Атінаті» (Грузія), (підтверджую листом від Центра інформаційних досліджень та ресурсних послуг «Меридіан» який виступає гарантом їх з сином участі в проекті та супроводжує поїздку до вказаних держав). Оскільки відповідач [PERSON] - батько неповнолітнього [PERSON] на спілкування з позивачем та дитиною не іде, стосунків не підтримує, то отримати дозвіл на перетин лінії розмежування та на територію іших держав, а саме Польші та Грузії, позивач не має можливості. На підставі викладеного, позивач прохає суд надати малолітньому, [PERSON], [INFO], дозвіл на в'їзд та виїзд в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України, а саме м. Луганськ через лінію зіткнення у межах Луганської та Донецької області строком на три роки, та на територію Польщі, Грузії для участі у навчальних проектах у супроводі матері [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька, [PERSON], [INFO], строком на один рік. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала свої уточнені позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі, доводи викладені у позові підтвердила. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з'являвся, про час і місце судового засідання повідомлявся - через оголошення на офіційному веб-порталі "Судова влада України" на веб-сайті Марківського районного суду в розділі "Громадянам, що мешкають в зоні АТО", оскільки відповідач зареєстрований на тимчасовоокупованій території куди підприємством поштового зв'язку "Укрпошта" не здійснюється доставка поштової кореспонденції. Клопотань чи заперечень суду не надано (а.с.45, 53, 60, 70, 103, 109, 121, 148, 175). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому зі згоди позивача суд вважає можливим провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення у справі, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. 27.12.2018 року згідно ст.281 ЦПК України, без виходу суду до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи з занесенням до журналу судового засідання. Суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини. Судом встановлено, відповідно до копії паспорту громадянина України серії [NUMBER], виданого Жовтневим РВ УМВС України в Луганській області 20.01.2006 року [PERSON] є громадянкою України та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.4). Відповідно до копії паспорту громадянина України серії [NUMBER], виданого Слов'яносербським РВ УМВС України в Луганській області 21.05.1996 року, [PERSON] є громадянином України та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Відповідно копії свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER], сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.12.2005 року (а.с.10). Згідно рішення Жовтневого районного суду м.Луганська від 13.06.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення набрало законної сили (а.с.11). У період шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 24.01.2008 року, виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції (а.с.6). Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини, в межах яких між ними, як батьками малолітньої дитини, виник спір щодо реалізації права дитини на свободу пересування та належне батьківське піклування в аспекті забезпечення його лікування. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує наступні норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів. Правовідносини, які виникли між сторонами по справі регулюються Сімейним кодексом України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року № 152. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Право на свободу пересування закріплене і у статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке включає в себе гарантію кожного вільно залишати будь-яку країну, у тому числі і свою власну. Згідно зі статтею 141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі. Згідно з вимогами ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Стаття 154 СК України надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до Конвенції «Про права дитини» батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з вимогами частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Крім того в ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» зазначено, що громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду-виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Поряд з цим, відповідно до п. 3 Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою КМУ від 04.06.2015 року № 367 визначено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57. Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16- річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 5.1.1. Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, якими, зокрема п.п. 2 п. 4, передбачено, що підставою для виїзду з України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, є рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 6-15цс17, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі та передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дітей за кордон без згоди одного із батьків (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди одного з батьків на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дітей через лінію зіткнення, а лише встановлено певний порядок їх в'їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Згідно з ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Таким чином, оскільки дитина позивача і відповідача - син [PERSON], [INFO] не досяг 16 років, для реалізації ним свого права на свободу пересування, зокрема на виїзд за межі України, необхідна згода на це і позивача, і відповідача, як обох батьків, а також їх супровід. Судом встановлено, що отримати згоду на виїзд сина [PERSON] від батька [PERSON], не є можливим, як і супровід ним дитини, оскільки відповідач проживає окремо від дитини, після припинення шлюбних відносин уникає спілкування з позивачкою, та виїхати для оформлення довіреності на підконтрольну українській владі територію - відповідач не бажає. Однак у таких випадках, реалізація права дитини, яка не досягла 16 років, на свободу пересування, у тому числі право на виїзд за межі України, можлива на підставі дозволу суду. Отже, виходячи з аналізу зазначених вище правових норм вбачається, що предметом розгляду при вирішенні вказаної категорії справ є: відповідність такої поїздки до іншої країни інтересам дитини (відпочинок, оздоровлення, розвиток, відвідування родичів тощо), ухилення батьком від надання згоди на таку поїздку, зазначення конкретної країни та конкретного періоду часу перебування у цій державі, тобто разову поїздку. Позивач зазначила, що малолітній син [PERSON], [INFO], проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, в той час як відповідач самоусунувся від будь-якого спілкування з дитиною, її виховання та утримання, що суперечить інтересам дитини, яка має конституційне право на освіту, здоровий образ життя та право вільно залишити територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цих прав. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] не підтримує зв'язку з родиною і протилежного ним не доведено, не може або не бажає дати згоди на виїзд за кордон України його малолітній дитині [PERSON], [INFO], а такий тимчасовий виїзд дитини за кордон надасть можливість спілкування з родичами, що буде здійснений в інтересах дитини, буде сприяти її всебічному розвитку і не буде суперечити діючому законодавству, а також не позбавить дитину права та можливості спілкуватися з батьком [PERSON], який мешкає в [ADDRESS], що підтверджується ксерокопією паспорту [NUMBER] виданого Слов'яносербським РВ УМВС України в Луганській області від 21.05.1996 року. Суд вважає безсумнівним те, що виїзд дитини за межі України для спілкування з родичами, відпочинку буде забезпечувати її найкращі та найвищі інтереси. Тож, оскільки мета виїзду за межі України [PERSON] є реалізація його права на батьківське піклування, надання дозволу судом на це за відсутності згоди, і без супроводу батька, буде якнайкраще забезпечувати інтереси цієї дитини. При цьому з огляду на те, що батько фактично втратив контакт зі своїм сином, суд вважає за можливе дати дозвіл на виїзд дитини [PERSON], [INFO], за межі України, без згоди та супроводу батька, строком на один рік з набранням рішення законної сили. Поряд з цим, суд не може залишити поза своєї уваги те, що в силу положень частини 1 статті 11 Конвенції про права дитини, держави-учасниці Конвенції (а тому і Україна теж) вживають заходів для боротьби з неповерненням дитини із-за кордону. Тому дозвіл суду на виїзд та в'їзд [PERSON], [INFO], за межі України, слід обтяжити супроводом матері та її обов'язком повернути дитину в Україну до закінчення строку наданого судом. Що також, буде заходом суду щодо забезпечення практичної реалізації права батька на контакт з дитиною. За таких обставин позовні вимоги позивача в цій частині слід задовольнити. Однак суд констатує і те, що дозвіл наданий судом для дитини не може і не повинен тлумачитись його матір`ю, як такий, що надає їй абсолютне право на виїзд з дитиною до будь-якої території, у будь-який час, і незалежно від подій які відбуваються на відповідній території, поза як дозвіл суду це тільки можливість для реалізації прав, свобод та інтересів дитини. Тут, суд має на увазі те, що позивач незважаючи на наявність наданого судом дозволу повинна пам`ятати про те, що вона зобов`язана дбати про створення умов для безпечного життя і розвитку своєї дитини, у тому числі і при вирішенні питання щодо пересування із нею на будь-яку територію. Позивачу [PERSON] слід враховувати те, що дозвіл суду, також, не звільняє її від виконання будь-яких батьківських обов`язків та відповідальності за вчинки малолітньої дитини під час перебування за межами України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією №46 від 27.04.2018 року про сплату судового збору у сумі 704 грн. 80 коп. Враховуючи викладене та з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved