Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ "Івеко Україна" про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 02 вересня 2013 року між нею та відповідачем було укладено строковий трудовий договір № 20-09/13к на строк з 02.09.2013 року по 02.09.2014 року та на підставі наказу № 20-09/13к від 02.09.2013 року вона була прийнята на посаду економіста з фінансової роботи в ТОВ "Івеко Україна". Зазначила, що 27 серпня 2014 року на прохання головного бухгалтера вона написала заяву про звільнення за згодою сторін з 29.08.2014 року. Їй пояснили, що дана заява має формальний характер та не буде носити негативних наслідків для неї. Наказом від 29 серпня 2014 року № 02-08/14к позивачка була звільнена з займаної посади за згодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Вказує, що 16 вересня 2014 року після тимчасового покращення її здоров'я, вона звернулася до відповідача з заявою, в якій повідомила, що на час її звільнення вона була вагітною, отже, при її звільненні на час закінчення строкового трудового договору на неї поширюються гарантії передбачені ст. 184 КЗпП України, а тому вважає, формулювання підстав свого звільнення і саме звільнення незаконним. Посилаючись на те, що при її звільненні відповідач порушив норми трудового законодавства, оскільки на неї розповсюджуються гарантії передбачені ст. 184 КЗпП України, беручи до уваги те, що вона вважає своє звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України незаконним, таким, що суперечить пунктам трудового договору, [PERSON] просила визнати наказ № 02-08/14к від 29.08.2014 року недійсним, поновити її на роботі в ТОВ "Івеко Україна" на посаді економіста з фінансової роботи, стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 29.08.2014 року та стягнути судові витрати. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні, посилаючись на їх необґрунтованість та незаконність. Зазначила, що підставою для звільнення стала власноручно написана позивачем заява про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з 29.08.2014 року. Оскільки причин для відмови у проханні [PERSON] про звільнення за згодою сторін не було, з боку адміністрації підприємства було надано згоду на звільнення позивачки. З наказом про звільнення остання була ознайомлена 29.08.2014 року, того ж дня вона отримала і трудову книжку. Під час звільнення позивачка не виказувала ніяких прохань чи зауважень. Зазначила, що той факт, що на сьогоднішній день [PERSON] є вагітною, ніяким чином не надає їй підстав для застосування ст. 184 КЗпП України, оскільки заборона на звільнення вагітних стосується лише випадків розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Посилання позивачки на порушення умов трудового договору є неправомірними, оскільки її звільнення відбулося на основі її заяви, а не відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України. Крім того, представник відповідача просила застосувати строки позовної давності ( а.с. 60-63, 116). Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено що 02 вересня 2013 року між [PERSON] та ТОВ "Івеко Україна" було укладено строковий трудовий договір № 20-09/13к на строк з 02.09.2013 року по 02.09.2014 року (а.с. 25-34) та на підставі наказу № 20-09/13к від 02.09.2013 року позивачка була прийнята на посаду економіста з фінансової роботи в ТОВ "Івеко Україна" (а.с. 104). Відповідно до наказу № 2-08/14к від 29 серпня 2014 року [PERSON] звільнена з посади економіста з фінансової роботи в ТОВ "Івеко Україна" з 29 серпня 2014 року за згодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 14). Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін, яка мала місце в цьому випадку, оскільки [PERSON] 27 серпня 2014 року подала заяву до ТОВ "Івеко Україна" про її звільнення з посади економіста з фінансової роботи за угодою сторін з 29.08.2014 року (а.с. 64), що нею не заперечувалося у судовому засіданні. Відповідно до роз'яснень, даних у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року N 9 (зі змінами та доповненнями) при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Припинення трудового договору за пунктом 1 ст. 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України можуть бути в письмовій або в усній формі. По справі було встановлено, що заяву про своє звільнення позивачка написала власноручно (а.с. 64) та між сторонами була досягнута згода на розірвання трудового договору. У день, який зазначений у заяві, з якого позивачка просить її звільнити, а саме 29 серпня 2014 року було видано наказ про її звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України, з яким вона і була ознайомлена. У той же день, 29 серпня 2014 року, [PERSON] отримала трудову книжку та повний розрахунок при звільненні, про що свідчить її підпис на наказі про звільнення( а.с. 14). Суд не бере до уваги твердження позивачки та її представника про те, що [PERSON] вважала, що написання даної заяви носить лише формальний характер, а не є підставою для звільнення за угодою сторін та того, що вона написала дану заяву під тиском головного бухгалтера, оскільки на час ознайомлення з наказом про звільнення вона не висловила жодних протиріч, не подала жодних заяв, а поставила свій підпис у наказі, чим підтвердила, що вона згода з даним звільненням. Крім того, зазначені обставини не були встановлені в судовому засіданні і доказів їх наявності суду надано не було. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] посилалася на те, що вона на час звільнення була вагітною, а тому відповідачем порушено трудове законодавство. Однак, з даним твердженням позивачки про порушення ТОВ «Івеко Україна» ч. 3 ст. 184 КЗпП України погодитися не можна, оскільки судом враховується та обставина, що обмеження звільнення, установлені частиною 3 ст. 184 КЗпП України не поширюються на спірні правовідносини, оскільки підставою припинення трудових відносин сторін була угода між ними, що передбачено п. 1 ст.36 КЗпП України. Таким чином, посилання позивачки та її представника на порушення відповідачем ст. 184 КЗпП України під час її звільнення, є безпідставним, оскільки вагітні жінки не можуть бути звільнені з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, проте за іншими підставами припинення трудового договору з цими категоріями жінок можливе. Судом було достовірно встановлено, що позивачка не зверталася письмово до відповідача із заявою про відкликання заяви про звільнення та не повідомляла письмово відповідача про перебування її в стані вагітності. А тому посилання позивача на ст. 184 КЗпП України, якою встановлено, що звільнення вагітних жінок не допускається, є безпідставними, оскільки станом на день звільнення про даний факт відповідачу не було відомо. Крім того, як було встановлено судом, позивач виявила бажання звільнитися за п. 1 ст. 36 КЗпП України, і відповідач на це погодився. Звільнення за ініціативою позивача не суперечить вимогам ст. 184 КЗпП України. Доводи позивача про те, що керівництво ніби-то здогадувалося про її стан вагітності не підтверджується жодними доказами, оскільки навіть у заяві, яка була написана адвокатом Долобашко О.С. від 16.09.2014 року (а.с. 15) зазначено, що позивачка дізналася, що вона вагітна лише 12 вересня 2014 року, а наказ про звільнення було видано 29 серпня 2014 року. [PERSON] також як на підставу свого незаконного звільнення посилалася на те, що відповідачем було порушено порядок дострокового розірвання трудового договору, визначеного трудовим договором № 20-09/13К від 02.09.2013 року. Пунктами 12.2-12.5 трудового договору визначено, що у разі розірвання договору, сторона, що його розриває, повинна не менше ніж за 2 тижнів до припинення дії цього договору попередити про свій намір іншу сторону. Однак, як визначено, чинним законодавством, дані пункти можливо застосовувати лише у разі звільнення на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України (з підстав передбачених контрактом) та в разі, коли між працівником та роботодавцем не досягнуто взаємної згоди про звільнення. Проте, як вбачається, з матеріалів справи, звільнення [PERSON] проведено на підставі її заяви, якою вона самостійно обрала підстави для припинення трудового договору та вказала бажану дату звільнення - 29 серпня 2014 року. Суд не бере до уваги доводи позивача про те, що були порушено норми ЦК України, що регулюють правочини, так як між сторонами існували трудові відносини, які регулюються КЗпП України. Посилання [PERSON] на Закон України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» щодо того, що позивачку звільнено під час вагітності є безпідставними, оскільки керівництву ТОВ «Івеко Україна» не було відомо про такий стан позивача, доказів цього вона товариству не надавала. Крім того, як пояснила у судовому засіданні позивачка 29 серпня 2014 року їй самій достовірно не було відомо про її вагітність. Ппозивачем не надано доказів, що порушені були її трудові права при звільненні, а наказ про її звільнення не відповідає ст. 36 КЗпП України. Крім того, згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до роз'яснень у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановленістаттями 228, 233 строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк, поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Позивачка подала заяву про поновлення строку звернення до суду, а представник відповідача у судовому засіданні просила застосувати строки позовної давності. Відповідно до наказу від 29.08.2014 року № 2-08/14к [PERSON] було звільнено з роботи з 29.08.2014 року. Згідно з матеріалів справи позивачка ознайомилася з наказом та отримала трудову книжку в той же день (а.с. 14), а до суду звернулася з позовом лише 12 лютого 2015 року. В обґрунтування підстав пропущення строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі зазначила, що протягом останніх двох тижнів, що передували її звільненню, вона себе погано почувала та у неї з'явилися певні медичні симптоми, які вказували на вірогідність перебування її у стані вагітності. Проведене 12.09.2014 року дослідження УЗД ОМТ підтвердило стан вагітності та одночасно виявило загрозу її переривання, а тому позивачці було запропоновано здійснення госпіталізації в гінекологічний стаціонар або дотримання ліжкового режиму. Фізичний та моральний стан позивачки не давав їй вчинити дії, спрямовані на захист свого порушеного права. Разом з тим, суд не приймає доводи позивача щодо причин пропуску строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, вважає їх необґрунтованими, а тому підстав для поновлення строку звернення до суду з даним позовом суд не вбачає. Оскільки суд не знаходить підстав для поновлення [PERSON] на роботі, не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що звільнення позивачки було проведено відповідно до норм чинного законодавства, а тому правових підстав для задоволення позову про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed