Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

Згідно позову, що надійшов до суду 11.12.2014 р., позивач зазначив, що 31.03.2007 року у м. Вільногірську, Дніпропетровської області помер його батько, [PERSON]. За своє життя батько 15.02.2002 року склав заповіт, який був нотаріально посвідчений, про те, що на випадок його смерті належний йому жилий будинок № 29 по вул. Колгоспній в м. Вільногірську він заповідає йому. У шестимісячний строк він звернувся з заявою про прийняття спадщини до Вільногірської державної нотаріальної контори, внаслідок чого нотаріусом цієї контори була відкрита спадкова справа № 98/2007. Однак відповідач, його брат [PERSON], не погодився з заповітом і у квітні 2007 року звернувся з позовом до Вільногірського міського суду Дніпропетровської області, в якому прохав визнати зазначений заповіт недійсним, та провести розподіл спадкового майна після смерті батька. Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 09.10.2012 року у цивільній справі № 2-32/11, п/с 407/29/2012, залишеним у силі ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.05.2013 року, відповідачу у задоволенні позову було відмовлено у повному обсязі. Після набрання зазначеним судовим рішенням законної сили, він звернувся до Вільногірської державної нотаріальній контори, щоб отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок № 29 по вул. Колгоспній у м. Вільногірську. 25.03.2014 року, державним нотаріусом Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, [PERSON], була винесена постанова про відмову йому у вчиненні нотаріальної дії у вигляді видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті його батька, [PERSON], у зв'язку з тим, що між ним та відповідачем, [PERSON], виник спір щодо спадщини. Вважаючи відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом неправомірною, у квітні 2014 року він звернувся з відповідним позовом до суду, у якому третьою особою зазначив відповідача. Після подачі ним до суду вищевказаного позову і відкриття цивільної справи №174/315/14-ц, відповідач у травні 2014 року також звернувся з позовом до Вільногірського міського суду як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, в якому просив суд визнати житловий будинок № 29 по вул. Колгоспній в м. Вільногірську Дніпропетровської області об'єктом спільної сумісної власності (в рівних частках) наших, матері та батька - [PERSON] та [PERSON], визнати його спадкоємцем першої черги за законом на 1/2 частку спірного будинку, та зобов'язати нотаріуса оформити та видати свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину будинку. Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 03.07.2014 року по цивільній справі № 174/315/14-ц, залишеним у силі ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.09.2014 року, у задоволенні його позову до державного нотаріуса щодо скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовлено, і також відмовлено у задоволенні позову відповідача до нього та державного нотаріуса, про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю їхніх батьків, та визнання відповідача спадкоємцем першої черги за законом на 1/2 частину спірного будинку. Таким чином, у цей час він може набути права власності на спірне спадкове майно тільки у судовому порядку, оскільки існує спір між ним та відповідачем відносно того, хто і у яких частинах повинний успадкувати спадщину. Згідно п.3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Він вважає, що у судовому порядку за ним повинне бути визнане право власності в порядку спадкування за заповітом на 3/4 частини житлового будинку № 29 по вул. Колгоспній у м. Вільногірську Дніпропетровської області, приймаючі до уваги наступне. За своє життя їхні з відповідачем батьки придбали право спільної сумісної власності в силу ст. 22 КпШС УРСР на нерухоме майно, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 27.05.1983 року, виданим виконавчим комітетом Вільногірської міської ради народних депутатів, про те, що цілий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований в м. Вільногірськ, по вулиці Колгоспна за № 29 дійсно належить [PERSON] на праві особистої власності 31.10.2006 року у м. Вільногірську, померла їхня з відповідачем мати, [PERSON]. Після її смерті жодний зі спадкоємців до нотаріальної контори з заявами про відкриття спадщини не звертався. Згідно пункту 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до ст. 1226 ЦК, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Частинами 1, 2 ст. 71 Закону України "Про нотаріат" встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Приймаючі до уваги, що відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу (шість місяців з часу відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї, вважається, що його батько, [PERSON], та відповідач, [PERSON], які на час смерті матері проживали разом з нею у жилому будинку № 29 по вул. Колгоспній в м. Вільногірську, та були там зареєстровані за місцем проживання, прийняли спадщину після смерті матері у рівних частках. При цьому виходячи з презумпції того, що майно придбане під час знаходження у шлюбі є спільною сумісною власністю подружжя, жилий будинок № 29 по вул. Колгоспній в м. Вільногірську, Дніпропетровської області, був спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], і після смерті [PERSON], у відповідність до ч.1 ст.70 СК України, її 1/2 частка у зазначеному жилому будинку підлягала спадкуванню. Таким чином відповідач у відповідності до закону отримав право на спадщину у вигляді 1/4 частини жилого будинку № 29 по вул. Колгоспній в м. Вільногірську, як і [PERSON], який також отримав у спадщину 1/4 частку зазначеного жилого будинку після смерті своєї дружини. Тобто фактично з урахуванням того, що [PERSON] вже мав право власності на 1/2 частку жилого будинку № 29 по вул. Колгоспній в м. Вільногірську, після фактичного прийняття ним спадщини після смерті своєї дружини його право власності на загальну частку у вказаному жилому будинку склало 3/4 частки. Оскільки [PERSON] за своє життя заповів йому належну йому частку в жилому будинку № 29 по вул. Колгоспній в м. Вільногірську, Дніпропетровської області, і після його смерті 31.03.2007 року, він подав заяву до Вільногірської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті батька, прийняв таким чином спадщину у вигляді, в тому числі 3/4 частки жилого будинку № 29 по вул. Колгоспній в м. Вільногірську, Дніпропетровської області. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На підставі викладеного його покійні батько та мати були власниками спірного житлового будинку з господарчими спорудами, починаючі з 27.05.1983 року, і у той час обов'язкова державна реєстрація їх права власності на зазначений будинок потрібна не була. Відповідно до ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок, переходить право власності на земельну ділянку, на якій його розміщено, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. Відповідно до ст. 120 ЗК України, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Доказами правомірності його позовних вимог є наступні судові рішення у цивільних справах, які набрали законної сили: рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 09.10.2012 року по справі № 2-32/11, п/с 2/407/29/2012; рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 12.11.2013 року по справі № 174/1000/13-ц, п/с 2/174/546/2013; рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 03.07.2014 року по справі № 174/315/14-ц, п/с 2/174/232/2014. Крім того, докази за цим позовом знаходяться у матеріалах спадкових справ №68/2007 та № 98/2007 відкритих Вільногірською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області, відповідно, після смерті [PERSON] та [PERSON], які необхідно витребувати для огляду з зазначеної нотаріальної контори. Згідно абзацу 4 п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, у справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі. Ціна позову розрахована ним, виходячи з оцінки вартості спірного житлового будинку з господарськими спорудами зробленого 30.10.2013 року ПП «Геотрон».

Outcome: dismissed