Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-28 00:00:00

У травні 2016 року позивач [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON] про стягнення грошової компенсації, та відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 14 червня 2018 року ( а. с. 10, 11, 12 ІІ том справи ) просить суд стягнути грошову компенсації 1 / 2 вартості автомобіля FORD TRANSIT державний номерний знак [NUMBER] рік випуску 2012 кузов № [NUMBER] та 1 / 2 вартості автомобіля Заз SENS державний номерний знак [NUMBER] рік випуску 2013 кузов № [NUMBER] що становить 217 160 гривень 78 копійок, які були зареєстровані на відповідача. При цьому автомобіль FORD\~TRANSIT\~державний номерний\~знак АА\~1086\~МВ рік випуску 2012 кузов № [NUMBER] було відчужено без її дозволу. Домовленості щодо порядку поділу спільного майна у сторін не було.. В судовому засіданні представники позивачки [PERSON]- адвокати [PERSON], що діє на підставі довіреності від 14 березня 2017 року ( а. с. 18 ІІ том справи ) та [PERSON], що діє на підставі довіреності від 14 березня 2016 року ( а. с. 46 І том справи ) позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON], [PERSON], що діє на підставі довіреності від 13 червня 2017 року ( а. с. 144, І том справи ) позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у їх задоволенні. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, не спростовуючи той факт, що відповідач відчужив йому вантажний автомобіль FORD TRANSIT державний номерний знак [NUMBER] рік випуску 2012 кузов № [NUMBER] без дозволу позивачки, оскільки вказаний автомобіль був придбаний за його кошти та саме для його роботи, але зареєстрований був формально на його сина, також як і автомобіль Заз SENS державний номерний знак [NUMBER] рік випуску 2013 кузов № [NUMBER], який був придбаний після продажу автомобіля " Renault Kangoo", придбаний ще до шлюбу сина, проте надати документальне підтвердження не має можливості. Суд, вислухавши пояснення учасників цивільного провадження, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 ЦПК України ). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Як слідує з матеріалів цивільної справи та встановлено в ході судового розгляду справи, 04 липня 2009 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON]. Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 21 березня 2016 року між подружжям шлюб було розірвано. За час шлюбу подружжям було набуто спільне майно: автомобіль FORD TRANSIT державний номерний знак [NUMBER] рік випуску 2012 кузов № [NUMBER] та автомобіль Заз SENS державний номерний знак [NUMBER] рік випуску 2013 кузов № [NUMBER]. Згідно статті 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Умови ст. 69 Сімейного Кодексу України, передбачають, що жінка та чоловік мають право на розподіл майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя " від 21 грудня 2007 року N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та ( або ) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Відповідач відмовляється надавати позивачу згоду на розподіл майна подружжя у позасудовому порядку, це власне і обумовило звернення [PERSON] до суду із відповідним позовом про стягнення грошової компенсації, адже майно, набуте подружжям в період шлюбу, підлягає розподілу виходячи з засад рівності часток жінки та чоловіка, тобто по 1/2 частині кожному, що передбачено ст. 70 СК. В матеріалах цивільної справи міститься договір купівлі-продажу від 27 лютого 2016 року ( а.с. 114) зареєстрований на ім"я [PERSON] автомобіль FORD TRANSIT державний номерний знак [NUMBER] рік випуску 2012 кузов № [NUMBER] останній передано у власність третьої особи [PERSON] Представники позивачки зазначили, що грошових коштів від реалізації авто відповідач [PERSON] не отримував , що не заперечуюється даний факт третьою особою. Відповідно до ст. 71 Сімейного Кодексу України «, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ,ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. 4. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України ». Як передбачає цивільне законодавство, майно, яке є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом, у такому випадку, неподільні речі, наприклад такі, як автомобіль, присуджуються одному з подружжя, якщо подружжя не домовилось про інше. Для таких випадків закон передбачає присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на таке майно. Сума грошової компенсації, що підлягає виплаті Позивачу визначається із врахуванням п. 22 Постанови, якою передбачено - вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, - в даному випадку - на підставі експертної оцінки майна. В якості доказів в матеріалах цивільної справи міститься: Висновок експерта № 23804 / 17 - 54 / 7295 / 18 - 54 від 06 квітня 2018 року з визначення середньої Ринкова / дійсна вартість автомобіля Ford Transit 2012 року випуску, кузов № [NUMBER], що був зареєстрований на ім'я [PERSON] та набутий подружжям на підставі купівлі - продажу № ада - 00002 / 030 від 30 січня 2012 року, складає: 341 536 гривень 05 копійок ( Триста сорок одна тисяча п'ятсот тридцять шість гривень 05 копійок ). Ринкова / дійсна вартість автомобіля Заз Sens 2013 року випуску кузов № [NUMBER] державний номерний знак [NUMBER] рік складає 92 785 гривень 51 копійка. Посилання сторони відповідача та пояснення свідка [PERSON] , на те що кошти на придбання вказаних автомобілів належать батьку [PERSON] - [PERSON] не може бути взяте судом до уваги оскільки жодних належних та допустимих доказів про те, що кошти які були виручені від продажу автомобіля Chevrolet Aveo SF69Y батьками для придбання автомобіля Ford Transit, вклад батьків на покупку становить 15 000 доларів США та куплявся для їхнього користування, а також від продажу автомобіля " Renault Kangoo" та на отримані від продажу цього автомобіля 8 000 доларів США в цей же день був придбаний автомобіль Заз SENS державний номерний знак [NUMBER] рік випуску 2013 кузов № [NUMBER]. до суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. На підставі ст. 141 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір", на користь позивача з відповідача підлягають стягненню судові витрати - судовий збір. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved