Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

У провадженні Ленінського районного суду м. Полтави перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: [PERSON] , [PERSON] , Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Панченкова Олена Леонідівна про поділ майна, що є у спільній сумісній власності та припинення спільної сумісної власності. Ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 28.09.2020 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: [PERSON] , [PERSON] про поділ майна, що є у спільній сумісній власності та припинення спільної сумісної власності до спільного розгляду з первісним позовом, об`єднавши її в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: [PERSON] , [PERSON] , Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Панченкова Олена Леонідівна про поділ майна, що є у спільній сумісній власності та припинення спільної сумісної власності. Представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] - адвокат Голяніщев Д.Ю. в судове засідання не з`явився, але до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій він зазначив, що первісний позов підтримує, просить його задовольнити, та не заперечує щодо задоволення зустрічного позову. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, в якій вона зазначила, що позов підтримує, просить його задовольнити. Від третіх осіб - [PERSON] , [PERSON] надійшли заяви, в яких останні не заперечували щодо задоволення первісного та зустрічних позовів. Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Панченкова О.Л. направила до суду клопотання про проведення судового засідання без її участі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 березня 1999 року між продавцями: [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від себе та як законний представник [PERSON] , 1991 р.н, [PERSON] , 1995 р.н., [PERSON] , 1983 р.н., [PERSON] , 1987 р.н., [PERSON] , 1985 р.н., [PERSON] , 1984 р.н. (рішення виконавчого комітету Ленінської районної Ради №42 від 19.01.1999 року) та позивачами покупцями: [PERSON] , який діяв від себе та як законний представник неповнолітньої [PERSON] , було укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (далі за текстом - Договір), який посвідчено та зареєстровано на Товарній Біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Полтавська філія) у відповідності до вимог ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" №1956-XII від 10 грудня 1991 року, за приписами якої угода укладена на біржі не підлягає нотаріальному посвідченню (а.с.22). Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] в особі законного представника отримали у власність нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] за відплатним договором (біржовою угодою), тому в світлі положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до неї, невизнання права власності на зазначену квартиру становитиме незаконне втручання у мирне володіння майном позивачів, яке не є необхідним у демократичному суспільстві. Під майном у контексті, як його трактує Європейський суд з прав людини розуміється як нерухоме майно так і грошові кошти, які були сплачені відповідачем за відплатним договором за таке нерухоме майно. 15 березня 1999 року Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] було зареєстровано у Полтавському бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» відповідно до вимог Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Держбуду України від 09.06.1998 року №121, зареєстрованої Мін`юстом України 26.06.1998 р. за № 399/2839 в редакції на день здійснення позивачами реєстрації, в якій Додаток № 1 Перелік правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в п. 9 передбачав Договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею (а.с.23). У жовтні 2018 року позивачі [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) звернулись до третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Панченкової Олени Леонідівни з метою здійснення нотаріального посвідчення та державної реєстрації правочинів відносно нерухомого майна про визначення часток у спільній власності та відчуження часток квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] та [PERSON] . Однак, третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Панченкової Олени Леонідівни було надано Відповідь №477/01/-16 від 19.10.2018 року про неможливість посвідчення вказаних правочинів у зв`язку з відсутністю нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчено та зареєстровано на Товарній Біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Полтавська філія) (а.с19). Роз`яснено право надати для здійснення нотаріального посвідчення та державної реєстрації правочинів відносно нерухомого майна рішення суду про визнання договору купівлі-продажу дійсним та підтвердження права власності за покупцями для здійснення нотаріального посвідчення та державної реєстрації правочинів відносно нерухомого майна. Крім того, відповідно до інформаційної довідки №69057877 від 27.09.2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] . Вид спільної власності - спільна сумісна. Підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 28795464 від 17.03.2016 року (а.с.21). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зі змінами державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Згідно із ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з нормою ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. На теперішній час власники спірної квартири відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] не проживають у спірній квартирі. У зв`язку з тим фактом, що позивач [PERSON] після розлучення із [PERSON] повторно одружився, та має нову сім`ю, що підтверджується копіями свідоцтв про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 17) та про шлюб серії [NUMBER] (а.с.18), відповідач його донька [PERSON] не підтримує із ним зв`язок, що призвело до неможливості досягти добровільної згоди, щодо розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, шляхом визначення належної позивачу частки та її подальшого відчудження. У спірній квартирі зареєстровані, що підтверджується довідкою ОСББ «Мирне-18» про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 10.01.2020, та фактично проживають треті особи: колишня дружина [PERSON] та її донька [PERSON] (а.с.20). Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Оскільки підстави для відступлення від рівності часток у праві спільної сумісної власності позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] відсутні, вірним та обґрунтованим є висновок, що кожному із співвласників належить Ѕ частина квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, яка регулює законність і обґрунтованість судового рішення, імперативно, встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII від 02.06.2016 року висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. При цьому ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", не передбачено право суду, у т.ч. Апеляційного суду Полтавської області, відступити від правової позиції, викладеної Верховним Судом, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Аналогічні вищенаведеним положенням даної позовної заяви правові висновки містяться в обов`язковій для всіх судів без права відступлення та органів державної влади на підставі ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року у цивільній справі №640/10519/16-ц (провадження Касаційного цивільного суду №61-20467св18), в якій Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду вказав, що «зважаючи на зазначені обставини та відповідно до чинного законодавства, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків, що частки сторін як учасників спільної сумісної власності спірної квартири є однаковими - по 1/3 кожному, у зв`язку з чим правильно задовольнили первісний і зустрічний позови, поділивши між сторонами спірну квартиру шляхом визначення вказаних часток у праві власності на це нерухоме майно.» Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка згідно Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є обов`язковою для застосування національними судами, зміст якої передбачає, що рішення суду повинне бути не тільки законним та обґрунтованим, але й справедливим. Згідно із п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша ст. 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ч. ч. 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України, яка регулює законність і обґрунтованість судового рішення, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції", національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Верховним Судом України встановлений у розумінні положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року, ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII від 02.06.2016 року обов`язковий для всіх судів України висновок у постанові Верховного Суду України від 20 травня 2014 року у справі № 6-20гс14, Висновках Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 11116 ГПК України, за I півріччя 2014р. про те, що згідно з положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., яка є частиною національного законодавства України, рішення суду має містити мотиви вирішення доводів та аргументів представників сторін стосовно суті спору, в тому числі й щодо застосування норм матеріального права. З огляду на викладені обставини та норми матеріального права у даній справі, вимоги первісного позову [PERSON] та вимоги зустрічного позову [PERSON] про поділ квартири [ADDRESS] , що є у спільній сумісній власності та припинення спільної сумісної власності є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved