Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 31 700 грн., моральної шкоди у розмірі 25 000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 05.07.2019 о 08 год. 30 хв. в м. Києві на вул.Полярній, 4, [PERSON] , керуючи автомобілем «SUBARU», державний реєстраційний номер [NUMBER] , в порушення вимог п.п. 13.1, 2.3б, 12.1 ПДР України, не вибрав безпечної швидкості рух, не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем «Volkswagen», державний реєстраційний номер [NUMBER] , який зупинився попереду та яким керував позивач, що призвело до пошкодження транспортних засобів. Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 24.09.2019 у справі №756/9447/19 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн. Страховику [PERSON] - ПрАТ «Страхова компанія «Страховий капітал» ним 11.07.2019 поштою було направлено повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та настання страхового випадку. Цим же листом направлено заяву про виплату страхового відшкодування. Вказане відправлення не було вручено адресату та повернуто йому 23.08.2019 за закінченням встановленого строку зберігання. 10.06.2019 відбулися зміни у назві ПрАТ «СК «Страховий капітал» на ПрАТ «КАПІТАЛ -СК», а також змінилася адреса його реєстрації. 17.10.2019 ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області відкрито провадження про банкрутство ПрАТ «КАПІТАЛ-СК», введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.02.2020 ПрАТ «КАПІТАЛ - СК» визнано банкрутом. В результаті вчинення [PERSON] протиправних дій, отримав пошкодження його автомобіль, чим було заподіяно майнову шкоду. Вартість відновлювального ремонту згідно зі Звітом про оцінку вартості матеріального збитку, складеного ТОВ «ЕКСПЕРТ ІН» становить 31 700 грн., у зв`язку з цим просить стягнути з відповідача вказану суму у відшкодування майнової шкоди. Також зазначив, що з позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП він звернувся саме до завдавала шкоди [PERSON] , оскільки страховик останнього є банкрутом і звернення до суду з позовом саме до страхової компанії призвело б до неможливості відновлення його прав. Крім того, пошкодження йог автомобіля призвели до того, що був порушений звичайний спосіб життя позивача, вказане негативно вплинуло на його стан здоров`я, він переживав душевні страждання, пов`язані з постійними думками стосовно того, за який рахунок відремонтувати пошкоджений автомобіль, а також з тривалою невизначеністю стосовно відшкодування завданих йому збитків, був позбавлений можливості навідувати батьків похилого віку, які проживають у передмісті Києва та які дуже хвилювалися за нього після ДТП. Моральні страждання дотепер виражаються й у тому, що, сідаючи за кермо автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди, він відчуває страх знову потрапити у ДТП. У зв`язку з цим просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 25 000 грн. Також, позивач просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати, а саме: витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 681,60 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 930,40 грн., витрати зі складання звіту про оцінку вартості матеріального збитку ТОВ «ЕКСПЕРТ ІН» у розмірі 3 000 грн. Ухвалою судді від 10.03.2020 відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до судового розгляду. 20.05.2020 відповідач надав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своїх заперечень проти позову зазначив, що його відповідальність як водія наземного транспортного засобу на час ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «Страховий капітал», у зв`язку з чим відшкодування шкоди, завданою ним і результаті ДТП, має здійснювати страхувальник, а не він. У свою чергу, ним вчинено усі необхідні заходи щодо повідомлення свого страховика про настання страхового випадку, виплати позивачу франшизи у розмірі 1 000 грн. Вважає, що покладання на нього обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він уклав відповідний договір страхування і сплатив страхові платежі. Також зазначив, що розмір моральної шкоди позивачем не доведений, пошкодження автомобіля позивача під час ДТП не впливали на працездатність автомобіля, його технічні характеристики. Посилання позивача на те, що внаслідок ДТП страждань зазнали його батьки, є безпідставними, оскільки вказані особи не мають відношення до моральної шкоди позивача, вони не позбавлені можливості самостійно захистити свої права та законні інтереси. Крім того, просив відмовити у стягненні з нього судових витрат, не погодившись з їх розміром. 01.06.2020 представником позивача - адвокатом Жигуном С.С., надана відповідь на відзив, у якій представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, зазначив про те, що єдиним ефективним способом захисту права позивача на відшкодування завданої йому шкоди є звернення з позовом безпосередньо до завдавача шкоди, тобто до [PERSON] , оскільки страховик останнього - ПрАТ «КАПІТАЛ-СК», визнане банкрутом та перебуває на стадії ліквідації. Також підтримав вимоги щодо моральної шкоди, яка оцінена позивачем у 25 000 грн. виходячи з тих моральних страждань, які він відчував після ДТП та які були пов`язані з порушенням звичайного способу життя, негативним впливом душевних страждань на стан здоров`я позивача, переживань, пов`язаних з постійними думками стосовно того, за який рахунок відремонтувати пошкоджений автомобіль. Зазначив про правильність сплати позивачем судового збору при поданні позову за двома ставками як за майнові та немайнові (моральна шкода) вимоги, який просив стягнути з відповідача, а також про доведеність та підтвердження позивачем усіма необхідними документами витрат на правничу допомогу, розмір якої становить 10 930,40 грн. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, надали заяву, у якій просили розглянути справу за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримали повністю. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про день, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Представник третьої особи - ПрАТ «КАПІТАЛ - СК», у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 05.07.2019 о 08 год. 30 хв. в м. Києві на вул.Полярній, 4, [PERSON] , керуючи автомобілем «SUBARU», державний реєстраційний номер [NUMBER] , в порушення вимог п.п. 13.1, 2.3б, 12.1 ПДР України, не вибрав безпечної швидкості рух, не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем «Volkswagen», державний реєстраційний номер [NUMBER] , який зупинився попереду та яким керував позивач, що призвело до пошкодження транспортних засобів. Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 24.09.2019 у справі №756/9447/19 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн. В результаті вчинення [PERSON] протиправних дій, отримав пошкодження автомобіль марки «Volkswagen», державний реєстраційний номер [NUMBER] , власником якого є позивач, чим останньому заподіяно майнову шкоду. Вартість відновлювального ремонту встановлено Звітом про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного в результаті пошкодження колісного транспортного засобу, складеним ТОВ «ЕКСПЕРТ ІН» на замовлення [PERSON] , згідно з яким вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля «Volkswagen», державний реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] внаслідок його пошкодження становить 31 700 грн. Крім того, стягненню з відповідача підлягає 3 000 грн., сплачених позивачем в якості оплати послуг ТОВ «ЕКСПЕРТ ІН» щодо оцінки розміру матеріального збитку. На момент ДТП відповідальність власника автомобіля «SUBARU», державний реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] була застрахована згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за полісом № АО/0778485 від 27.04.2019 у ПрАТ «Страхова компанія «Страховий капітал», яке за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було перейменовано на ПрАТ «КАПІТАЛ - СК» (https://usr.minjust.gov.ua/content/free-search/person-result). Страховику [PERSON] - ПрАТ «КАПІТАЛ - СК» позивачем 11.07.2019 поштою було направлено повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та настання страхового випадку, а також заяву про виплату страхового відшкодування. Вказане відправлення не було вручено адресату та повернуто позивачу 23.08.2019 за закінченням встановленого строку зберігання. Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.02.2020 ПрАТ «КАПІТАЛ - СК» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Неможливість отримати страхове відшкодування у третьої особи змусила позивача звернутися з позовними вимогами про відшкодування матеріальної шкоди в повному обсязі до винної в ДТП особи - [PERSON] . Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон). Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон, а саме стаття 3, визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону). Згідно зі статтею 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом Закону (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 p.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 p. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, поняття «майно» включає в себе, як «фактичне майно», так і майнові цінності. Стаття 1 Першого протоколу Конвенції захищає крім іншого і правомірні законні очікування. В даному випадку позивач очікував отримати страхове відшкодування від страховика завдавача шкоди, проте через розпочату процедуру банкрутства страховика, відшкодування до теперішнього часу не отримано. Тож єдиним ефективним способом захисту права позивача на відшкодування завданої йому шкоди, на думку суду, є звернення з позовом безпосередньо до завдавача шкоди. В своєму рішенні по справі Остапенко проти України від 14.06.2007 року № 17341/02 ЄСПЛ зазначив, що Конвенційними інституціями сформовано єдину позицію, згідно з якою "майно" у сенсі статті 1 Першого протоколу може бути як "існуюче майно" (див. справу Van der Mussele v. Belgium, від 23 листопада 1983 року, серія А, N 70. с. 23, п. 48), так і активи, включаючи скарги, в зв`язку з якими заявник може стверджувати, що він має щонайменше "законне сподівання" на те, що вони будуть реалізовані (рішення Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium, від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с. 21. п. 31, та Ouzounis and Others v. Greece, N 49144/99, від 18 квітня 2002 року, п. 24). Суд по даній справі визначив, що матеріальні активи, такі як борги, щодо яких заявник може заявляти щонайменше "законне сподівання" їх фактичного отримання може також підпадати під поняття "майно", зазначене у статті 1 Першого протоколу. Зокрема, Судом сформовано позицію, згідно з якою "скарга" може становити "майно" у сенсі статті 1 Першого протоколу, якщо вона достатньою мірою доведена для того, щоб бути виконаною. Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах законодавства. Кожен громадянин має право обирати способи захисту своїх прав і піхто не може його обмежувати в цьому, якщо він діє в межах Закону. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. В своїй постанові від 21 травня 2012 року, Верховний Суд України у справі № 6-20цс11, зазначив про те, що визначення у ст. 16 ЦК способів захисту цивільних прав та інтересів має важливе значення в реалізації завдань цивільного судочинства - забезпечення справедливого неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Однак вимоги цієї статті і ст. 4 ЦПК України (в редакції, що діяла станом на 21.05.2012 року) стосовно того, що зазначені права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, призводять до відмови в захисті цих прав та інтересів у правовідносинах, для яких законом або договором не встановлено спосіб їх захисту. Положення цих статей не узгоджуються зі ст.ст. 55, 124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальним принципами cт. 3 ЦК України про право на звернення до суду за захистом, і не відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов`язковим для України. Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - право на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Відтак не можна погодитися з практикою судів, які відмовляють у позові у зв`язку з тим, що позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту, не встановлений законом або договором для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється. У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Саме такий концептуальний підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20пс11. Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Наявність засобу юридичного захисту в розумінні ст. 13 поряд із закріпленням обґрунтованості вимог повинно забезпечувати можливість відшкодування шкоди (Рішення у справі «Класе проти Німеччини»). Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Зважаючи на вищевикладене, обраний позивачем спосіб захисту майнових прав, повинен забезпечити реальну можливість отримання відшкодування збитків, завданих відповідачем в наслідок дорожньо-транспортної пригоди і це відшкодування повинно бути проведено в розумні строки та не ставитися в залежність від інших факторів, як, наприклад, процедура банкрутства та ліквідації страховика особи, яка завдавала шкоди. Таким чином, враховуючи, що з часу ДТП пройшов вже досить тривалий час, проте завдана позивачу матеріальна шкода не відшкодована ані завдавачем шкоди - відповідачем [PERSON] , ані його страховиком - ПрАТ «КАПІТАЛ-СК», яке до того ж на даний час перебуває на стадії ліквідації у зв`язку з банкрутством, беручи до уваги абсолютне право позивача на відшкодування заподіяної йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди, позовні вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди підлягають задоволенню, до стягнення підлягає заподіяна шкода в розмірі 31 700 грн. з винної особи, яка заподіяла шкоду - [PERSON] . Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що такий висновок суду не позбавляє права відповідача [PERSON] порушувати питання про захист його майнового інтересу як страхувальника та оспорювати невиконання ПрАТ «КАПІТАЛ-СК» своїх обов`язків страховика щодо несплати страхового відшкодування. Суд не вбачає підстав в даній справі керуватись правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц, оскільки правовідносини у справах є відмінними. Так, задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд враховує те, що позивачем у справі виступає саме фізична особа - потерпілий, яка у правовідносинах з юридичною особою (страховиком) є більш вразливою, слабкою стороною. Саме йому не було відшкодовано завдану майнову шкоду, в тому числі і у зв`язку з не виконанням державою своїх позитивних обов`язків щодо захисту права на повагу до власності. З приводу відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Встановлюючи розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню, суд враховує характер та розмір завданих збитків, неможливість протягом тривалого часу отримати кошти на ремонт пошкодженого автомобіля, відсутність будь-яких дій відповідача, як завдавача шкоди, для відшкодування шкоди повністю або частково. Завдану моральну шкоду суд оцінює у 3000 грн. та вважає вказане відшкодування справедливим. При цьому суд погоджується з твердженнями відповідача про те, що посилання позивача на моральні страждання його батьків, як на підставу обґрунтування вимог про стягнення моральної шкоди, є безпідставними, оскільки вказані особи не мають відношення до моральної шкоди позивача, вони не позбавлені можливості самостійно захистити свої права та законні інтереси. Також суд враховує, що пошкодження на автомобілі позивача за своїм характером в цілому не вплинули на працездатність автомобіля, його технічні характеристики. З приводу заявлених позивачем судових витрат суд зазначає наступне. Позивачем при подачі позову сплачений судовий збір у розмірі 1681,60 грн., при цьому судовий збір розраховано позивачем за майнові вимоги про відшкодування майнової шкоди у розмірі 840,80 грн. та за немайнові вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 840,80 грн. Зі змісту положень ст. 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується; у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог. При цьому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначив у грошовому вимірі. Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 761/11472/15-ц. Згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру (відшкодування моральної шкоди) ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, враховуючи ціну позову, визначену позивачем,

Outcome: partial