Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

Позивачка звернулася до відповідача з позовом про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводження батька, посилаючись на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, який було розірвано 27.08.2009 року. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Рішенням Лисичанського міського суду від 04.11.2008 року з відповідача стягуються аліменти на її користь на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO] в розмірі ? частини всіх видів доходів щомісячно. Відповідач систематично продовжує грубо не виконувати рішення суду, та ігнорує виплати по аліментним зобов`язанням, тому станом на 01.07.2013 року заборгованість за виконавчим листом складає 18 854, 17 грн. У 2012 році планувала виїзд з донькою [PERSON] в Російську Федерацію для оздоровлення. Внаслідок чого вона звернулась за письмовою згодою до відповідача за оформленням нотаріального дозволу на виїзд їхньої спільної дочки за межі території України та отримала немотивовану відмову та відсутність будь-яких пояснень. Його немотивована відмова призводить до того, що вона самостійно виховує дитину з моменту припинення сумісного проживання, піклується про її фізичний та духовний розвиток, доглядає за дитиною під час хвороби, не збирається змінювати постійне місце проживання дитини, не збирається порушувати права відповідача. Згідно до ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України та вїзд в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Тому позивачка просить надати дозвіл на короткострокові виїзди її неповнолітньої доньки у Російську Федерацію без згоди та супроводження батька, або у супроводі осіб, уповноважених одним з батьків до досягнення дитиною повноліття. Позивач в судове засідання подала письмову заяву, в якій просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримала. За судовим дорученням до суду надійшов протокол окремої процесуальної дії Попаснянського районного суду Луганської області від 27.12.2013 року та заява від відповідача, з яких вбачається, що відповідач позовні вимоги визнав повністю, та згодний на розгляд справи у Лисичанському міському суді без його участі. Представник третьої особи - Органу опіки па піклування Лисичанської міської ради, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило. Представник третьої особи - Сектор міграції та реєстрації фізичних осіб у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який було розірвано 27.08.2009 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 247. Від шлюбу мають малолітньою доньку [PERSON], [INFO], батьком якої у свідоцтві про народження вказаний відповідач (а.с.5). Дитина проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні (а.с.7). Оскільки шлюб між сторонами розірвано, позивачка має намір виїхати в Російську Федерацію з метою укріплення здоров`я її малолітньої доньки, для чого потрібно виїжджати за межі України. Згідно із ст. 10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-Х11 і набула чинності для України 27.09.1991 року), держави-учасниці зобовязалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоровя чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися в першу чергу максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 4 ч.2 Закону України "Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Для перетинання державного кордону України неповнолітньої дитини відповідно до Постанови КМУ від 27.01.1995 року № 57 "Про затвердження перетинання державного кордону громадянами України" необхідно отримати нотаріально завірену згоду одного з батьків на виїзд за кордон. Небажання відповідача дати згоду суд вважає необґрунтованим і вважає, що сукупність доказів про справі підтверджує, що позов позивачки є законним та обґрунтованим, оскільки виїзд їх неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] за кордон до Росії, або взагалі за кордон не суперечить інтересам дитини.

Outcome: approved