Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

І.Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 20.07.2020 до суду надійшла позовна заява [PERSON] , в якій останній, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 26.11.2020 (т.1 а.с.216-217), просив суд: - скасувати наказ №761-К від 15.07.2020 ДП "Жовтневе лісове господарство" в частині звільнення позивача з ініціативи підприємства, інваліда 3 групи, який отримав виробничу травму на цьому підприємстві, з посади сторожа Золочівського лісництва, у зв`язку із скороченням чисельності працівників; - зобов`язати ДП "Жовтневе лісове господарство" негайно поновити позивача на роботі на посаду сторожа, інваліда 3 групи, який отримав травму на цьому підприємстві; - стягнути з ДП "Жовтневе лісове господарство" на користь позивача компенсацію: за отриману 18.02.2011 року виробничу травму у розмірі 200 000,00 грн.; за невиданий спецодяг у розмірі 13 900,00 грн.; за неоплачену роботу за суміщенням професій у розмірі 79 110,00 грн.; за нанесення матеріальної шкоди у розмірі 70 000,00 грн.; за нанесення моральної шкоди у розмірі 91 500,00 грн. - стягнути з ДП "Жовтневе лісове господарство" на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу станом на 26.11.2020 в сумі 23 122,55 грн.. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 2007 року по 15.07.2020 року позивач працював в ДП «Жовтневе лісове господарство», виконуючи роботу лісоруба 6 р. (вальника лісу), пожежного респіраторника, опалювача, пожежного сторожа, сторожа та іншу роботу. 14.07.2020 року відповідач видав незаконний наказ №761-К в частині звільнення позивача з роботи у зв`язку із скороченням чисельності штату. Згоди з наказом про скорочення штату позивач не дав на тій підставі, що згідно ст.42 п.7 КЗпП України закон надавав позивачу переважне право залишатися на роботі при вивільненні працівників у зв`язку зі скороченням штату та згідно Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю» передбачена низка прав позивача на роботу на підприємстві, на якому він отримав виробничу травму. В наказі про реструктуризації виробництва, про яку вказано в оскаржуваному наказі, відповідач не вказав її мотивацію, користь та економію, оскільки робота сторожа, яку виконував позивач, гарантувала збереження майна, порядок на території Золочівського лісництва у нічний час, протипожежну безпеку тощо. Позивач згоди на таке скорочення і звільнення не давав, а відповідач у свою чергу формально пропонував позивачу подальшу роботу у віддалених від смт. Золочів виробничих підрозділах, розташованих у м. Мерефа та м. Люботин, більш ніж за 50 км від постійного місця проживання позивача. Запропоновані йому посади рамника, верстатника, підсобного робітника переробних дільниць пов`язані із важкою фізичною працею, що згідно довідки МСЕК протипоказано позивачу, у зв`язку із чим погодитися з такими пропозиціями позивач не міг, тому мав залишатися на роботі сторожа, яку виконував до звільнення. Вище викладені обґрунтування є доказом того, що відповідач незаконно звільнив позивача з роботи, що і стало підставою його позову до суду, та у зв`язку із чим йому завдано моральної шкоди. Заподіяну моральну шкоду позивач оцінює в 91 500,00 грн. за період з 15.05.2020 року по 15.07.2020 року, що підтверджується постійними безсонням та думками позивача про недовіру не тільки відповідачу, а в цілому і органам влади, які грубо порушили право інваліда на постійну законну працю в установі, де він став інвалідом і подальшою неможливістю позивача повністю забезпечувати матеріально свою сім`ю, навчання двох дітей в університетах, виконувати обов`язки батька у повному обсязі перед своїми дітьми до 23 років. Крім того, в 2011 році внаслідок нещасного випадку на підприємстві з вини відповідача позивач отримав черепно-мозкову травму важкого ступеня, внаслідок чого став інвалідом 3 групи пожиттєво, однак відповідач в порушення вимог ст.173 КЗпП України не виплатив позивачеві в повному обсязі грошову компенсацію і при кінцевому розрахунку при звільнення грошову компенсацію, що становить 200 000,00 грн., за отриману виробничу травму в повному обсязі не нарахував і не виплатив. Також відповідач при остаточному розрахунку з позивачем не виплатив компенсацію за не виданий позивачу протягом 13 років спецодяг та взуття на загальну суму 13 900,00 грн., який відповідач повинен кожного року видавати позивачу в осінньо-зимовий та весняно-літній періоди, але пояснень щодо цього порушення не надав. Окрім цього, при кінцевому розрахунку відповідач не виплатив позивачеві кошти за виконану роботу по сумісництву відповідно до ст.105 КЗпП України на загальну суму 79 110,00 грн. А саме, кожної робочої зміни відповідач у примусовому порядку примушував позивача виконувати роботи, не пов`язані з посадовими обов`язками, а саме земляні роботи у теплиці, підмітання дворової території та вологе прибирання адмінкорпусу Золочівського лісництва, в період з жовтня по квітень кожного року підготовка дров, опалювання водяного котла твердим паливом в адмінкорпусі Золочівського лісництва, тощо. Зазначене не передбачала посадова інструкція сторожа №27 від 10.01.2008 року, затверджена директором підприємства наказом №24 від 01.02.2011 року. Крім того, відповідач при кінцевому розрахунку не виплатив позивачу матеріальні збитки, які поніс позивач внаслідок лікування після отриманої виробничої травми у розмірі 120 000 грн. за вирахуванням 50 000 грн., отриманих позивачем від фонду соцстраху, що остаточно становить для стягнення з відповідача у розмірі 70 000,00 грн. 07.08.2020 до суду надійшли письмові пояснення позивача [PERSON] (т.1 а.с.57-61), в яких він зазначив, що з 05.02.2007 працював на посаді лісоруба 6 розряду Золочівського лісництва. 18.02.2011 о 13.00 годині ТУ Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду по Харківській області складено акти форми Н-1і Н-5 щодо нещасного випадку, котрий стався з ним на виробництві. В актах запис із медичної карти, датованої 22.02.2011, зазначалося, що в нього була черепно-мозкова травма, забій головного мозку важкого ступеня із формуванням контузійних геморагічних осередків лобних долей. Під час госпіталізації вміст етилового спирту 0,00%. У висновках МСЕК про умови та характер праці, датованих 01.08.2018, зазначено, що йому протипоказана після трудового каліцтва за третьою групою інвалідності велика фізична праця. Роботодавець зобов`язаний здійснити трудову реабілітацію інваліда, згідно ст.172 КЗпП України - організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування інвалідів відповідно медичних рекомендацій МСЕК, створити пільгові умови праці, тощо. Однак, після отриманої травми на іншу посаду його не перевели, чим порушили Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджений спільним наказом Мінпраці, Мін`юсту і Мінзахисту населення від 29.07.1993 №58. Незаконними діями роботодавця йому завдано моральної шкоди, яка виразилася в стресі і депресії, пов`язаною з можливою втратою робочого місця. Виконуючи свою роботу якісно і без обговорень він думав, що, виконавши всі законні вимоги роботодавця, останній створить відповідні умови для праці і надасть можливість далі працювати. У нього двоє дітей, яким необхідно допомагати, дружина домогосподарка. Він також має кредитні обов`язки у розмірі 34 тис. грн., які виникли у зв`язку із лікуванням після отримання виробничої травми, та витрачені на догляд і придбання ліків в аптеках на території мед. закладу, де чеки не видавалися. 12.05.2020 йому надано попередження №507 про звільнення у зв`язку з реформуванням, оптимізацією виробництва і управління підприємством, в якому запропоновано роботу за професіями: рамник, верстатник, підсобний робітник, ця робота запропонована в інших населених пунктах, які знаходяться на значній відстані від місця його проживання, що робить неможливим дістатися до запропонованого місця роботи. Оскільки йому не були запропоновані належні професії за рекомендацією МСЕК, вважає звільнення незаконним. 18.08.2020 до суду від представника ДП «Жовтневе лісове господарство» - адвоката Куц К.К. надійшов відзив на позовну заяву (т.1 а.с.79-83) з підтвердженням направлення його копії іншим учасникам справи, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, зазначив, що звільнення відповідача відбулося із дотриманням норм чинного законодавства, відповідно до приписів ч.3 ст.64 ГК України, п.1 ч.1 ст. 40, ч.1, 2, 3 ст.49-2 КЗпП України. Так, 15.04.2020 наказом №68 директора ДП «Жовтневе лісове господарство» було прийнято рішення про реформування, оптимізацію виробництва і управління підприємством у зв`язку із тим, що на час запровадження карантину відбулось істотне зменшення попиту на лісопродукцію, зменшення прибутку підприємства, що поставило підприємство в скрутне матеріальне становище. У відповідності до вказаного наказу відбулося ліквідування структурних підрозділів підприємства, їх злиття та реформування. Цим же наказом з 16.07.2020 було скорочено 23 посади сторожів різних структурних підрозділів, у тому числі 3 посади сторожа Золочівського лісництва. 07.05.2020 наказом №90 директора ДП «Жовтневе лісове господарство» було скорочено чисельність працівників, зокрема з 16.07.2020 скорочено і виключено зі штатного розпису посади всіх сторожів, в тому числі 3 посади Золочівського лісництва. 12.05.2020 року позивач був письмово попереджений про звільнення з займаної посади у зв`язку із скороченням, отримавши попередження 13.05.2020 року. При цьому позивачеві було запропоновано роботу на підприємстві на посадах: рамник, верстатник, підсобний робітник переробних дільниць Валківського, Люботинського, Коломацького, Мерефянського лісництва. 22.05.2020 року відповідачем було запропоновано позивачу посаду сторожа Мерефянського лісництва ДП «Жовтневе лісове господарство». З жодною пропозицією позивач не погодився. 15.07.2020 наказом №761-К сторожа Золочівського лісництва ДП «Жовтневе лісове господарство» [PERSON] було звільнено з роботи у зв`язку з скороченням чисельності працівників згідно п.1 ст.40 КЗпП України. Щодо стягнення грошових коштів відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими, невмотивованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Щодо стягнення грошових коштів в розмірі 200 000 грн., за отриману виробничу травму зазначив, що дійсно, 18.02.2011 року позивач отримав каліцтво під час виконання службових обов`язків лісоруба ДП «Жовтневе лісове господарство». 10.03.2011 за наслідками отримання позивачем травми створеною на підприємстві для розслідування нещасного випадку комісією було складено акт спеціального розслідування та встановлено, що причиною отримання позивачем травми є пряме невиконання ним правил безпеки на виробництві, а сааме порушення з його боку п.3.2.1 інструкції з охорони праці № 63. Отримання травми позивачем сталося з його вини, що виключає можливість стягнення матеріальної шкоди з відповідача. Щодо стягнення коштів за невидачу спеціального одягу та за роботу за сумісництвом зазначив, що всі обов`язки відповідача перед позивачем, пов`язані з виконанням останнім своїх трудових завдань, визначені в трудовому договорі. Нормами вказаного договору не передбачена видача будь-якого спеціального одягу позивачу по справі. Позивач протягом всього часу роботи на підприємстві не виконував жодної роботи за сумісництвом. Він виконував виключно свої трудові обов`язки, які були передбачені його посадою. Жодних доказів на підтвердження своєї позиції позивач не навів. Щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди зазначив, що позивач просить відшкодувати йому 70 000 грн. в якості компенсації вартості догляду на ним під час лікування, пов`язаного з отриманням травми на підприємстві та придбання ліків. Ці вимоги безпідставні, так як позивач отримав травму внаслідок недбалого виконання своїх службових обов`язків. Крім того, позивач не наводить жодних доказів понесених збитків та не вказує чим ця матеріальна шкода відрізняється від матеріальної шкоди в сумі 200 000 грн., яка нібито йому спричинена внаслідок одних подій, що сталися 18.02.2011 року. Моральна шкода в розмірі 91 500 грн., яка була заподіяна позивачу нібито незаконним звільненням, також не підлягає задоволенню, через те, що вивільнення позивача з займаної посади відбулося з неухильним дотриманням діючого законодавства. 26.08.2020 до суду надійшли заперечення від позивача на відзив відповідача (т.1 а.с.135-138) з підтвердженням направлення копії відповідачу, в яких позивач зазначив, що відповідно до п.7 ст.42 КЗпП України відповідач повинен був надати йому роботу не у Мереф`янському лісництві, яке знаходиться на значній відстані від смт. Золочів. Відповідач діяв формально по закону, але фактично був впевнений, що таку пропозицію позивач не сприйме. Відповідач не вказує, що саме порушив позивач, замовчує, що в акті Н-1 у розділі «особи, які допустили порушення» вказано, що винуватцем порушень п.3.2.1. інструкції № 63 вказано і посадову особу старшого майстра Золочівського лісництва [PERSON] , який дозволив йому в межах 50 м від його робочого місця приземлити аварійні дерева, під час виконання цього трудового завдання саме аварійним деревом і був травмований. Тож фактично вказаний пункт інструкції №63 позивач не порушував, а порушила його посадова особа відповідача та сам відповідач, який не забезпечував охорону праці на своєму виробництві. Він не вимагає оплатити йому роботу за сумісництвом, він просить відповідно до вимог ст. 105 КЗпП України оплатити його працю за суміщення професій і роботу, яку він виконував з 2011 по 2020 роки - роботу прибиральниці, двірника, лісокультурника у теплицях, опалювача котлів твердим паливом в зимовий період, тощо. Відповідач у відзиві наголошує, що нібито трудовим договором не передбачена видача спецодягу та взуття, однак такий зміст договору суперечить загальноукраїнському порядку видачі робітникам спецодягу та взуття в тому числі і на державних підприємствах, де передбачено умови видачі та ціна, строки його використання. А у разі невидачі такого спецодягу позивачу, на підставі ст.164 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити йому грошову компенсацію за невиданий одяг. Крім того, ним обґрунтовано та приведено розрахунок матеріальних збитків, пов`язаних з лікуванням хвороби, отриманої внаслідок виробничої травми, за період з 18.02.2011 року по 11.08.2017 року, які пов`язані із його обслуговуванням та забезпеченням необхідними побутовими речами, посиленим харчуванням, лікуванням, квитанції та накладні при придбанні яких йому не видавалися. Обґрунтування моральної шкоди він надав у позові та у розрахунках, які є в матеріалах справи. Тож він заперечує проти такого відзиву відповідача і просить суд відхилити його, як необґрунтований та бездоказовий. ІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 27.07.2020 року провадження по справі відкрито в загальному позовному провадженні та призначено підготовче засідання за участю сторін. Позивачу, зокрема, приписано до початку підготовчого засідання 17.08.2020 року подати відповідні клопотання (в разі необхідності), вирішення яких потребує участь суду, оригінали поданих доказів, та докази, які не були подані разом із позовною заявою (в разі наявності), та повідомити суд, у зв`язку з чим вказані докази не були подані разом із позовною заявою, а також подати попередній розрахунок судових витрат по справі (в разі наявності). В ході підготовчого провадження представником позивача адвокатом Ісоєвим М.Н., з метою уточнення позовних вимог, заявлялися клопотання про витребування додаткових доказів по справі. В підготовчому засіданні проведено підготовчі дії щодо з`ясування позовних вимог, заперечень та поданих доказів, 11.01.2021 представником позивача [PERSON] заявлено клопотання про відкладення підготовчого засідання для уточнення позову (його підстав), що в подальшому здійснено не було. Ухвалами суду від 29.10.2020, 19.02.2021, 15.03.2021 та від 08.04.2021 було задоволено клопотання представника позивача адвоката Ісоєва М.Н. про витребування додаткових доказів. Витребувано: із ДП «Жовтневе лісове господарство» довідку про розміри середньоденної (середньогодинної) та середньомісячної заробітної плати позивача станом на час його звільнення; із ДП "Жовтневе лісове господарство", Профспілкового комітету, що представляє інтереси трудового колективу ДП "Жовтневе лісове господарство", із Архівного відділу Харківської райдержадміністрації та із Архівного відділу Харківської міської ради, належним чином завірену копію колективного договору, укладеного між профспілковим комітетом, що представляє інтереси трудового колективу ДП "Жовтневе лісове господарство" та адміністрацією ДП "Жовтневе лісове господарство", що діяв станом на 18.02.2011 року та 15.07.2020 року з додатками; із ДП "Жовтневе лісове господарство" інформацію про всі вакантні посади на підприємстві на час звільнення позивача, тобто починаючи з 07.05.2020 по 15.07.2020. На виконання ухвали суду від 19.02.2021 із Архівного відділу Харківської райдержадміністрації надійшло повідомлення від 26.02.2021 №01-48-35/07, про те, що ДП "Жовтневе лісове господарство" на державне зберігання до Архівного відділу Харківської ДРА колективні договори, що діяли станом на 18.02.2011 року та на 15.07.2020 року не передавалися. Архівний відділ Харківської міської ради 24.03.2021 за вих. №Т3-287 на виконання ухвали суду від 15.03.2021 повідомив, що на зберіганні у відділі відсутній колективний договір, укладений між профспілковим комітетом, що представляє інтереси трудового колективу ДП "Жовтневе лісове господарство" та адміністрацією ДП "Жовтневе лісове господарство", що діяв станом на 18.02.2011 року та 15.07.2020 року. Представником відповідача ДП "Жовтневе лісове господарство" на виконання ухвал суду від 19.02.2021 та від 08.04.2021 до суду надано: список вакантних посад ДП "Жовтневе лісове господарство" за період 07.05.2020 по 15.07.2020; засвідчені копії колективних договорів між адміністрацією та трудовим колективом ДП "Жовтневе лісове господарство" на 2010-2012 р.р. та на 2019-2021 р.р.; засвідчені додатки до колективних договорів. 21.04.2021 та 29.04.2021 позивач та його представник подали заяви, в яких просили повторно витребувати у відповідача належним чином засвідчені копії додатків (сторінки 56-88) до колективного договору, що діяв станом на 18.02.2011, та оригінал колективного договору від 18.02.2011 року, оскільки інформація, що міститься у вищезазначених колективних договорах, укладених на час отримання позивачем виробничої травми, має значення для правильного вирішення спору, а відповідачем не в повному обсязі виконано ухвалу суду про витребування додатків до колективних договорів. Розгляд даних заяв просили провести за їх відсутності, підготовче засідання просили відкласти. Ухвалою суду від 29.04.2021 в задоволенні клопотань позивача [PERSON] та представника позивача адвоката Ісоєва М.Н. від 21.04.2021 та 29.04.2021 про витребування доказів відмовлено, підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті за участю сторін. ІІІ. Пояснення учасників справи в судовому засіданні. В судових засіданнях під час розгляду справи позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Ісоєв М.Н. позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позові та письмових поясненнях. В судове засідання 27.10.2021 року позивач та представник позивача не з`явилися, подали заяву про закінчення розгляду справи за їх відсутності, подавши викладені письмово дебати і нові додаткові докази, при цьому про неможливість подання доказів із поважних причин до судового розгляду не зазначили, їх копії завчасно до судового засідання відповідачу не направили. Позивач в судовому засіданні пояснив, що своє звільнення він вважає незаконним, оскільки йому не запропонували посаду саме в Золочівському лісництві, порушені його права як інваліда, який отримав травму на підприємстві, якого взагалі не мали права звільняти. Відповідач неправомірно на власний розсуд визначив посади, які необхідно скоротити, не врахувавши неможливість роботи підприємств без сторожа. Відповідач мав залишити посаду сторожа в Золочівському лісництві або ввести для нього підходящу посаду в Золочівському лісництві, оскільки ст.26 КЗпП України, ст.ст.2, 17, 18, 24 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб із інвалідністю в Україні» встановлено заборонену звільняти інвалідів, які отримали травму на цьому ж підприємстві. Його попередили про майбутнє звільнення, запропонували посади для працевлаштування, докази чого і перелік яких надано відповідачем до суду, але ці посади він не міг обіймати або за відсутністю відповідної освіти, або за станом здоров`я як інвалід, або місце роботи знаходилося на значній відстані від місця його проживання, тому він відмовився від працевлаштування на запропонованих посадах. Про наявність інших вакантних посад в Золочівському лісництві, які могли бути йому запропоновані із подальшим працевлаштуванням, йому не відомо. На час звільнення він не був членом профспілки, вийшов із неї за власним бажанням у 2019 році. На даний час він перебуває на обліку в центрі зайнятості внаслідок скорочення посади. У разі поновлення його на роботі просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі відповідно до проведеного ним розрахунку. Щодо позовних вимог про стягнення із відповідача компенсації за отриману травму пояснив, що він просить стягнути саме з відповідача, а не з Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань (надалі - Фонд соціального страхування) компенсацію за травму в розмірі 200 000,00 грн. на підставі ст.173 КЗпП України, оскільки обов`язок по її сплаті покладено на підприємство-відповідача. Це йому відомо із роз`яснення інженера підприємства, оскільки згідно законодавства саме підприємство здійснило виплату йому коштів у розмірі 51 тис. грн. через Фонд соціального страхування, але не в повному обсязі. При зверненні його до Фонду соціального страхування останнім йому було здійснено виплату 50% від встановленого розміру відшкодування - 51 тис. грн. у зв`язку із встановленням його вини у нещасному випадку, із чим він не згоден. Акти Н-1 та Н-5 ним оскаржено не було, але з ними він не згоден, винним у травмуванні себе не вважає. Отже, виплата має бути у розмірі 100%, що становить ще 200 000,00 грн., згідно проведеного ним розрахунку її розміру на даний час, виходячи із розміру недоплаченої суми та із урахуванням інфляції і зростання курсу долара. Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за невиданий спецодяг пояснив, що в період з 2007 року по день звільнення під час його роботи на різних посадах спецодяг йому не видавався, компенсацію в розмірі 13 900,00 грн. при звільненні йому не сплатили. Відповідач мав видавати йому спецодяг і взуття, що передбачено колективним договором, проте не видавали, оскільки не було його розміру і він був вимушений придбавати одяг і взуття для роботи самостійно, компенсацію за що йому не виплачували. У нього наявні чеки щодо придбання ним спецодягу за період з 2007 року по 2019 рік, на підприємство він їх не пред`являв та щодо компенсації вартості самостійно придбаного спецодягу до відповідача не звертався. Розрахунок компенсації у розмірі 13 900,00 грн. ним зроблено на підставі цін, вказаних в чеках на придбання. В день звільнення він спитав на підприємстві про виплату даної компенсації, але не мав чеків при собі, а на наступний день йому відмовили, щоб надав їх. Щодо пропуску строку звернення до суду пояснив, що про невиплату йому компенсації за придбаний самостійно спецодяг і взуття йому було відомо одразу після придбання, до суду він не звертався раніше, оскільки продовжував працювати на підприємстві. Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за роботу за суміщення професій пояснив, що відповідач має її сплатити на підставі ст.105 КЗпП України, оскільки з червня 2011 року по день звільнення кожної зміни 3 години він виконував роботу, що не передбачена його робочою інструкцією сторожа, - прибиральника, лісокультурника, опалювача. Цих посад у штатному розписі підприємства не було, він виконував цю додаткову роботу за усними вказівками без видання наказів, письмові докази на підтвердження цього відсутні. Він ознайомлений з інструкцією з охорони праці сторожа від 10.01.2008, нею передбачено, які обов`язки він мав виконувати. З робочою інструкцією сторожа ДП «Жовтневий лісгосп» від 18.03.2019 він також був ознайомлений. Незгоду зі зміною 18.03.2019 року посадових обов`язків він не подавав, як і заяв про незгоду із виконанням цих робіт. Посадові обов`язки сторожа розміщені на сайті Державного агентства лісових ресурсів і вони не відповідають останній редакції його робочої інструкції, тому цю роботу він не мав виконувати і вона повинна була оплачуватися додатково. Згідно розрахункових листів оплата його праці була розрахована за посадою і роботою сторожа на підставі виробничих нарядів, із якими він ознайомлювався і в яких було зазначено охорону приміщень, топку та колку дров у зимовий період, піднесення їх до котла. Виробничі наряди на роботу закривав заступник лісничого, він не звертався із вимогою оплати праці за іншими посадами та наказом йому не доручалося виконання роботи за ними. Про невиплату йому компенсації за суміщення професій йому було відомо одразу після проведення виплати зарплати, до суду він не звертався раніше, оскільки продовжував працювати на підприємстві. Щодо стягнення компенсації матеріальної шкоди, пов`язаної із лікуванням, пояснив, що на лікування після травмування на виробництві він отримав кредит в Приватбанку в розмірі 12 тис. грн., що підтверджує його витрати на лікування. Кредитна заборгованість існує дотепер і складає 93 тисячі грн., крім того ним було сплачено 15 тисяч грн. процентів, що має бути компенсовано відповідачем. Він звертався у Фонд соціального страхування, який мав сплачувати витрати за лікування, але вимоги щодо подачі всіх документів він не зміг виконати, тому Фонд соціального страхування не здійснював виплати на його лікування. Пізніше він надав документи та чеки на суму 70 000,00 тис. грн.. Просить стягнути з відповідача завдану йому матеріальну шкоду за лікування з підстав того, що її виплата передбачена колективним договором, на підприємстві йому надавали матеріальну допомогу по 500 грн., але це замало. Щодо стягнення моральної шкоди пояснив, що незаконними діями роботодавця щодо його звільнення йому завдано моральну шкоду, яка виразилася в депресії і стресі, пов`язаної з втратою робочого місця, тому просить стягнути її у нарахованому ним розмірі 91 500 тис.грн. В судових засіданнях представник відповідача ДП «Жовтневе лісове господарство» адвокат Куц К.К. позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні. Зазначив, що відзив було надано із врахуванням підстав та обґрунтування, викладених у позовній заяві, та наданих доказів, тому, враховуючи надані під час розгляду справи додаткові пояснення позивача щодо підстав позову надаються додаткові пояснення. Пояснив, що звільнення позивача відбулося із дотриманням відповідачем всіх вимог законодавства, звільнення відбулося внаслідок реформування ДП «Жовтневе лісове господарство» та скорочення чисельності працівників, що є правом керівника, накази про реформування, оптимізацію виробництва та скорочення працівників прийняті відповідно до Статуту підприємства та вимог законодавства і є чинними. Позивач по справі був письмово попереджений про звільнення з займаної посади у зв`язку із скороченням чисельності працівників, йому були запропоновані посади для працевлаштування на підприємстві в інших районах. Позивачу були запропоновані всі вакантні посади, на яких би він міг працювати з урахуванням його спеціальності, кваліфікації, освіти та стану здоров`я, але позивач відмовився від працевлаштування на них. Перелік посад, які були запропоновані позивачу на момент його попередження та звільнення, не змінився. Посада сторожа Мереф`янського лісництва була запропонована позивачу додатково пізніше і не зазначена у наданому до суду переліку вакантних посад на підприємстві, оскільки, виходячи із виробничої необхідності та можливості, вона була би введена саме для позивача у разі погодження на призначення. Профком звертався до адміністрації відповідача щодо працевлаштування працівників, реалізацією чого і було запропонування інших посад. У Золочівському лісництві не було вакантних посад. Позивач не є членом профспілки, тому звільнення його проведено без отримання згоди профспілкової організації. Приписи щодо переважного права на залишення на роботі позивача не були порушені, посади всіх сторожів було скорочено. Сторожів за штатом немає на підприємстві і на даний час. У зв`язку із необґрунтованістю вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі зазначив, що не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Щодо стягнення 200 000,00 грн. матеріальної шкоди за виробничу травму вважає, що ДП «Жовтневий лісгосп» не є належним відповідачем за цією вимогою. Виплати по відшкодуванню шкоди, заподіяної внаслідок травмування на виробництві, здійснюються спеціальним органом - Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань, які і були здійснені останнім позивачу. Оскільки травма отримана також і внаслідок вини позивача, що вказано в актах Н-1, Н-5, які є дотепер дійсними, розмір виплати було зменшено. Визначення позивачем до стягнення розміру недоплаченої суми виплат по відшкодуванню шкоди у розмірі 50%, що становить 200 000,00 грн. внаслідок інфляції та зростання курсу долара є необґрунтованим та безпідставним. Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за невиданий спецодяг просив застосувати тримісячний строк давності на звернення до суду, крім того зазначив, що позивач повідомляє, що має квитанції про придбання одягу, проте не надавав їх ані на підприємство, ані до суду, доказів придбання позивачем саме спецодягу і його використання на виробництві не надано. За колективним договором працівники на посадах, які обіймав позивач, мають бути забезпечені спецодягом, підприємством позивач не забезпечувався, компенсація витрат позивача на його придбання не здійснювалася, оскільки останній не надавав документів на підтвердження придбання спецодягу і його вартості. На підприємстві мала заводитися відповідна картка обліку виданого спецодягу, проте не заводилася з названих причин. Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за роботу за суміщення професій просив застосувати строки давності, крім того зазначив, що позивачем не надано доказів, що він виконував додаткову роботу, яка не передбачена його посадовими обов`язками. Розрахунок позивача про необхідність такої оплати у сумі 79 110,00 грн. є незрозумілим. Посадові обов`язки має затверджувати керівник, що і було зроблено, з ними погодився позивач. Інструкція з сайту, на яку посилається позивач, носить рекомендаційний характер. Щодо позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 70 000,00 грн. зазначив, що ДП «Жовтневий лісгосп» не є належним відповідачем за цією вимогою, виплати за лікування потерпілого також здійснюються спеціальним органом - Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань. Крім того, позивачем не надано доказів витрат на ліки, які були використані після травмування. Погашення боргу та відсотків банку за кредитними зобов`язаннями є особистими взаємовідносинами позивача із банком і не є належним доказом розміру проведених витрат. В судове засідання 27.10.2021 року представник відповідача не з`явився, подав заяву про проведення судового засідання за його відсутності, в задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі із зазначених раніше підстав, долучені 27.10.2021 року позивачем докази просив не враховувати при розгляді справи у зв`язку із їх поданням із порушенням процесуальних строків. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, свідків, встановив наступні факти та відповідні правовідносини. З наданих письмових доказів судом встановлено наступне. Згідно копії трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] безперервно працював в ДП «Жовтневе лісове господарство» в період з 05.02.2007 по 15.07.2020. А саме, з 05.02.2007 на посаді лісоруба 6 розряду Золочівського лісництва, з 16.07.2013 пожежним (респіраторником) Золочівського лісництва, з 15.10.2013 опалювачем Золочівського лісництва, з 16.04.2014 пожежним сторожем Золочівського лісництва, з 31.10.2014 сторожем Золочівського лісництва, 15.07.2020 звільнений у зв`язку зі скороченням чисельності працівників згідно п.1 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с.7-8). Наказом ДП «Жовтневе лісове господарство» №68 від 15.04.2020 «Про реформування, оптимізацію виробництва і управління підприємством», який видано у зв`язку із введенням в Україні карантину згідно Постанови КМУ №211 від 11.03.2020 та Постанов №239 від 25.03.2020 і № 291 від 22.04.2020 про його продовження, що значно погіршує фінансовий стан підприємства, внаслідок зменшення попиту на лісопродукцію, зменшення доходу від реалізації більше ніж на 35%, в умовах економічної нестабільності, враховуючи макроекономічний прогноз КМУ від 29.03.2020, для підвищення ефективності і оптимізації управління підприємством, внесено зміни в організацію виробництва і праці підприємства та його структуру, - ліквідовано та реформовано певні структурні підрозділи і скорочено певні посади. Зокрема, пунктом 4 даного наказу з 16.07.2020 скорочено посади сторожів: апарату управління - 1 посаду, Бабаївське лісництво-3 посади, Валківське лісництво - 3 посади, Водолазьке лісництво - 3 посади, Золочівське лісництво - 3 посади, Коломацьке лісництво - 1 посаду, Люботинське лісництво - 3 посади, Мерчанське лісництво - 3 посади, Рокитянське лісництво - 3 посади. Пунктом 6 наказу приписано провідному інженеру з підготовки кадрів [PERSON] для значного збільшення обсягів переробки деревини прийняти міри для забезпечення 42 працівниками за професіями рамник, верстатник і підсобний робітник переробних дільниць Валківського, Люботинського, Коломацького та Мереф`янського лісництв з урахуванням встановлення трьохзмінного режиму роботи (т.1 а.с.85). Наказом ДП «Жовтневе лісове господарство» №90 від 07.05.2020 «Про скорочення чисельності працівників ДП «Жовтневий лісгосп», який виданий згідно з наказом від 15.04.2020 №68 «Про реформування, оптимізацію і управління підприємством», у відповідності до п.1 ст.40 і 49.2 КЗпП України, ст. 64 п.3 Господарського кодексу України та з метою вдосконалення організації виробництва і приведення до оптимального рівня чисельності працівників, з 16 липня 2020 скорочено певні посади і виключено їх зі штатного розпису, у тому числі й посади сторожів: апарату управління - 1 посаду, Бабаївське лісництво - 3 посади, Валківське лісництво - 3 посади, Водолазьке лісництво - 3 посади, Золочівське лісництво - 3 посади, Коломацьке лісництво - 1 посаду, Люботинське лісництво - 3 посади, Мерчанське лісництво - 3 посади, Рокитянське лісництво - 3 посади. Приписано провідному інженеру з підготовки кадрів [PERSON] попередити працівників, що займають ці посади, про скорочення їх посад, запропонувати усім працівникам, що підпадають під скорочення, перевести їх за їхньою згодою на вакантні посади. У разі відмови від переведення підготувати документи про скорочення відповідних працівників та звільнення їх за п.1 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с.84). Згідно попередження від 12.05.2020 за № 507 про звільнення у зв`язку з реформуванням, оптимізацією виробництва і управління підприємством за підписом в.о.директора ДП «Жовтневе лісове господарство» сторожу Золочівського лісництва [PERSON] повідомлено про звільнення із займаної посади 15.07.2020 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням даної посади. Водночас запропоновано роботу за професіями: рамник, верстатник, підсобний робітник переробних дільниць Валківського, Люботинського, Коломацького та Мереф`янського лісництв. З попередженням [PERSON] ознайомлений під підпис, отримав його 13.05.2020, зазначивши, що не згоден із ним у зв`язку з інвалідністю (т.1. а.с.86). Листом-пропозицією від 22.05.2020 №569 «Про пропозицію вакантних посад» за підписом директора ДП «Жовтневий лісгосп» сторожу Золочівського лісництва ДП «Жовтневий лісгосп» [PERSON] запропоновано роботу за професією сторожа Мереф`янського лісництва, на якому [PERSON] 27.05.2020 власноруч зазначив, що з пропозицією не згоден у зв`язку з великою відстанню до місця роботи 80 км, просив запропонувати роботу в Золочівському лісництві (т.1 а.с.87). Відповідно до довідки ДП «Жовтневе лісове господарство» №10-07/228 від 03.03.2021 за період з 07.05.2020 по 15.07.2020 на підприємстві були вакантними посади: бухгалтер 2 категорії апарату управління; лісничий Мерчанського лісництва; старший майстер лісу: Золочівського, Коломацького лісництв; майстер лісу: Валківського, Васищевського, Золочівського, Коломацького, Мереф`янського, Рокитянського лісництв; інженер лісового господарства 1 категорії відділу лісового господарства на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника; робота за професіями рамник, верстатник, підсобний робітник: Валківського, Люботинського, Коломацького та Мереф`янського лісництв; начальник відділу лісового і мисливського господарства, охорони та захисту лісу, яка вводиться з 16.07.2020 (т.2 а.с.12). Згідно інформаційної довідки ДП «Жовтневе лісове господарство» №10-07/896 від 27.08.2021 за підписом в.о. директора підприємства, враховуючи, що [PERSON] є особою з інвалідністю (трудове каліцтво), 22.05.2020 керівником підприємства було прийнято рішення щодо введення з 16.07.2020 до штатного розпису посади сторожа Мереф`янського лісництва у разі, якщо [PERSON] надасть згоду на переведення на цю посаду. 27.05.2020 було вручено останньому цю пропозицію. Вакантні посади бухгалтера 2 категорії апарату управління; лісничого Мерчанського лісництва; старшого майстра лісу Золочівського, Коломацького лісництв; майстра лісу: Валківського, Васищевського, Золочівського, Коломацького, Мереф`янського, Рокитянського лісництв; інженера лісового господарства 1 категорії відділу лісового господарства [PERSON] не запропоновувались у зв`язку з тим, що на підставі інформації з особової справи, він не відповідає кваліфікаційним вимогам до кандидатів на ці посади (не має відповідної освіти) (т.2. а.с.183-184). Згідно протоколу спільного засідання Профспілкової організації ДП «Жовтневе лісове господарство» №21 від 01.06.2020 було прийнято рішення просити розглянути можливість працевлаштування працівників, які дістали на цьому підприємстві трудове каліцтво, у тому числі, сторожа Золочівського лісництва [PERSON] (т.2 а.с.144). Наказом ДП «Жовтневе лісове господарство» №762-к від 14.07.2020 «Про припинення трудового договору» за підписом директора підприємства звільнено 15.07.2020 сторожа Золочівського лісництва [PERSON] у зв`язку зі скороченням чисельності працівників, згідно п.1 ст.40 КЗпП України, із виплатою згідно ст.44 КЗпП України вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку. Підставою для видання даного наказу зазначено накази від 15.04.2020 №68 «Про реформування, оптимізацію виробництва і управління підприємством», від 07.05.2020 №90 «Про скорочення чисельності працівників ДП «Жовтневий лісгосп», протокол засідання профспілкової організації ДП «Жовтневий лісгосп» від 05.06.2020 №22. [PERSON] копію наказу отримав 15.07.2020 під підпис, зазначив, що із наказом не згоден (т.1 а.с.88). Відповідно до розрахунків при звільненні [PERSON] від 13.07.2020 середньоденний заробіток останнього за період з 01.07.2019 по 30.06.2020 для компенсації відпустки становить 222,21 грн., середньоденний заробіток за період з 01.05.2020 по 30.06.2020 становить 31,89 грн., компенсація за 27 днів відпустки становить 5999,67 грн., вихідна допомога - 6027,21 грн., всього 12026,88 грн. (т.1 а.с.218-220). Згідно Акту спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 18.02.2011 о 13.00 годині, за формою Н-5, Акту №1 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, за формою Н-1, складених 10.03.2011 та затверджених 14.03.2011, нещасний випадок, що стався із [PERSON] 18.02.2011, визнано пов`язаним із виробництвом. Встановлені особи, які допустили порушення законодавства про охорону праці, - [PERSON] , лісоруб 6 розряду ДП «Жовтневе лісове господарство», та [PERSON] , старший майстер Золочівського лісництва (т.1 а.с.42-49). Згідно висновку обласної ЛКК про важкість виробничої травми від 22.02.2011 за №431 [PERSON] , який працює в Золочівському лісництві лісорубом, був госпіталізований в нейрохірургічне відділення Обласної клінічної лікарні 18.02.2011 о 21.50. Діагноз гостра закрита черепно-мозгова травма. Забій головного мозку важкого ступеня із формуванням контузій них осередків полюсно-базальних відділів лобної ділянки. Двобічні неріорбітальні гематоми. Згідно з п.3.1 МОЗ від 04.07.2007 №370 «Про затвердження Класифікатора розподілу травм за ступенем тяжкості» вважати дане пошкодження як травму виробничу тяжкого ступеня (т.1 а.с.37). Згідно довідки МСЕК серії ХАР-08 №001220 від 15.06.2011 та виписки з акту огляду МСЕК від 15.06.2011 [PERSON] первісно встановлено 3 групу інвалідності у зв`язку із трудовим каліцтвом та ступінь втрати професійної працездатності 50% з 11.06.2011 по 01.07.2012. Вказано про потребу у додаткових видах допомоги - медикаментозне забезпечення згідно висновку ЛКК ЛПЗ, санаторно-курортне лікування (т.2 а.с.210-214). Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА №708507 та довідки серії 10 ААА № 709927 від 01.08.2018 [PERSON] має 3 групу інвалідності безстроково з 31.07.2018, причина інвалідності трудове каліцтво. Ступінь втрати професійної працездатності 60% з 31.07.2018 безстроково. Протипоказана велика фізична праця. Потреба у додаткових видах допомоги - стаціонарне лікування, санаторно-курортне лікування, медикаментозне забезпечення по наслідкам трудового каліцтва згідно висновку ЛКК ЛПЗ (т.1 а.с.9-10). Як вбачається із наданих медичних документів, [PERSON] з 2011 по 2018 роки перебував на стаціонарному лікуванні внаслідок отриманої 18.02.2011 травми, йому видано лікарняні листи та надано рекомендації за результатами лікування щодо прийняття певних лікарських препаратів: згідно виписки із медкарти №2274 проходив лікування в КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» з 18.02.2011 по 01.03.2011, виписок з історії хвороби №№672, 3831 - в КП «Золочівська ЦРЛ» з 02.03.2011 по 14.03.2011 та з 20.12.2011 по 03.01.2012, в КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» м.Харків, згідно виписок із медичної картки амбулаторного хворого №5941 з 10.05.2011 по 17.05.2011, №9.6846 з 24.05.2012 по 06.06.2012, №9.7915 з 30.04.2013 по 14.05.2013, №9.7828 з 05.05.2014 по 16.05.2014, №9.7828 з 20.09.2015 по 15.09.2015, №9.6702 з 28.04.2016 по 16.05.2016, №9.11452 з 01.08.2017 по 11.08.2017, №9.10492 з 25.06.2018 по 09.07.2018) (т.1 а.с.23-36). Згідно копії витягу з листа Дергачівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області №19.01-30/490 від 13.10.2021 року, наданого на запит адвоката Ісоєва М.Н. від 11.10.2021 року, повідомлено, що у відповідності до вимог законодавства [PERSON] , особі з інвалідністю 3 групи трудового каліцтва призначено щомісячні страхові виплати з 14.06.2011 р. згідно довідки МСЕК від 15.06.2011 р. №001220 (ступінь втрати професійної працездатності встановлено 50%). Одноразова допомога потерпілому в разі стійкої втрати професійної працездатності призначена і виплачена в сумі 54 720,00 грн. (зменшення одноразової допомоги в розмірі 5% згідно протоколу від 29.06.2011 р. №10 засідання комісії з питань охорони праці ДП «Жовтневе лісове господарство», копію якого додано до листа). За період з червня 2011 року по 01.10.2021 року Фонд соціального страхування виплатив щомісячних страхових виплат в сумі 300390,99 грн. Відповідно до Постанови правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 09.06.2010 №18, Постанови від 26.12.2007 №49, Постанови від 24.05.2017 №33 потерпілий на виробництві [PERSON] згідно довідки МСЕК від 01.08.2018 №079927 (безстроково) має право на потребу у додаткових видах допомоги, а саме: стаціонарне лікування, санаторно-курортне лікування, медикаментозне забезпечення за наслідками трудового каліцтва згідно висновку ЛКК ЛПЗ. За весь період, починаючи з 2011 року, [PERSON] жодного разу не звертався до відділення Фонду за отриманням додаткової потреби по медико-соціальним послугам, в тому числі і за відшкодуванням витрат на лікування за наслідками трудового каліцтва за власні кошти. Виплати після настання страхового випадку, а саме з 18.02.2011 по 13.06.2011 [PERSON] отримував за місцем реєстрації ДП «Жовтневе лісове господарство» в м. Харків Ленінський район (т.2 а.с.202-209). Відповідно до пенсійного посвідчення, виданого 29.08.2018 року, [PERSON] отримує пенсію по інвалідності 3 гр. у зв`язку із трудовим каліцтвом безстроково (т.1 а.с.41). [PERSON] станом на 07.07.2020 зареєстрований в [ADDRESS] , має склад сім`ї [PERSON] - дружина, 1981 р.н., [PERSON] - син, 2001 р.н., [PERSON] - донька, 2003 р.н., [PERSON] є студентом Харківської державної зооветеринарної академії (т.1 а.с.12, 17, 22). Відповідно до пп.3.2. Інструкції №27 з охорони праці сторожів, затвердженої наказом директора Жовтневого лісгоспу від 10.01.2008 №23, термін дії якої продовжено наказом від 01.02.2011 №24, встановлено обов`язки сторожа під час чергування, серед яких не зазначено додаткові обов`язки, не пов`язані із охороною об`єкта (т.1 а.с.18). Згідно робочої інструкції сторожа ДП «Жовтневий лісгосп», затвердженої наказом №61 від 18.03.2019, у розділі ІІ «Завдання та обов`язки» поряд із безпосередніми обов`язками, пов`язаними із охороною об`єкта, пунктами 2.6-2.11, 2.13-2.21 встановлені обов`язки, пов`язані із прибиранням приміщення та території, відповідні роботи з опалювання приміщень об`єкту, господарські роботи (т.1 а.с.19-21). Відповідно до розрахункових листів [PERSON] за період з січня по липень 2020 року оплата його праці складалася із оплат по виробничим нарядам, доплат за нічні, святкові та вихідні дні, понаднормовий час, індексації зарплати, доплати до мінімальної зарплати, у липні 2020 року при звільненні також було нараховано і виплачено вихідну допомогу та компенсацію за 27 днів відпустки (т.1 а.с.13-15). Згідно листа ДП «Жовтневе лісове господарство» №840 від 10.08.2021 за підписом директора підприємства, [PERSON] під час роботи на підприємстві не звертався з проханням видачі йому спецодягу, через що його не отримував, будь-яка документація про підтвердження фактів видачі останньому такого одягу на підприємстві не заводилась. Під час знаходження в трудових відносинах з підприємством та після звільнення [PERSON] не звертався до підприємства про компенсацію вартості придбаного ним одягу. Жодних відомостей у підприємства про те, що останній за свій рахунок придбав одяг для виконання службових завдань немає. Крім того, свої службові обов`язки [PERSON] виконував у відповідності до затверджених інструкцій згідно займаної посади. Будь-якої праці за суміщенням [PERSON] не виконував. Жодних наказів або розпоряджень, згідно яких на останнього покладалися виконання трудових функцій, не передбачених його посадою, не видавалось (т.2 а.с.182). Колективним договором між адміністрацією та трудовим колективом ДП «Жовтневий лісгосп» на 2010-2012 р.р., прийнятим на загальних зборах трудового колективу 09.03.2010 року та зареєстрованим 12.05.2010 року (т.2 а.с.13-29, 88-108), Колективним договором між адміністрацією та трудовим колективом ДП «Жовтневий лісгосп» на 2016-2018 р.р., прийнятим на загальних зборах трудового колективу 14.03.2016 року та зареєстрованим 30.03.2016 року (т.1 а.с.89-179), Колективним договором між адміністрацією та трудовим колективом ДП «Жовтневий лісгосп» на 2019-2021 р.р., прийнятим на загальних зборах трудового колективу 06.03.2019 року та зареєстрованим 11.04.2019 року (т.2 а.с.30-72, 109-138), зокрема, передбачено: - відшкодування шкоди у разі ушкодження здоров`я працівників або у разі їх смерті проводити згідно ст. 9 ЗУ «Про охорону праці» (п.7.16 на 2010-2012 рр); працівники, які отримали виробничу травму, або члени сімей загиблих на виробництві працівників мають право на відшкодування шкоди, завданої здоров`ю потерпілого згідно ст. 9 ЗУ «Про охорону праці», Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (Закону України «Про загальнообов`язкове соціальне страхування»), яка здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків (Фондом соціального страхування). Роботодавець може за рахунок власних коштів здійснювати потерпілим та членам їх сімей додаткові виплати відповідно до колективного чи трудового договору (п.7.9, 7.17 на 2016-2018 рр, п.7.10, 7.19 на 2019-2021 рр); - виділяти, виходячи із фінансових можливостей матеріальну допомогу працівникам і пенсіонерам, що її особливо потребують, сума якої встановлюється в кожному конкретному випадку та на підставі рішення адміністрації і профспілкового комітету (п.4.9 на 2010-2012 рр,); надавати пільгові кредити або безвідсоткові позики за заявою працівника, у тому числі у випадку довгострокового стаціонарного лікування, надавати матеріальну допомогу працівникам (оздоровчу, екологічну та іншу), порядок та умови надання та їх розміри визначається адміністрацією лісгоспу спільно з профспілковим комітетом в кожному випадку індивідуально, виходячи з фінансового стану підприємства, профспілки (п.8.12, 8.13 на 2016-2018 рр, на 2019-2021 рр); - проводити доплату за сумісництво професій і посад згідно чинного законодавства, розміри доплати встановлювати відповідно до фінансової можливості підприємства (п.4.16 на 2010-2012 рр); - здійснювати доплати за суміщення професій, посад, які максимальними розмірами не обмежуються і визначаються за тарифними ставками і окладами суміщуваних працівників. Передумовою для суміщення професій (посад) є наявність у штатному розписі професії (посади), яку суміщають, але вона залишається вакантною (п.1 додатку 3 «Доплати та надбавки до тарифних ставок, окладів і посадових окладів працівників» до Колективного договору на 2016-2018 роки); - забезпечувати працюючих спецодягом, спецвзуттям, засобами індивідуального захисту; в випадках дострокового зношування спецодягу, спецвзуття, засобів індивідуального захисту не з вини працівника, адміністрація може його замінити за рахунок підприємства після складення відповідних документів (п.7.5, 7.6 на 2010-2012 рр, п.7.7 на 2016-2018 рр, п.7.7, 7.8 на 2019-2021 рр). Згідно додатків до колективних договорів (№5 на 2010-2012 рр, №11 на 2016-2018 рр, №21 на 2019-2021 рр), затверджено Норми забезпечення спецодягом, спецвзуттям та іншими засобами індивідуального захисту працівників в ДП «Жовтневий лісгосп», серед яких передбачено таке забезпечення за професіями: п.1 (на 2010-2012 рр) - Лісоруб 6, 5, 4 розрядів; п.19 (на 2016-2018 рр) - Сторож-опалювач (костюм бавовняний на 24 міс., чоботи кірзові на 24 міс, рукавиці на 2 міс, куртка бавовняна на утеплювальній підкладці на 36 міс), п.15 (на 2019-2021 рр) - Сторож (костюм для захисту від загальних виробничих забруднень та механічних впливів на 18 міс, черевики шкіряні на 12 міс, плащ для захисту від води та нетоксичних розчинів на 24 міс, костюм для захисту від низьких температур на 36 міс, рукавички утеплені на 6 міс, чоботи або черевики для захисту від низьких температур із захисними підносками на 24 міс, підшоломник утеплений на 12 міс). З наданих позивачем виписок по рахунку в АТ КБ «Приватбанк» за період з серпня 2014 року по липень 2020 року, які містять дані щодо витрат і надходжень, із балансом на кінець періоду «-29811,19», не встановлено належності даного рахунку та розшифровки витрат і надходжень (т.1 а.с.62-65). Представником позивача до письмових дебатів, поданих до суду 27.10.2021 року через канцелярію, додано копії товарних чеків щодо продажу одягу (камуфляжні костюми бавовняні, фуфайки) та взуття (сапоги берці), датовані 2007, 2008, 2010-2019 роками, та копії виписок щодо придбання [PERSON] медикаментів в аптеці ФОП « [PERSON] » за період з 18.02.2011 по 25.06.2018 року (т.2 а.с.222-237). При цьому ці докази подані із порушенням строків та порядку, встановлених в ч.2, 4, 9 ст.83 ЦПК України, без відповідного клопотання про їх прийняття із обґрунтуванням неможливості їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від позивача, що згідно ч.8 та 9 ст.83 ЦПК України є підставою для не прийняття цих доказів судом до розгляду та до уваги. Допитана в судовому засіданні за клопотанням позивача свідок [PERSON] пояснила, що позивач є її чоловіком, працював в ДП «Жовтневий лісгосп», 18.02.2011 року отримав травму, компенсацій від відповідача ніяких не отримував, лише отримав виплати Фонду соцстрахування у розмірі 50 тис. грн.. Лікувався позивач за свій рахунок, був у лікарні в важкому стані, при тямі. Під час розслідування ані він, ані родичі участі у ньому не приймали. Під час роботи у відповідача позивач самостійно придбавав спецодяг. Чеки є в наявності у позивача, чому не здавав їх на підприємство під час роботи їй не відомо, висловив прохання про компенсацію вартості спецодягу при звільненні. Під час роботи сторожем позивач завжди робив все, що скаже керівництво, плату за це не отримував, наряди на ці роботи не виписувалися. Із посадовими обов`язками позивача вона не ознайомлювалася. Вважає, що обсяг роботи був великий, оскільки додому позивач повертався перевтомлений. Коли позивач у 2018-2020 роках підписував наряди, всіх видів робіт там зазначено не було, не звертався до керівництва щодо оплати, просив усно щодо офіційного оформлення виконання цих робіт та до суду не звертався. Допитаний в судовому засіданні за клопотанням позивача свідок [PERSON] пояснив, що він із позивачем [PERSON] працював в ДП «Жовтневе лісове господарство» у Золочівському лісництві з 2014 по 2020 роки. Він працював старшим майстром, а позивач сторожем. [PERSON] був підпорядкований лісничому Золочівського лісництва. Основні обов`язки сторожа - охорона приміщень та прилеглої території. В зимовий час [PERSON] також колов дрова, підносив їх для опалення, за що отримував зарплату і на ці роботи велись наряди. Також позивач прибирав територію, мив підлогу в будівлі лісництва, наглядав за парниками, за що наряди не виписувались, цю роботу він виконував за усним розпорядженням лісничого, Посад прибиральниці, робочих, які б мали виконувати цю роботу, у штаті не передбачено, розпоряджень і наказів про виконання позивачем обов`язків за цими посадами не видавалося. Цю роботу позивач виконував під час кожного чергування, оплата цієї роботи не здійснювалася. Він чув за період 2018-2020 роки приблизно разів 10, як лісничий просив позивача помити у нього підлогу або поприбиратися в парничках. Наряди сторожу видає лісничий, він не мав до них відношення, але мав доступ до нарядів і бачив наряди [PERSON] , в них не зазначалася вся робота, яку виконував останній. Повідомити про їх конкретний зміст та зазначений обсяг робіт він не може. Саме до його обов`язків не входив контроль та організація роботи сторожа. V. Норми права, що підлягають застосуванню та позиція, висновки суду за результатами розгляду справи. Щодо позовних вимог про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстави, зазначеній у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України). Згідно з пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Отже, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Згідно з частинами другою та третьою статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року №6-40цс15, та у постановах Верховного Суду: від 07 квітня 2021 року у справі №946/6628/19 (провадження №61-9503св20), від 21 квітня 2021 року у справі №723/822/20 (провадження №61-1357св21). В контексті статті 49-2 КЗпП України та зазначеної правової позиції, роботодавець зобов`язаний вжити заходів з недопущення вивільнення працівника та запропонувати йому будь-які вакантні посади, які відповідали б його фаху та спеціальності. Добір працівників на вакантні посади може мати місце тільки в тому випадку, якщо працівник, посада якого скорочується, відмовився від усіх запропонованих йому вакантних посад. Зазначене є гарантією, яка встановлена статті 5-1 КЗпП України та власне статті 49-2 цього Кодексу. Отже, порушенням роботодавцем зазначених вимог буде з`ясування того, що на підприємстві були посади, які міг би обійняти позивач, але вони йому не були запропоновані і на них прийнято нових працівників. В ході судового розгляду судом не встановлено, що з моменту повідомлення про наступне вивільнення по дату звільнення позивача на підприємстві існували вакантні посади, які б мали бути запропоновані позивачу з урахуванням його фаху та спеціальності, стану здоров`я відповідно до висновку МСЕК, отже посилання позивача на те, що відповідач не виконав обов`язку по його працевлаштуванню не відповідає вимогам закону. Як встановлено в судовому засіданні та не спростовувалося позивачем, останньому у зв`язку із скороченням його посади не пізніше ніж за два місяці до звільнення було запропоновано роботу на певних посадах, від працевлаштування на яких він відмовився. А саме, на посадах рамник, верстатник, підсобний робітник переробних дільниць Валківського, Люботинського, Коломацького та Мереф`янського лісництв - у зв`язку із неможливістю роботи на них внаслідок стану здоров`я згідно висновку МСЕК, на посаді сторожа Мереф`янського лісництва - внаслідок значної відстані від місця його проживання. Судом також було встановлено, що як на час попередження про звільнення, так і на час звільнення позивача, в ДП «Жовтневе лісове господарство» були наявні вакантні посади, частину із яких було запропоновано позивачу, а інша частина не пропонувалась у зв`язку з тим, що позивач не відповідає кваліфікаційним вимогам до кандидатів на ці посади (не має відповідної освіти). Невідповідність кваліфікаційним вимогам до цих посад і неможливість їх обіймати також визнав і підтвердив позивач в ході судового розгляду, зазначивши, що в ДП «Жовтневий лісгосп» відсутні вакантні посади, на яких би він міг бути працевлаштований із урахуванням його освіти, кваліфікації та стану здоров`я, зазначивши, що він бажає працювати саме в Золочівському лісництві, для чого власник повинен був або не скорочувати його посаду або ввести саме для нього таку, яка б підходила за вимогами. Посилання позивача на недотримання при його звільненні відповідачем вимог ст.42 КЗпП України щодо його переважного права на залишення на роботі, що передбачено п.1-3 і 7 ч.2 ст.42 КЗпП України, не знайшло підтвердження в ході судового розгляду. Так, відповідно до ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання. Таким чином, у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України. До кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, входять всі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві, а не тільки тих, хто працює в структурному підрозділі, в якому виконував роботу чи обіймав посаду працівник, який підлягає звільненню. Як було встановлено в судовому засіданні, та не спростовувалося позивачем, в ДП «Жовтневе лісове господарство» відбулося скорочення всіх посад сторожів та звільнення з них працівників, які їх обіймали, що було визнано і позивачем в ході судового розгляду, отже переважне право позивача на залишення на роботі не використовувалося і порушено не було. Як встановлено судом, в ДП «Жовтневе лісове господарство» відповідно до наказів №68 від 15.04.2020 та №90 від 07.05.2020 дійсно відбулась зміна в організації виробництва і праці, зокрема, проведено скорочення чисельності та штату працівників, внаслідок чого було скорочено чисельність працівників та виключено зі штатного розпису посади сторожів, у тому числі й Золочівського лісництва. Частиною третьою статті 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України. Отже, питання щодо визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, відносяться до виключної компетенції власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством. При цьому, правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення. Зазначену правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі №755/3495/16-ц (провадження № 61-1350св17). Суд не має право вирішувати питання про доцільність (або недоцільність) скорочення посад, оскільки вирішення цього питання стосується внутрішньогосподарської діяльності підприємства та до виключної компетенції роботодавця. Таким чином, посилання позивача на неправомірність дій керівництва щодо скорочення посади, яку він обіймав, та його звільнення у зв`язку із цим, не введення особисто для позивача відповідної посади саме у Золочівському лісництві, є такими, що не ґрунтуються на законі. Посилання позивача, як на підставу своїх вимог про скасування спірного наказу та поновлення на роботі, щодо порушення при його звільненні відповідачем приписів ст.26 КЗпП України, ст.ст.2, 17, 18, 24 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб із інвалідністю в Україні» щодо заборони його звільнення як інваліда, який отримав трудове каліцтво на даному підприємстві, також є такими що не ґрунтуються на законі та не відповідають фактичним обставинам, оскільки даними нормами встановлено заборону на звільнення такої особи безпосередньо після отримання виробничої травми та звільнення саме з мотивів інвалідності, порушення відповідачем цих норм законодавства відносно позивача судом не встановлено. Щодо посилання позивача на неврахування відповідачем при його звільненні рішення профспілки ДП «Жовтневе лісове господарство» від 01.06.2020 року №21, згідно якого було висловлено прохання можливості працевлаштування інвалідів, у тому числі і позивача, суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Як було встановлено в судовому засіданні, та визнано сторонами, позивач [PERSON] членом профспілкової організації ДП «Жовтневе лісове господарство» на час проведення вивільнення працівників не перебував, отже згоди на його звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України не вимагається. Дане звернення профспілкової організації підприємства не є відмовою у наданні згоди на звільнення позивача відповідно до ст.43 КЗпП України, тому не може розглядатися в якості доказу порушення процедури звільнення позивача. Встановивши наведені вище обставини, на підставі оцінки сукупності доказів, суд дійшов висновку, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, проведено скорочення чисельності та штату працівників, позивача було належним чином із дотриманням встановлених законодавством строків попереджено про наступне звільнення, запропоновано позивачу інші вакантні посади до моменту звільнення, від яких він відмовився, наказ про звільнення виданий повноважною особою, в межах своєї компетенції, тому суд доходить висновку про те, що звільнення позивача з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства та без порушень прав позивача [PERSON] . Відтак у задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі суд відмовляє. Вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди за незаконне звільнення є похідними від вимог про поновлення на роботі, тому задоволенню також не підлягають. Щодо позовної вимоги про стягнення компенсації за отриману 18.02.2011 року виробничу травму у розмірі 200 000,00 грн. та матеріальної шкоди у розмірі 70 000,00 грн., суд зазначає наступне. Як вбачається, позивач просить стягнути саме із відповідача відшкодування шкоди, заподіяної позивачеві каліцтвом, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків відповідно до ст.173 КЗпП України. А саме, частину страхової виплати, недоотриманої ним від Фонду соціального страхування внаслідок встановлення вини позивача у нещасному випадку, із урахуванням інфляції та зросту курсу долара, та додаткові витрати, пов`язані із його лікуванням, - придбанням ліків, доглядом за ним та інші, вважаючи це обов`язком підприємства. Відповідно до ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. З 01.04.2001 року введено у дію Закон "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23.09.1999 №1105-XIV. З цього дня обов`язок виплати працівникам грошових сум в зв`язку з ушкодженням здоров`я на виробництві та професійним захворюванням перейшов до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань. Згідно ч.1, 2 ст.9 Закону України "Про охорону праці" відшкодування шкоди, завданої робітнику у наслідок ушкодження його здоров`я, здійснюється Фондом у відповідності до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Роботодавець може за рахунок власних коштів здійснювати потерпілим та членам їх сімей додаткові виплати відповідно до колективного чи трудового договору. Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» у разі настання страхового випадку Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, страхові виплати, передбачені ст.28 Закону №1105-XIV. Право на отримання потерпілим одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати настає з дня встановлення йому медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) стійкої втрати професійної працездатності. За виробничою травмою позивачу вперше була встановлена втрата професійної працездатності 15.06.2011 року. Відповідно до ст.21 Закону №1105-XIV (станом на час виникнення права) у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку, зокрема: 1) своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні: а) допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; б) одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності або смерті потерпілого; в) щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого; г) пенсію по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання; 3) сприяти створенню умов для своєчасного надання кваліфікованої першої невідкладної допомоги потерпілому в разі настання нещасного випадку, швидкої допомоги в разі потреби його госпіталізації, ранньої діагностики професійного захворювання; 4) організувати цілеспрямоване та ефективне лікування потерпілого у власних спеціалізованих лікувально-профілактичних закладах або на договірній основі в інших лікувально-профілактичних закладах з метою якнайшвидшого відновлення здоров`я застрахованого; 5) забезпечити потерпілому разом із відповідними службами охорони здоров`я за призначенням лікарів повний обсяг постійно доступної, раціонально організованої медичної допомоги, яка повинна включати: а) обслуговування вузькопрофільними лікарями та лікарями загальної практики; б) догляд медичних сестер удома, в лікарні або в іншому лікувально-профілактичному закладі; г) утримання в лікарні, реабілітаційному закладі, санаторії або в іншому лікувально-профілактичному закладі; д) забезпечення необхідними лікарськими засобами, протезами, ортопедичними, коригуючими виробами, окулярами, слуховими апаратами, спеціальними засобами пересування, зубопротезування (за винятком протезування з дорогоцінних металів). 6) вжити всіх необхідних заходів для підтримання, підвищення та відновлення працездатності потерпілого; 7) забезпечити згідно з медичним висновком домашній догляд за потерпілим, допомогу у веденні домашнього господарства (або компенсувати йому відповідні витрати), сприяти наданню потерпілому, який проживає в гуртожитку, ізольованого житла; 10) у разі невідкладної потреби подавати інвалідам разову грошову допомогу, допомогу у вирішенні соціально-побутових питань за їх рахунок або за рішенням виконавчої дирекції Фонду та її регіональних управлінь - за рахунок Фонду. Згідно ст.28 Закону №1105-XIV (станом на час виникнення права), зокрема, страховими виплатами є грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. Зазначені грошові суми складаються із, зокрема: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати пенсії по інвалідності потерпілому; 6) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу. Аналогічні положення передбачені і в ст.36 Закону №1105-XIV діючої редакції. У відповідності до ст.34 Закону №1105-XIV (станом на час виникнення права), зокрема, у разі стійкої втрати професійної працездатності, встановленої МСЕК, Фонд соціального страхування від нещасних випадків проводить одноразову страхову виплату потерпілому, сума якої визначається із розрахунку середньомісячного заробітку потерпілого за кожний відсоток втрати потерпілим професійної працездатності, але не вище чотирикратного розміру граничної суми заробітної плати (доходу), з якої справляються внески до Фонду. Якщо комісією з розслідування нещасного випадку встановлено, що ушкодження здоров`я настало не тільки з вини роботодавця, а й внаслідок порушення потерпілим нормативних актів про охорону праці, розмір одноразової допомоги зменшується на підставі висновку цієї комісії, але не більш як на 50 відсотків. Фонд соціального страхування від нещасних випадків фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, в тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних засобів пересування тощо, якщо потребу в них визначено висновками МСЕК. Якщо внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання потерпілий тимчасово втратив працездатність, Фонд соціального страхування від нещасних випадків фінансує всі витрати на його лікування. Витрати на ліки, лікування, протезування (крім протезів з дорогоцінних металів), придбання санаторно-курортних путівок, предметів догляду за потерпілим визначаються на підставі виданих лікарями рецептів, санаторно-курортних карток, довідок або рахунків про їх вартість. Якщо встановлено, що потерпілий потребує кількох видів допомоги, оплата провадиться за кожним її видом. Індексація суми страхової виплати провадиться відповідно до законодавства. Аналогічні положення передбачені і в ст.42 Закону №1105-XIV діючої редакції. В ході судового розгляду було встановлено, що нещасний випадок із [PERSON] стався 18.02.2011 року, згідно актів за формою Н-1, Н-5 винним у нещасному випадку визнано також і позивача, вперше стійку втрату професійної працездатності позивачеві було встановлено МСЕК 15.06.2011 року у розмірі 50%, Фондом соціального страхування проведено позивачеві у вересні 2011 року виплату одноразової допомоги в сумі 54 720,00 грн., із зменшенням її розміру на 5% у зв`язку із допущенням порушень [PERSON] . Інструкції з охорони праці. Акти Н-1, Н-5, рішення про зменшення розміру одноразової допомоги позивачем не оскаржувалися. Крім того, встановлено, що [PERSON] має право на потребу у додаткових видах допомоги, пов`язаних із його лікуванням внаслідок трудового каліцтва, які згідно законодавства мають надаватися Фондом соціального страхування, натомість не звертався до останнього за їх отриманням і за відшкодуванням витрат на лікування за наслідками трудового каліцтва за власні кошти. Вказане в судовому засіданні не спростовував і позивач. Таким чином, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної позивачеві каліцтвом, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, та відшкодування витрат на лікування пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки здійснення цих виплат є обов`язком Фонду соціального страхування. Посилання позивача в судовому засіданні, як на підставу своїх вимог щодо відшкодування саме відповідачем витрат на його лікування в повному обсязі відповідно до ч.2 ст.9 Закону України "Про охорону праці", встановлення Колективним договором обов`язку здійснення таких виплат підприємством, яким було надано йому матеріальну допомогу в розмірі, недостатньому для погашення в повному обсязі витрат, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Так, Колективними договорами, які діяли в ДП «Жовтневий лісгосп» під час роботи позивача, передбачено відшкодування шкоди працівникам, які отримали виробничу травму, відповідно до норм законодавства Фондом соціального страхування та можливість підприємства здійснення додаткових виплат, а саме, матеріальної допомоги. Отже, колективним договором також не встановлено обов`язку підприємства здійснювати відшкодування в повному обсязі витрат позивача, передбачено лише додаткові виплати у вигляді матеріальної допомоги, порядок, умови надання та розміри якої визначаються адміністрацією спільно з профспілковим комітетом в кожному випадку індивідуально, виходячи з фінансового стану підприємства, профспілки. Як пояснив позивач, йому надавалася відповідачем матеріальна допомога по 500 грн., що є недостатнім. В ході судового розгляду позивачем не доведено та судом не встановлено, що позивачеві була призначена, але не виплачена відповідачем матеріальна допомога, яку суд має стягнути з відповідача. Твердження позивача про те, що надані відповідачем до суду копії колективних договорів є такими, що не відповідають дійсним та є сфальсифікованими (переробленими), не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та не доведені відповідними доказами. Отже, з огляду на зазначені вимоги законодавства, положення колективних договорів, пред`явлення позову до неналежного відповідача, суд, дослідивши надані докази, вважає позовні вимоги в цій частині необґрунтованими, у зв`язку із чим відмовляє в їх задоволенні. Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за невиданий спеціальний одяг у розмірі 13 900,00 грн., суд зазначає наступне. Як вбачається із позовної заяви та пояснень позивача, підставою для пред`явлення даної вимоги є те, що відповідачем при остаточному розрахунку з позивачем при звільненні не виплачено останньому компенсацію за невиданий спецодяг та взуття, який повинен кожного року видаватися у осінньо-зимовий та весняно-літній період та який позивач в період його роботи на підприємстві з 2007 по 2019 роки придбавав за власні кошти, про що у нього наявні відповідні чеки. Вказані чеки він на підприємство не пред`являв, із вимогами про виплату компенсації власних витрат не звертався. Про невиплату йому компенсації за придбаний спецодяг і взуття йому було відомо одразу після придбання цих речей, але він не звертався за відшкодуванням його витрат у зв`язку із тим, що продовжував працювати на підприємств, вважає, що ці виплати мали бути здійснені при остаточному розрахунку при його звільненні. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону праці» та ст.163 КЗпП України на роботах із шкідливими і небезпечними умовами праці, а також роботах, пов`язаних із забрудненням або несприятливими метеорологічними умовами, працівникам видаються безоплатно за встановленими нормами спеціальний одяг, спеціальне взуття та інші засоби індивідуального захисту, а також мийні та знешкоджувальні засоби. Працівники, які залучаються до разових робіт, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварій, стихійного лиха тощо, що не передбачені трудовим договором, повинні бути забезпечені зазначеними засобами. Роботодавець зобов`язаний забезпечити за свій рахунок придбання, комплектування, видачу та утримання засобів індивідуального захисту відповідно до нормативно-правових актів з охорони праці та колективного договору. У разі передчасного зношення цих засобів не з вини працівника роботодавець зобов`язаний замінити їх за свій рахунок. У разі придбання працівником спецодягу, інших засобів індивідуального захисту, мийних та знешкоджувальних засобів за свої кошти роботодавець зобов`язаний компенсувати всі витрати на умовах, передбачених колективним договором. Згідно з колективним договором роботодавець може додатково, понад встановлені норми, видавати працівникові певні засоби індивідуального захисту, якщо фактичні умови праці цього працівника вимагають їх застосування. Комплектування спецодягу, спецвзуття та засобів індивідуального захисту повинно відповідати нормативним актам про охорону праці. Відповідно до ст.164 КЗпП видача замість спеціального одягу і спеціального взуття матеріалів для їх виготовлення або грошових сум для їх придбання не дозволяється. Власник або уповноважений ним орган повинен компенсувати працівникові витрати на придбання спецодягу та інших засобів індивідуального захисту, якщо встановлений нормами строк видачі цих засобів порушено і працівник був змушений придбати їх за власні кошти. У разі дострокового зносу цих засобів не з вини працівника власник або уповноважений ним орган зобов`язаний замінити їх за свій рахунок. Згідно Положення про порядок забезпечення працівників спеціальним одягом, спеціальним взуттям та іншими засобами індивідуального захисту, затвердженого наказом Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду від 24 березня 2008 року №53, який втратив чинність 29.11.2018 року, було встановлено порядок визначення потреби, придбання, видачі, зберігання та обліку спеціального одягу, спеціального взуття та інших засобів індивідуального захисту, порядок користування ними, тощо. Так, даним Положенням, зокрема, встановлено: п.4.1. ЗІЗ видаються працівникам безплатно, є власністю підприємства, обліковуються як інвентар і підлягають обов`язковому поверненню при: звільненні з підприємства, переведенні на тому ж підприємстві на іншу роботу або інше робоче місце, зміні виду робіт, уведенні нових технологій, уведенні нових або заміні наявних знарядь праці та в інших випадках, коли використання виданих ЗІЗ не є необхідним, а також по закінченні строків їх використання замість одержуваних нових ЗІЗ; п.4.2. Спеціальний одяг, спеціальне взуття та інші ЗІЗ, що видаються працівникам, повинні відповідати характеру й умовам їхнього застосування та захисту від існуючих небезпек, підходити працівникові за розміром і зростом (за необхідності - після відповідного регулювання), не повинні самі призводити до збільшення ризику; п.4.3. У разі передчасного зношення ЗІЗ не з вини працівника роботодавець зобов`язаний замінити їх за свій рахунок. У разі придбання працівником спецодягу, інших ЗІЗ за свої кошти роботодавець зобов`язаний компенсувати всі витрати на умовах, передбачених колективним договором. За відсутності документів, що підтверджують ціну, компенсація витрат здійснюється за роздрібними цінами виробника або постачальника. Вартість ЗІЗ уточнюється бухгалтерією підприємства. Якщо витрати перевищують роздрібні ціни, компенсація різниці може бути виплачена, якщо це обумовлено в колективному договорі; 4.7. Роботодавець зобов`язаний організувати на підприємстві належний облік і контроль за видачею у встановлені строки ЗІЗ працівникам; 4.9. Здавання на зберігання ЗІЗ, закріплених за працівниками, здійснюється за поіменним списком працівників, яким вони були видані. Після зберігання теплий спеціальний одяг і спеціальне взуття повинні бути в належному стані повернені тим працівникам, від яких вони були прийняті на зберігання; 4.10. Видача працівникам і повернення ними ЗІЗ має обліковуватися в особистій картці обліку спеціального одягу, спеціального взуття та інших засобів індивідуального захисту, форма якої наведена в додатку 1 до Положення; 4.17. В окремих випадках там, де за умовами роботи вказаний порядок зберігання спеціального одягу, спеціального взуття та інших ЗІЗ не може бути застосований (на лісозаготівлях, геологорозвідувальних роботах тощо), вони можуть залишатися в неробочий час у працівників, що повинно бути обумовлено в колективному договорі чи в правилах внутрішнього трудового розпорядку підприємства. Аналогічні правила встановлені також в Положенні про порядок забезпечення працівників спеціальним одягом, спеціальним взуттям та іншими засобами індивідуального захисту, затвердженому наказом Державного комітету України по нагляду за охороною праці від 29 жовтня 1996 року №170 (втратив чинність 24.03.2008), в Мінімальних вимогах безпеки і охорони здоров`я при використанні працівниками засобів індивідуального захисту на робочому місці, затверджених наказом Міністерства соціальної політики України від 29.11.2018 №1804. Як встановлено судом, відповідно до Колективних договорів між адміністрацією та трудовим колективом ДП «Жовтневий лісгосп», затверджених Норм забезпечення спецодягом, спецвзуттям та іншими засобами індивідуального захисту працівників ДП «Жовтневий лісгосп», відповідач повинен був забезпечувати позивача певним спецодягом та спецвзуттям. Відповідачем стверджувалося, що під час роботи на підприємстві позивач не звертався з проханням видачі йому спецодягу, через що його не отримував, будь-яка документація про підтвердження фактів видачі останньому такого одягу на підприємстві не заводилась. Під час знаходження в трудових відносинах з підприємством та після звільнення [PERSON] не звертався до підприємства про компенсацію вартості придбаного ним одягу. Жодних відомостей у підприємства про те, що останній за свій рахунок придбав одяг для виконання службових завдань немає. Отже, діючим законодавством встановлено заборону на видачу замість спеціального одягу і спеціального взуття грошових сум для їх придбання, натомість передбачено здійснення компенсації витрат працівників на його придбання за власні кошти. В ході судового розгляду сторони не заперечували обставин того, що відповідачем не видавався безоплатно за встановленими нормами спеціальний одяг, спеціальне взуття позивачеві, останній не надавав на підприємство чеки про придбання спецодягу та спецвзуття за власні кошти та не звертався до відповідача за виплатою компенсації цих витрат, ця компенсація позивачеві не нараховувалася. Враховуючи, щосудом не встановлено та позивачем не доведено належними та допустимими доказами придбання ним саме спеціального одягу та спеціального взуття на суму 13 900 грн., що саме цей одяг і взуття він використовував на виробництві під час виконання службових обов`язків, звертався до відповідача з приводу його придбання за власні кошти і з приводу компенсації даних витрат, але останній відмовив у цьому, суд вважає позовні вимоги в цій частині необґрунтованими та недоведеними і відмовляє в їх задоволенні. Разом з цим суд зазначає, що позивач просить стягнути компенсацію за придбаний ним спеціальний одяг в період його роботи на підприємстві з 2007 по 2019 роки, вказана виплата носить компенсаційний характер і не входить до структури заробітної плати, тому не є вимогою щодо порушення законодавства про оплату праці, отже за цією вимогою позивачем пропущено передбачений ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду, що також може бути підставою для відмови в позові в цій частині. Клопотання про поновлення пропущеного строку позивачем не заявлено, поважних причин його пропуску судом не встановлено. Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за роботу за суміщення професій (посад) у розмірі 79 110,00 грн., суд зазначає наступне. Як вбачається, позивач просить стягнути з відповідача на його користь не виплачену при остаточному розрахунку при його звільненні доплату за суміщення професій (посад) відповідно до ст.105 КЗпП України, - за виконану ним в період з червня 2011 року по 15.07.2020 року додаткову роботу за іншими професіями (посадами), яка не була передбачена посадовими обов`язками сторожа, визначеними його робочою інструкцією та інструкцією з охорони праці сторожа. Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. У статті 105 КЗпП України визначено, що працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов`язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника. Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі. Суміщення професій (посад) - це виконання працівником на тому ж підприємстві поряд із основною роботою, встановленою його трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою). У разі суміщення професій (посад): робота за другою посадою не відображається в табелі обліку використання робочого часу; друга посада залишається вакантною; для допущення працівника до роботи за суміщенням посад, за загальним правилом, достатньо подання заяви працівником та видачі керівником наказу про суміщення; окремий трудовий договір не укладається, запис у трудову книжку про суміщення не вноситься; порядок оплати праці встановлюється на підставі положень колективного договору та вказується у наказі про суміщення; оплата роботи за другою посадою на законодавчому рівні класифікується як надбавка до заробітної плати. Суміщення професій (посад) дозволяється, як правило, в межах тієї ж категорії персоналу, до якої відноситься даний працівник. При виконанні робіт за суміщенням працівникові встановлюються доплати до основної заробітної плати. Передумовою суміщення професій (посад) є наявність вакансії суміщуваної професії (посади) в штатному розписі. Щодо питання оплати праці при суміщенні професій (посад) в обов`язковому порядку до звичайної заробітної плати працівника здійснюється нарахування відповідної доплати. На відміну від роботи за сумісництвом, що оплачується пропорційно відпрацьованому часу, доплати при суміщенні професій (посад) встановлюються у фіксованих відсотках до тарифної ставки (окладу). Розмір доплат встановлюється у колективному договорі підприємства або в іншому локальному акті, що регулює питання оплати праці. Чинне законодавство України не визначає конкретні розміри відповідних доплат для приватної (небюджетної) сфери та вцілому залишає це питання на розсуд роботодавця. Судом встановлено, що Колективними договорами між адміністрацією та трудовим колективом ДП «Жовтневий лісгосп» на 2010-2012, 2016-2018 роки було передбачено: проведення доплати за сумісництво професій і посад згідно чинного законодавства, відповідно до фінансової можливості підприємства; визначення їх за тарифними ставками і окладами суміщуваних працівників без обмеження максимальними розмірами. Передумовою для суміщення професій (посад) передбачено наявність у штатному розписі професії (посади), яку суміщають, але вона залишається вакантною. Як зазначив позивач, він під час виконання обов`язків на посаді сторожа виконував додаткову роботу за посадами прибиральника, лісокультурника, опалювача, яка йому додатково не оплачувалася. Вказані посади були відсутні у штатному розписі підприємства. Він виконував цю роботу за усними вказівками керівництва, письмові розпорядження та накази не видавалися. Із посадовими обов`язками, визначеними робочою інструкцією сторожа від 18.03.2019 року, якими було збільшено їх обсяг, він був ознайомлений, про незгоду із їх зміною не заявляв. Про те, що йому не здійснюється оплата праці в повному обсязі він знав одразу при виплаті зарплати, але не звертався за відновленням своїх прав, оскільки продовжував працювати на підприємстві, вважає, що ці виплати мали бути здійснені при остаточному розрахунку при його звільненні. Відповідачем стверджувалося, що службові обов`язки [PERSON] виконував у відповідності до затверджених інструкцій згідно займаної посади. Будь-якої роботи за суміщенням [PERSON] не виконував. Жодних наказів або розпоряджень, згідно яких на останнього покладалися виконання трудових функцій, не передбачених його посадою, не видавалось. На підтвердження позовних вимог в цій частині позивачем будь-яких письмових доказів про виконання ним додаткової роботи та за посадами, які були вакантними на підприємстві, не надано, клопотань про їх витребування не заявлено. За клопотанням позивача було допитано свідків [PERSON] та [PERSON] , проте показання даних свідків суд не може прийняти в якості доказу виконання позивачем роботи за суміщенням професій, оскільки до їх обов`язків не входив контроль та організація роботи сторожа, крім того, дані свідки не підтвердили доручення виконання позивачеві додаткової роботи за вакантними посадами. Отже, судом не встановлено та позивачем не доведено належними та допустимими доказами виконання роботи за суміщенням професій (посад), обов`язку відповідача здійснити нарахування і виплату цих доплат, у тому числі при остаточному розрахунку при звільненні позивача, у зв`язку із чим суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно із ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява N 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи наведене вище, оскільки позовні вимоги не знайшли свого підтвердження належними та допустимим доказами в ході судового розгляду, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог та відмовляє в їх задоволенні в повному обсязі. VІ. Судові витрати. Відповідно до ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові в повному обсязі судові витрати не підлягають стягненню з відповідача, судові втрати, понесені відповідачами, компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed