Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-05 00:00:00

Позивач [PERSON] у червні 2014 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідача Публічного акціонерного товариства «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна про відшкодування моральної шкоди. 25.06.2014 року ухвалою суду в якості третьої особи у справі було залучено відділення Виконавчої Дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Запоріжжі. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне. З ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна перебуває в трудових відносинах з 1985 року. Згідно з актом № 2/106 від 07.02.2006 року про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1 та актом розслідування нещасного випадку на виробництві від 07.02.2006 року за формою Н-5 04.02.2006 року він отримав контактний опік ІV ступеня та рвану рану поверхні правої голені. За результатами висновку первинного обстеження Медико-соціальної експертизи від 14.09.2006 року йому встановлено 25% втрати працездатності. За результатами висновку останнього обстеження Медико-соціальної експертизи від 29.11.2012 року йому рекомендовано амб., стаціонарне лікування за показаннями невролога та онколога. У зв'язку з трудовим каліцтвом було порушено його нормальні життєві зв'язки, в нього постійно виникають складнощі у зв'язку із загальною слабкістю, втомою, сильним болем. У зв'язку з тим, що у результаті виробничої травми він отримав онкологічне захворювання, він перебуває кожен день під загрозою смерті, тому просить стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 35000 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, просить суд задовольнити вимоги, з підстав, які викладені в заяві. Представник відповідача позов не визнала, надавши письмові зауваження та пояснивши в судовому засідання, що належним відповідачем по даній справі має виступати Фонд соціального страхування. Крім того, нещасний випадок з [PERSON] стався у зв'язку з недосконалістю технологічного процесу, проте, на даний час жоден із металургійних комбінатів не може належним чином вдосконалити своє виробництво. Позивач був навчений з питань охорони праці, розумів, які можуть бути негативні наслідки для власного здоров'я. Після травми він продовжує працювати на підприємстві, тому, відповідно, відсутня моральна шкода. Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом установлено, що [PERSON] з ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна перебуває в трудових відносинах з 1985 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 8). Згідно з актом № 2/106 від 07.02.2006 року про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1 та актом розслідування нещасного випадку на виробництві від 07.02.2006 року за формою Н-5 [PERSON] 04.02.2006 року отримав контактний опік ІV ступеня та рвану рану поверхні правої голені. Нещасний випадок стався у зв'язку із недосконалістю технологічного процесу по відбору проб на «стані 280», порушення п. 404 ДНАОП 1,2,10-1,04,-97 Правил безпеки у прокатному цеху (а.с. 9-14, 17). За результатами висновку первинного обстеження Медико-соціальної експертизи від 14.09.2006 року [PERSON] встановлено 25% втрати працездатності (а.с. 16). За результатами висновку останнього обстеження Медико-соціальної експертизи від 29.11.2012 року [PERSON] рекомендовано амб., стаціонарне лікування за показаннями невролога та онколога (а.с. 15). Посилання представника відповідача на те, що в сучасних умовах дане підприємство та вся металургійна галузь не має можливості вдосконалювати обладнання та створювати повністю безпечні та нешкідливі умови праці, через що вина підприємства в заподіянні моральної шкоди відсутня, є безпідставними. Так, згідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Статтею 153 Кодексу Законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноваженого ним органу. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизму, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Частиною другою ст. 4 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя, здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, повного відшкодування шкоди особам, які потерпілі від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, в тому числі відшкодування моральної шкоди як одного із способів захисту особистих немайнових прав громадян. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), згідно з ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За змістом ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до ст. 9 Закону України "Про охорону праці" відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Однак, Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України згідно з п. 27 ст. 77 Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" не відповідає за завдану моральну шкоду, оскільки зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп. "е" п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які потягли втрату працездатності" у частині відшкодування моральної шкоди застрахованим особам та членам їхніх сімей. Крім того, із Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" виключена ч. 3 ст. 34 відповідно до положень Закону України від 23 лютого 2007 року № 717-V "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Так, відповідно до Аналізу судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у справах про відшкодування шкоди, завданої у зв'язку з ушкодженням здоров'я на виробництві від 01.02.2012 року потерпілі мають право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соцстраху, якщо стійку втрату працездатності у зв'язку з травмою на виробництві або професійним захворюванням вперше встановлено з 01.04.2001 року по 31.12.2005 року, тобто під час дії законодавчих актів, які надавали потерпілим таке право. Оскільки на час отримання [PERSON] виробничої травми, а саме 04.02.2006 року Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" не передбачено обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відшкодовувати потерпілому та членам їх сімей моральну шкоду, то таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець згідно з правилами ст. 1167, 1168 ЦК України. Тому, посилання представника відповідача на те, що належним відповідачем по справі має бути Фонд соціального страхування не ґрунтується на нормах чинного законодавства. Безумовним суд вважає той факт, що ушкодження здоров'я позивача, спричиненого внаслідок трудового каліцтва і яке потягнуло за собою стійку втрату працездатності, спричиняє йому моральні та фізичні страждання, тягне за собою обмеження його фізичної і соціальної активності та інші негативні наслідки, про які зазначав [PERSON] При цьому суд критично ставиться до посилань позивача, що в результаті виробничої травми він отримав онкологічне захворювання, адже, окрім рекомендації МСЕК від 29.11.2012 року про лікування за показами онколога, жодних доказів відповідно до ст. 60 ЦПК України, а саме медичних довідок на підтвердження діагнозу та підтвердження причинного зв'язку між травмою та онкологічним захворюванням, позивачем не надано. За таких обставин, з урахуванням вимог ст.23 ч.3 ЦК України, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, збалансованості інтересів сторін, беручи до уваги конкретні обставини справи, ступінь втрати професійної працездатності, вік позивача, характер отриманої травми і пов'язані з нею фізичні і моральні страждання позивача, істотність вимушених змін у життєвих стосунках і наслідків, що настали, обізнаність позивача про ризики роботи, суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди обґрунтовані, але підлягають частковому задоволенню у розмірі 7000 грн. Оскільки позивачі по даній категорії справ звільняються від сплати судового збору при подачі позову, то такий на користь держави має бути стягнути з відповідача у сумі 243,60 грн.

Outcome: partial