Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та повернення коштів. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 02.09.2015 р. ним було укладено з відповідачем [PERSON] №002459 фінансового лізингу, предметом якого е транспортний засіб - автомобіль GELLY МК basik plus. Згідно Договору загальна вартість Предмета лізингу, визначена в п.8.2 Договору, складала 6119,40 Євро (з урахуванням ПДВ) згідно обмінного курсу Євро до української гривні, на фактичну дату укладення Договору 164000,00 грн. Під час укладення Договору представник відповідача [PERSON] надавала усно інформацію про порядок укладення договору, порядок сплати авансових платежів, порядок отримання транспортного засобу та можливі ризики в процесі виконання умов договору обома сторонами. З умовами Договору, викладеними в письмовій формі, до його підписання детально не ознайомлювався. Так як було запропоновано придбати автомобіль за акційною ціною лише в цей день (02.09.2015р.) не мав реальної можливості ознайомитися з умовами викладеними в Договорі та реально оцінити своє становище як покупця автомобіля. За інформацією наданою в офісі відповідача в м.Кам'янець-Подільському по вул. Пушкінська, 37, для отримання предмету лізингу за акційною ціною, зазначеною в Договорі, необхідно було провести оплату вартості транспортного засобу в розмірі 50% від загальної вартості в день укладення Договору. На підставі квитанції, наданої представником відповідача [PERSON] ним було сплачено кошти в розмірі 75000,00грн. Представник відповідача пообіцяв що з ним протягом чотирьох календарних днів з'єднається засобом телефонного зв'язку представник компанії з метою повідомлення про день та місце отримання автомобіля. 9-го вересня 2015 р. в офісі представник відповідача надала номер телефону, по якому мав зв'язатися з представником відповідача який відповідає за доставку автомобілів у м.Київ. Зателефонувавши за отриманим номером телефону отримав відповідь, що для отамання автомобіля необхідно сплатити ще суму адміністративного платежу, в той же день сплатив на розрахунковий рахунок відповідача [PERSON] платіж в розмірі 23400,00 грн. Після проплати йому повідомили, що в наявності є автомобіль іншої моделі, і вартість запропонованого автомобіля становить вже 210000,00грн. Вважаючи за необхідне з'ясувати фактичний стан справ, листами від 19.09.2015 р., 05.10.2015 р. намагався отримати інформацію стосовно вартості Предмета Лізингу, порядку його отримання та оформлення. На всі листи отримував лише відповідь одного змісту, яка не давала чіткого уявлення про стан справ. Листом за №641 від 06.10.2015р. йому письмово надійшла інформація від відповідача про розмір зарахованого Авансового платежу та [PERSON] платежу яка містила розбіжності щодо суми здійснених проплат, що навело на думку, що Відповідач самостійно, в односторонньому порядку змінив вартість предмету Лізингу, не попередивши його. Позивач вважає, що укладений договір порушує його права як споживача, а саме положення п.п. 3.1.1, 9.3, 12.1 суперечать закону України «Про захист прав споживачів» в звязку з чим вважає, що оскільки окремі положення договору недійсні то і сам договір лізингу є недійсним. Крім цього позивач вказує, що укладений договір складено в простій письмовій формі, в той же час відповідно до ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), з урахуванням особливостей, встновлених цим параграфом та законом», а згідно ч. 2 ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Позивач також посилається на ст..1212 ЦК України, просить суд винести рішення яким: визнати [PERSON] №002459 фінансового лізингу від 02.09.2015 року недійсним; зобов'язати відповідача повернути йому безпівдстаавно набуті кошти в розмірі 99580,80грн., в т.ч.: 75 000,00 грн. - сума авансового платежу, 280,80 грн. - сума комісії банку за переказ коштів, 23400,00 грн. - сума [PERSON] платежу, 900,00грн. - сума комісії банку за переказ коштів). В суді представники позивача позов підтримали, просять його задоволити, не заперечили щодо заочного розгляду справи в звязку із неявкою представника відповідача в судове засідання. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлявся судовими повістками, причини неявки суду не повідомив, письмових заперечень відповідача на час розгляду справи до суду не надійшло. Суд вважає за можливе справу розглянути без його участі на підставі наявних в справі доказів із винесенням заочного рішення по справі оскільки відносно цього не заперечили представники позивача. Заслухавши пояснення представників позивача, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. 02.09.2015 р. між [PERSON] та ТзОВ "Євролізинг Україна», в особі представника [PERSON] в м.Камянець-Подільський укладений договір фінансового лізингу № 002459 який однак зазначено в договорі, що укладений в м.Київ. Предметом лізингу згідно п.1.1. договору є GELLY МК basik plus, обсягом двигуна 1,57. Згідно пояснень представників позивача до укладання договору позивачем згідно рахунку(а.с.16) 02.09.2015 р. було перераховано грошові кошти в розмірі 75000,00 грн., що підтверджується квитанцією АТ «Райффайзен банк Аваль» від 02.09.2015 р.(а.с.17). 09.09.2015 р. позивачем додатково було сплачено відповідачу 23400,00 грн. авансового платежу по зазначеному договору лізингу. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказав, що договір фінансового лізингу № 002459 від 02.09.2015 р. є недійсним в силу того, що порушує його права як споживача, тобто всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача; містить несправедливі умови. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг". Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: - виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); - встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону); - надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Так п.9.3. договору передбачено, що «у разі зміни вартості Предмета лізингу з моменту укладення даного Договору та з метою виплати Лізингоодержувачем не менше 50% від вартості Предмета Лізингу на момент купівлі Предмета лізингу та його передачі, Лізингоодержувач зобов язаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту підписання Додатку №3 до даного Договору та до моменту купівлі Предмета лізингу та передачі його Лізингоодержувачу», що порушує вимогу п.п. 10 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» згідно якого «установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору». П. 12.1 договору, визначено, що «лізингоодержувач. який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням... В такому випадку поверненню підлягає 60% (шістдесят відсотків) від сплаченого авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. [PERSON] платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Згідно з п. 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмету лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Разом з тим, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Відповідно до ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Отже, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, тому пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України, і тому такі умови спірного договору фінансового лізингу є несправедливими. Судом встановлено, що відповідачем отримано 75000,00 грн. авансового платежу, 23400,00 грн. адміністративного платежу платежу лише за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору та при розірванні договору в будь-якому випадку, навіть за невиконання зобов'язання відповідачем, цей платіж не повертається (п. 12.1 ст. 12 Договору). Згідно з ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно з п. 7 Постанови пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Крім цього, згідно з п. 10 цієї ж Постанови реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Оцінюючи викладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 98400,00 грн. кошти сплачені по договору з підстав визначених ч. 1 ст. 216 ЦК України, а не відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України як того просить позивач в позовній заяві. Крім цього вимоги позивача стягнути з відповідача 1180,80 грн. коштів сплачених ним як комісія банку за перекази коштів(280,80 грн. + 900,00 грн.= 1180,80 грн.) не підлягає до задоволення оскільки вказана сума є сплаченою комісією банку, а не платежем, який був здійснений на рахунок відповідача. На підставі вищевикладеного та ст.ст. 16, 22, 23, 203, 215, 216, 220, 509, 628, 799, 806-808, 1212 ЦК України, Законом України "Про фінансовий лізинг", ст.ст.18, 19, 21 Закону України "Про захист прав споживачів",

Outcome: approved