Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 12.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги без номеру, у відповідності до умов якого [PERSON] - первісний кредитор передав, а [PERSON] - новий кредитор прийняв на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові і став кредитором за Договором № 17386 від 18.01.2012 року, укладеним між первісним кредитором та ПАТ "Банк "Таврика" на суму 520000,00 грн. Позивач вважає, що вказаний договір про відступлення права вимоги є недійсним, у зв'язку із тим, що сторонами договору на момент його укладення не було дотримано вимог ст. 203 ЦК України, щодо змісту правочину, який не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідач [PERSON] є боржником позивача на підставі кредитного договору № 62/07 від 18.12.2007 року (з усіма додатками до нього), зобов'язання за вказаним кредитним договором було забезпечене договором іпотеки від 18.12.2007 року за реєстровим № 3072 (з усіма додатками до нього). 22.11.2013 року відповідач [PERSON] звернулась до позивача із заявою про припинення зобов'язання за кредитним та іпотечним договорами, посилаючись на те, що до неї перейшло право вимоги до АТ «Банк» Таврика» на суму, що перевищує її зобов'язання перед позивачем, що на її думку є підставою для визнання зобов'язання припиненим, у відповідності до приписів ст. 606 ЦК України, згідно з якою зобов'язання припиняються поєднанням боржника і кредитора в одній особі. Відповідач [PERSON] є кредитором позивача на підставі договору № 17386 від 18.01.2012 року та у відповідності до ч. 5 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» її вимога включена до реєстру акцептованих вимог кредиторів та підлягає задоволенню у сумі 11330575,36 грн. згідно до четвертої черговості, у відповідності із ч. 1 ст. 52 вказаного Закону. 20 березня 2013 року на підставі постанови Правління Національного банку України № 97 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії в ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БАНК «ТАВРИКА» та ліквідацію останнього. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20.03.2013 року прийнято рішення №17 про початок здійснення процедури ліквідації АТ «БАНК «ТАВРИКА». 14 березня 2014 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято Рішення №13, згідно якого призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «БАНК «ТАВРИКА» провідного економіста з бухгалтерського обліку та аналізу господарської діяльності відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків [PERSON] на період до 20 березня 2015 року, включно. Згідно п.8 Розділу 10 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечать цьому Закону. Позивач вважає, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» має пріоритет над іншими законами та нормативними актами у правовідносинах, що виникають при виведенні неплатоспроможного банку з ринку та положення цього закону мають застосовуватись до вказаних правовідносин. Спірний договір, укладений між відповідачами, спрямований на зарахування зустрічних однорідних вимог, а відповідно до ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зарахування зустрічних однорідних вимог не здійснюється, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом. На підставі викладеного позивач просить позов задовольнити та визнати недійсним договір про відступлення права вимоги без номеру від 12.11.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]. Представник позивача надав суду письмову заяву, в якій позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити, у разі неявки відповідачів ухвалити заочне рішення. Відповідачі про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, причину неявки в судове засідання не повідомили. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224-226 ЦПК України. Суд, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є боржником позивача на підставі кредитного договору № 62/07 від 18.12.2007 року, зобов'язання за вказаним кредитним договором було забезпечене договором іпотеки від 18.12.2007 року за реєстровим № 3072 (а.с. 9-10). Відповідач [PERSON] є кредитором позивача на підставі Договору № 17386 від 18.01.2012 року та у відповідності до ч. 5 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» її вимога включена до реєстру акцептованих вимог кредиторів та підлягає задоволенню у сумі 11330575, 36 грн. згідно до четвертої черговості, у відповідності із ч. 1 ст. 52 вказаного Закону. 12.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з яким Первісний кредитор [PERSON] передав, а новий кредитор [PERSON] прийняв на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові і став кредитором за договором № 17386 від 18.01.2012 року, укладеним між первісним кредитором та публічним акціонерним товариством "Банк "Таврика", на суму 520000,00 грн. (а.с. 12). 22.11.2013 року відповідач [PERSON] звернулась до позивача із заявою про припинення зобов'язання за Кредитним та Іпотечним договорами, посилаючись на те, що до неї перейшло право вимоги до АТ «Банк «Таврика» на суму, що перевищує її зобов'язання перед позивачем. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, вказані факти не підлягають доказуванню, оскільки встановлені судовим рішенням. Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 520 ЦК України встановлено, що боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до п. 4-1 ч.1 ст. 602 ЦК України, не допускається зарахування зустрічних вимог за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом. 14 березня 2014 року Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято Рішення №13, згідно якого призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «БАНК «ТАВРИКА» провідного економіста з бухгалтерського обліку та аналізу господарської діяльності відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків [PERSON] на період до 20 березня 2015 року включно (а.с. 14). 20 березня 2013 року на підставі постанови Правління Національного банку України № 97 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії в ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БАНК «ТАВРИКА» та ліквідацію останнього (а.с. 16). Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20.03.2013 року прийнято рішення №17 про початок здійснення процедури ліквідації АТ «БАНК «ТАВРИКА» (а.с. 13). Порядок відкликання банківської ліцензії у банку, що ліквідується за ініціативою власників, визначається нормативно-правовими актами Національного банку України. Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, повідомляє про це банк та надсилає рішення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Згідно п. 8 Розділу 10 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечать цьому Закону. Таким чином, Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", має пріоритет над іншими законами та нормативними актами у правовідносинах, що виникають при виведенні неплатоспроможного банку з ринку та положення саме цього закону мають застосовуватись до будь-яких правовідносин. Спірний договір, укладений між відповідачами, спрямований на зарахування зустрічних однорідних вимог. Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі не здійснюється. Статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлена черговість задоволення вимог кредиторів, тому зарахування зустрічних однорідних вимог під час здійснення ліквідаційної процедури поза межами ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» призведе до порушення вказаного порядку. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5-6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Судом встановлена наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, а саме: позивачем доведено, що договір про відступлення права вимоги від 12.11.2013 року, укладений між відповідачами суперечить ЦК України, Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Судові витрати суд розподіляє відповідно до ст. 88 ЦПК України наступним чином. На час подання позову до суду позивач був звільнений від сплати судового збору, при подачі позову до суду необхідна до сплати сума судового збору за подання позову про визнання угоди недійсною без застосування наслідків недійсності правочину складає 243,60 грн., в зв'язку з чим судовий збір у розмірі 243,60 грн. підлягає стягненню з відповідачів у рівних частках на користь держави.

Outcome: approved