Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, зняття з реєстрації місця проживання, в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , зняти відповідача з реєстрації місця проживання у будинку [ADDRESS] . Свої вимоги мотивувала тим, що вона згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.03.2010 року (реєстровий №3-1289) та свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.06.2010 року (реєстровий №3-1891) є власником житлового будинку [ADDRESS] . Разом з позивачем у зазначеному будинку проживав колишній чоловік [PERSON] (відповідач у справі). Разом з тим з 01.09.2019 року [PERSON] за власною волею залишив даний житловий будинок, забрав свої речі та переїхав жити до батьків в с. Уладівка Літинського району. Відповідач у вказаній квартирі не проживає, не несе фінансових зобов`язань по її утриманню, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за цією адресою, житлом не цікавиться, фактично проживає в іншому місці. Однак добровільно знятися з реєстрації у будинку, що належить позивачу відповідач не погоджується, оскільки його батьки не бажають зареєструвати його в своєму будинку. 01.06.2020 року рішенням суду розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. 27.10.2020 року позивач уклала шлюб з іншим чоловіком, з яким (та малолітнім сином 2012 року народження) проживає в будинку [ADDRESS] . За наведених обставин, позивач вважає своє право власності щодо користування та розпорядження належним їй житлом порушеним, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 22.03.2021 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідач відзив на позов не подав. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.04.2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила його задовольнити, не заперечила проти ухвалення заочного рішення суду. Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлений судом про день, час та місце розгляду справи завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи, зокрема рекомендованими повідомленнями про отримання відповідачем судових повісток (а.с.37,47), а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечувала проти такого порядку розгляду справи. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК УРСР в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 39/100 (29/100+1/10) часток будинковолодіння з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, що видане Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 25.03.2010 року за реєстром №3-1289, та Свідоцтвом про право на спадщину за законом, що видане Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 25.06.2010 року за реєстром №3-1891 та відповідними Витягами (а.с. 12-15). Згідно довідки Комітету мікрорайону «Хутір Шевченка» №71/51 від 18.02.2021 року в житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] (а.с.11). [PERSON] є колишнім чоловіком позивача [PERSON] (до реєстрації шлюбу зі [PERSON] « [PERSON] »), шлюб з яким розірвано рішенням суду від 01.06.2020 року (а.с.17-18). Судом встановлено факт реєстрації відповідача за вказаною адресою з описаної вище довідки Комітету мікрорайону «Хутір Шевченка» №71/51 від 18.02.2021 року, також вказана обставина підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи, що видана на запит суду Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради від 11.03.2021 року за №16747 (а.с.30). Як встановлено з Акту членів комітету мікрорайону «Сабарів» від 28.01.2021 року, в будинку [ADDRESS] зареєстрований та не проживає з 2019 року [PERSON] (а.с. 16). Договір про користування даним житловим приміщенням відповідач з позивачем не укладали. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно\~до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім`ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім`ї, укладеного при вселенні останнього. Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім`ї власника (у тому числі колишнім членом сім`ї власника) права на користування житлом власника, а саме відсутність члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Враховуючи, що судом не встановлено чинення перешкод відповідачу в користуванні будинком, а також, те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації його постійного проживання досить тривалий час (понад рік) без поважних причин (протилежного судом не встановлено), суд дійшов висновку про задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком. При цьому суд дійшов висновку, що задоволення позову не порушує право відповідача на житло. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42). Отже, в даній\~ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо Суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції. Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47). Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР. Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст.391,405 ЦК України, ст.163 ЖК УРСР, тому для суду є беззаперечним те, що втручання у його права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Щодо того, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що спірний будинок має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідач тривалий час у спірному будинку не проживає, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що він проживає в спірному будинку, користується ним, та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в будинку. При цьому, його тривала відсутність свідчить про те, що він має інше місце проживання, відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». Крім того, судом не встановлено чинення позивачем перешкод відповідачу в користуванні житловим будинком, в якому він зареєстрований, а також, те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації його постійного проживання тривалий час без поважних причин (протилежного судом не встановлено). На переконання суду визнання припиненим права відповідача на користування спірним житлом у контексті принципів Конвенції є пропорційним а баланс прав дотриманим. Суд звертає увагу, що наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила права користування житлом, що набрало законної сили, згідно положень\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для зняття такої особи з реєстрації. Винесення судом рішення про зняття з реєстрації місця проживання особи за наявності рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням не є необхідним, тому позов в цій частині не підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст.141 ЦПК України. враховуючи часткове задоволення позову, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 908 грн судового збору за позовну вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: partial