Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-06 00:00:00

Позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду з позовом, в якому просить суд зняти арешт з нерухомого майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Виконавчого комітету Харківської міської ради 10.01.2000, реєстраційний [NUMBER] та зареєстрований Комунальним підприємством Харківське міське бюро технічної інвентаризації 19/01/2000 року, номер запису П-8-22503, а також рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2016 року у справі № 645/286/16-ц, що був накладений постановою Фрунзенського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 47604555, виданої 20.05.2015 року та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження реєстраційний номер 9764748, зняти арешт з нерухомого майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Виконавчого комітету Харківської міської ради 10.01.2000, реєстраційний [NUMBER] та зареєстрований Комунальним підприємством Харківське міське бюро технічної інвентаризації 19/01/2000 року, номер запису П-8-22503, а також рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2016 року у справі № 645/286/16-ц, що був накладений постановою Фрунзенського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 42720074, виданої 28.03.2014 року та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження реєстраційний номер 5194961. В обґрунтування позову позивач зазначав, що 25 грудня 2006 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № CNL-701/063/2006, відповідно до умов якого, банк надав [PERSON] кредит на споживчі цілі у розмірі 100000,00 грн. на строк до 25 грудня 2016 року. В забезпечення виконання зобов'язання [PERSON] за кредитним договором 25 грудня 2006 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений Договір іпотеки № РCNL-701/063/2006, відповідно до п. 1.1. якого для забезпечення повного і своєчасного виконання Боржником його боргових зобов'язань Іпотекодавець надав у іпотеку Іпотекодержателю нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 12.11.2010 між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір про відступлення права вимоги за визначеними вище Кредитним договором та Договором іпотеки та останнє прийняло на себе права вимоги за ними, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» щодо права вимоги до Боржника за вказаним в позові кредитним договором та договором іпотеки. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.09.2016 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна задоволено, визнано [PERSON] таким, що прийняв спадщину в складі ? частини квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON], померлої [INFO] та звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом надання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки з наданням всіх повноважень продавця. Проте, як стало відомо ТОВ «ОТП Факторинг Україна» належне [PERSON] майно, що є забезпеченням за договором іпотеки № РCNL-701/063/2006 від 25.12.2006 року знаходиться під арештом Фрунзенського ВДВС Харківського МУЮ, що унеможливлює здійснення задоволення вимог Позивача в спосіб передбачений договором іпотеки. Зокрема, квартира [ADDRESS] знаходиться під арештом згідно Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 47604555, виданої 20.05.2015 року (запис про обтяження 9764748), а також згідно Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 42720074, виданої 28.03.2014 року (запис про обтяження 5194961). Позивач вважає, що визначений вище об'єкт підлягає звільненню з-під арешту, оскільки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» має переважне право перед іншими кредиторами на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки обтяження, пов'язані із укладенням договору іпотеки виникли ще в 2006 році, в той час як інші обтяження, які просить зняти позивач - виникли пізніше. Виходячи з наведених обставин, будь-яких законних підстав для звернення стягнення на іпотечне майно Позивача окрім іпотекодержателя, на думку позивача, немає. Проте, у зв'язку з наявністю арештів Позивач фактично позбавлений можливості здійснити продаж іпотечного майна Боржника та задовольнити свої кредиторські вимоги, як те передбачає чинне законодавство України. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02.11.2017 року відкрито провадження по справі. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.11.2017 року цивільну справу передано для розгляду за підсудністю до Фрунзенського районного суду м. Харкова. 14 листопада 2017 року на адресу суду надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача, отримана в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного Управління ДМС України в Харківській області. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21.12.2017 року цивільну справу прийнято до провадження судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Горпинич О.В. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник третьої особи - Головний державний виконавець Міжрайонного ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків ГТУЮ у Харківській області Цурков С.І. в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, причини неявки суду не повідомив, присутній в судовому засіданні від 10.08.2018 року відповідач проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість, а також на непогодження з рішенням суду, яким звернено стягнення на предмет іпотеки. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали виконавчого провадження, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) який набув чинності 15 грудня 2017 грудня. Відповідно до п. 1.9 Перехідних положень ЦПК України, який набув чинності 15 грудня 2017 справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діяли після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15,16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Суди, відповідно до ч. 1ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 року, передбачено, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 25 грудня 2006 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» (надалі - Банк) та [PERSON] був укладений Кредитний договір № CNL-701/063/2006, відповідно до умов якого, Банк надав [PERSON] кредит на споживчі цілі у розмірі 100000,00 грн. на строк до 25 грудня 2016 року. В якості забезпечення зобов'язань [PERSON] за кредитним договором між банком та [PERSON], 25.12.2006 року був укладений договір іпотеки № РCNL-701/063/2006, згідно умов якого остання прийняла на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником його зобов'язання перед позивачем за кредитним договором, в повному обсязі. Згідно з п.п. 3.1, 3.2 Договору іпотеки предметом іпотеки є квартира [ADDRESS]. 12.11.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір про відступлення права вимоги за визначеними вище Кредитним договором та Договором іпотеки та останні прийняли на себе права вимоги за ними. Таким чином, до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» щодо права вимоги до Боржника за вказаним в позові кредитним договором та договором іпотеки. Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2016 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задоволені, визначено, що [PERSON] на праві власності належала 1/2 частина квартири [ADDRESS] Визнано [PERSON] таким, що прийняв спадщину в складі 1/2 частини квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON], померлої [INFO]. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором CNL № 701/063/2006 від 25.12.2006 у загальному розмірі 229090,29 грн., в тому числі: 49266,73 грн. заборгованість по тілу кредиту та пені у розмірі 179823,56 грн. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 42,4 кв.м., житлова площа 26,4 кв.м., із застосуванням визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю Товариству з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцеві предмету іпотеки з наданням всіх повноважень продавця (в тому числі: отримання дублікату правовстановлюючих документів на предмет іпотеки в органах нотаріату та місцевого самоврядування, та здійснення їх реєстрації, та реєстрації права власності на підставі вказаних документів, здійснення їх реєстрації, та реєстрації права власності на підставі вказаних документів, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримати будь-які документи, довідки витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах державної реєстраційної служби України, міністерства юстиції України, ВРЖЕУ, нотаріату, тощо за ціною, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна). Встановлено початкову ціну продажу предмета іпотеки, а саме квартири [ADDRESS] на рівні, не нижчому на звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, на час продажу. Передано предмет іпотеки: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в управління Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" на період до її реалізації з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладання договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами. Стягнуто зі [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" витрати по сплаті судового збору у розмірі 4134,00 грн.. Заочне рішення набрало законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). Доказування, та як, слідство рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу, згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиному реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 95605121 від 28.08.2017 року, виявлено обтяження нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS], відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.03.2014 року по ВП № 42720074, обтяжувач: Фрунзенський ВДВС ХМУЮ, реєстраційний номер обтяження 5194961, а також відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20.05.2015 року по ВП № 47604555, обтяжувач: Фрунзенський ВДВС ХМУЮ, реєстраційний номер обтяження 9764748. Згідно ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Як вбачається з ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Статтею 51 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право заставодержателя звернутися до суду з позовом про звільнення заставленого майна з - під арешту. Відповідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.08.76 року №6 "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються як на праві власності на описане майно, так і на праві володіння ним і відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно. Іпотеку за визначеним об'єктом - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано ще в 2006 році, арешти, що просить скасувати позивач були накладені в 2014 та 2015 роках. Згідно з ч.ч. 6, 7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодавець) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Отже, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» має переважне право перед іншими кредиторами на звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, згідно ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Вищий пріоритет на заставлене майно має позивач. За таких обставин вимоги про звільнення з-під арешту іпотечного майна, є обґрунтованими. Що стосується вимог позивача про вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про обтяження, то в їх задоволенні необхідно відмовити, оскільки відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Крім того, відповідно до п. 7 Порядку про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, визначено, що для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву про державну реєстрацію, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін'юст. Державній реєстрації прав підлягає як виникнення, перехід, так і припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно. Стаття 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає організаційну систему державної реєстрації прав, до якої суди загальної юрисдикції не відносяться. Зокрема це можуть бути державні реєстратори, нотаріуси тощо. Згідно з п. 1 ч. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вилучення обтяження та скасування арешту можливе на підставі рішення суду. Крім того, скасування припинення обтяжень нерухомого майна та виключення запису з Єдиного реєстру заборон не спростовує презумпції правомірності обтяження спірного нерухомого майна іпотекою на час його відчуження, таке обтяження є чинним з моменту його первинної реєстрації в цьому реєстрі. Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України у справі № 6-1382цс16 від 26 жовтня 2016 року. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору в розмірі по 1600,00 грн.

Outcome: partial