Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-18 00:00:00

У серпні 2018 року позивач [PERSON] відповідно до приписів ч. 1 ст. 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території" звернулася до Апеляційного суду м. Києва з клопотанням про визначення підсудності цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на в'їзд дитини на тимчасово окуповану територію без нотаріально засвідченої згоди та супроводу батька та надання дозволу на виїзд дитини з України без нотаріально засвідченої згоди та супроводу батька. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 серпня 2018 року підсудність указаної справи визначена Оболонському районному суду м. Києва. 01 листопада 2018 року Оболонським районним судом м. Києва прийнято до провадження позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на в'їзд дитини на тимчасово окуповану територію без нотаріально засвідченої згоди та супроводу батька та надання дозволу на виїзд дитини з України без нотаріально засвідченої згоди та супроводу батька та відкрито загальне позовне провадження у справі. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем у справі [PERSON] У подружжя народилася донька [PERSON], [INFO], яка мешкає з матір'ю [PERSON] у м. Севастополі. Позивач стверджувала, що має намір виїжджати та в'їжджати з дитиною на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, а також виїжджати з донькою за кордон, проте [PERSON] нотаріально засвідченої згоди на виїзд неповнолітньої [PERSON] не надає. З цих підстав [PERSON] просила суд надати дозвіл на в'їзд неповнолітньої [PERSON] на тимчасово окуповану територію України - Автономну Республіку Крим, м. Севастополь без нотаріально засвідченої згоди та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON]; надати дозвіл на в'їзд неповнолітньої [PERSON] за кордон без нотаріально засвідченої згоди та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON] У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримав, просив суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. У підготовчому судовому засіданні 22 січня 2019 року судом було відмовлено у прийнятті заяви про визнання відповідачем [PERSON] позову у зв'язку з тим, що вона суперечить закону. Заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. 23 липня 2004 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований відділом РАЦС Ленінського РУЮ м. Севастополя. [INFO] у подружжя народилася донька [PERSON] (а. с. 37). 24 вересня 2008 року за рішенням Ленінського районного суду м. Севастополя від 24 червня 2008 року шлюб, укладений між сторонами справи був розірваний (а. с. 38, 39). У судовому засіданні встановлено, що сторони справи мешкають окремо. Дитина проживає з матір'ю [PERSON] у м. Севастополі, батько - у с. Красний Мак Бахчисарайського району Автономної Республіки Крим. 20 лютого 2014 року Російською Федерацією здійснено збройну агресію щодо України та розпочато окупацію території Автономної Республіки Крим. Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" тимчасово окупованою територією визначено: 1) сухопутну територію Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територію виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) надра під територіями, зазначеними у п. п. 1, 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями (ст. 3 Закону). Ст. 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону запроваджено особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території. Порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим та виїзду з неї врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року №367. Згідно з п. 3 Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року №367, в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб п. п. 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. Таким чином, для в'їзду на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку в супроводі одного з батьків необхідна нотаріально засвідчена згода другого з батьків, а у випадку її відсутності - рішення суду про надання дозволу на в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. На виїзд з тимчасово окупованої території України зазначені документи не потрібні. З огляду на те, що неповнолітня [PERSON] та обоє її батьків мешкають на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, дитина постійно проживає з матір'ю, для забезпечення можливості безперешкодного пересування неповнолітньої [PERSON] усією територією України, суд дійшов висновку про необхідність надати дозвіл на в'їзд неповнолітньої [PERSON] на тимчасово окуповану територію України - Автономну Республіку Крим, м. Севастополь без нотаріально засвідченої згоди та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON] Щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі матері без нотаріально засвідченої згоди та супроводу батька суд зазначає таке. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України). Ст. 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. П. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. У випадку, якщо фізична особа не досягла шістнадцяти років, вона має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до пп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею (такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 12 квітня 2017 року у справі №6-15цс17, позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 28 березня 2018 року у справі №725/4303/15-ц, від 07 листопада 2018 року №507/306/17, від 11 грудня 2018 року №523/3075/17-ц, від 19 січня 2019 року у справі №147/1009/17). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 наголосила, що дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. У своєму позові [PERSON] просила суд фактично надати дозволи на майбутнє на виїзди неповнолітньої [PERSON] за межі України без нотаріально засвідченої згоди та супроводу батька без зазначення періоду виїзду дитини за кордон. Крім цього, суд звертає увагу на те, що ст. 11 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, на держави-учасинці покладено обов'язок вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. За змістом Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, до якої Україна приєдналась згідно з Законом від 11 січня 2006 року №3303-IV, один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто, зміна країни проживання дитини вимагає узгодження з іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Таким чином, задоволення судом вимог про надання дозволу на виїзд дитини за кордон можливе лише за відсутності згоди одного з батьків. Проте, усупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] заперечує проти виїзду дитини за кордон, ухиляється від надання відповідної згоди чи об'єктивно позбавлений можливості надати таку згоду. За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон без нотаріально засвідченої згоди та супроводу батька слід відмовити. Згідно зі ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 704,80 грн. Зважаючи на вищенаведене,

Outcome: partial