Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про визнання протиправними дії, зняття обмеження та стягнення моральної шкоди, третя особа: Відділ примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. Позов обґрунтовує тим, що йому в АТ КБ «Приватбанк» відкрито зарплатну картку № [NUMBER] в гривні, на яку зараховується заробітна плата. З наданої Банком довідки від 19 березня 2019 року вбачається, що операції до вказаній картці обмежені на підставі постанови про накладення арешту ВП№ 44853915 від 14 лютого 2019 року Відповідно до вказаної постанови, відділом примусового виконання рішень на підставі наданої АТ КБ «Приватбанк» довідки накладено арешт на грошові кошти, що містяться на його рахунках у АТ КБ «Привтабанк», в тому числі, на картці № [NUMBER] , та всіх інших відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення на які заборонено законом, та належать боржнику. Під час здійснення виконавчого провадження арешт може бути накладений на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей (п. 7 ч. З ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»). Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він собі вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ч. 2 ст.10 Конвенції про захист заробітної плати від 1 липня 1949 року № 95, заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Частиною 1 ст 115, ч. 5 ст. 97 КЗпП України, ст. 22, ч.ч. 1, 6 ст. 24, ч. 3 ст.15 Закону України «Про оплату праці» визначено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості, оплата праці здійснюється в першочерговому порядку, всі інші платежі здійснюються після виконання зобов`язань щодо оплати праці. З наведених норм випливає, що держава обмежила обсяг відрахувань із заробітної плати, інших доходів боржника та встановила заборону накладення арешту на рахунки із спеціальним режимом використання (ст. 18, 70 Закону України «Про виконавче провадження»), чим гарантувала та захистила законодавчо право громадянина на одержання винагороди за працю. Накладення арешту на кошти, що обліковуються на належній йому картці № [NUMBER] , призначеній для виплати заробітної плати, разом із здійсненням відрахувань з тієї ж заробітної плати на підставі постанови відділу ДВС у виконавчому провадженні № 44853915, призвело до того, що стягнення звернуто на всю його заробітну плату. Як наслідок, він не має можливості отримати кошти виплаченої заробітної плати та позбавлений коштів для утримання себе та своєї сім`ї, для забезпечення нормального рівня життя, що є порушенням моїх конституційних прав, а також гарантій та прав, встановлених Кодексом законів про працю України, Законом України «Про оплату праці». З наведеного слідує, що картка № [NUMBER] має спеціальний режим використання, а отже, відповідно до приписів п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 43 Конституції України, ч. 1 ст. 115, ч. 5 ст. 97 КЗпП України, ст. 22, ч.ч. 1, 6 ст. 24, ч. З ст.15 Закону України «Про оплату праці», п. 6.9 глави 6 Інструкції № 492, накладення арешту на кошти, які обліковуються на даній картці, заборонено законом. У зв`язку з відмовою банку у знятті обмежень з його рахунку, 5 серпня 2019 року він звернувся до Відділу примусового виконання рішень з проханням винести постанову про зняття арешту з належного йому зарплатного рахунку та направити її до АТ КБ «Приватбанк». Відділ примусового виконання рішень листом за вих. № 6715/2.1-33 від 8 серпня 2019 року відмовив з огляду на відсутність підстав, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», для зняття арешту. Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника. Частиною 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом. Згідно з ч.3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках. Згідно ч. 2 ст. 59 Закону виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому п. 10 ч. 1 ст. 34 цього Закону. Враховуючи вищезазначене, банк, в якому арештовано кошти боржника відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», має повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках. Виходячи з наведеного, у разі наявності у постанові державного виконавця вказівки на непоширення арешту на кошти на рахунках, накладення арешту та/або звернення на які заборонено законом, встановлення банком обмежень на користування коштами на таких рахунках на підставі постанови органу ДВС є неправомірними діями банку. Верховний Суд в ухвалі від 7 лютого 2019 року у справі № 727/6404/18 погодився з висновками рішення суду апеляційної інстанції від 29 серпня 2018 року у вказаній справі, що в разі, коли банком при виконанні постанови державного виконавця не було враховано вказане в постанові застереження щодо непоширення арешту на кошти на рахунках, накладення арешту та/або звернення на які заборонено законом, державний виконавець не може відповідати за такі дії іншої юридичної особи. Таким чином, дії АТ КБ «Привтабанк» щодо встановлення обмеження у користуванні коштами, що обліковуються на належній мені зарплатній картці № [NUMBER] , на підставі постанови про арешт коштів боржника, яка містить застереження про непоширення арешту на кошти, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, не відповідають нормам чинного законодавства та порушують мої законні права та інтереси. Крім того, вважає, що протиправними діями відповідача його завдано моральної шкоди, яка полягає у настанні змін в житті у вигляді переживань, погіршення мого психологічного стану, втратою можливості вести звичайний для мене спосіб життя. Протягом тривалого часу я вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема, витрачати час на підготовку звернень до банку, ДВС, суду, на отримання документів для цих звернень, виготовлення копій необхідних документів до них, їх подання (направлення), змушений нести додаткові витрати - на поштові відправлення, правову допомогу, підготовку документів тощо. Неправомірні дії Банку порушують його право власності на кошти заробітної плати, що надходять на його картку № [NUMBER] , впливають на рівень майнового забезпечення його сім`ї, порушують його права як споживача банківських послуг, оскільки вони надаються Банком неналежної якості, шкодять його репутації серед колег за місцем роботи. Наведені обставини тривають більше півроку, що відобразились на його емоційному стані - протягом цього часу він зазнає стресу через постійні хвилювання і нервове напруження, відчуває виснаженість нервової системи, що відображається і на його працездатності. Вважає, що необхідний і достатній розмір морального відшкодування складає 5 000 грн. На підставі наведеного просить суд визнати протиправними дії АТ КБ «Привтабанк» щодо встановлення обмеження у користуванні коштами на зарплатній картці № [NUMBER] , відкритій [PERSON] , на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області № 44853915 від 14 лютого 2019 року про арешт коштів боржника; зняти обмеження у користуванні коштами на зарплатній картці № [NUMBER] , відкритій [PERSON] у АТ КБ «Приватбанк»; стягнути з АТ КБ «Привтабанк» на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн. Провадження у справі відкрито на підставі ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 вересня 2019 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх повністю. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що банк не накладав арешт на майно. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Черкаській області Вельган О.В. від 17 січня 2018 року звернуто стягнення на доходи боржника [PERSON] , що отримує дохід у Комплексній дитячо-юнацькій спортивній школі «Вулкан» Черкаської міської ради. Арешт накладено у виконавчому провадженні №44853915 з виконання виконавчого листа № 755/4528/14-ц, виданого 21 березня 2014 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» основного боргу в сумі 1553844 грн. 87 коп., витрат пов`язаних з вирішенням спору Третейським судом в сумі 15983 грн. 44 коп., судових витрат в сумі 243 грн. 60 коп., а всього 1570071 грн. 91 коп. солідарно. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Черкаській області Вельган О.В. від 14 лютого 2019 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках, серед яких рахунок № [NUMBER] а в АТ КБ «Приватбанк» та всіх інших відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику [PERSON] . Згідно довідок ПАТ КБ «Приватбанк» від 19 березня та 25 липня 2019 року [PERSON] має картковий рахунок № [NUMBER] (зарплатна картка для виплат), який обмежений згідно з постановою про накладення арешту від 14 лютого 2019 року. Листами від 21 березня 2019 року та 28 травня 2019 року позивач звертався до відповідача з заявами, в яких просив зняти арешт з грошових коштів, які обліковуються на належній йому зарплатній картці № [NUMBER] , та припинити обмеження у користуванні вказаною карткою. Листом від 12 червня 2019 року банк повідомив позивача про те, що до банку не надходив у належному порядку документ про зняття арешту. Тому, у банка відсутні правові підстави для зняття арешту з коштів. Отже, як встановлено в судовому засіданні, арешт на грошові кошти накладено постановою державного виконавця у виконавчому провадженні №44853915 з виконання виконавчого листа № 755/4528/14-ц, виданого 21 березня 2014 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» основного боргу в сумі 1553844 грн. 87 коп., витрат пов`язаних з вирішенням спору Третейським судом в сумі 15983 грн. 44 коп., судових витрат в сумі 243 грн. 60 коп., а всього 1570071 грн. 91 коп. солідарно. При цьому суд звертає увагу на те, що позивач не оскаржував вказану постанову відповідно до вимог ЦПК України, а тому вказана постанова є чинною. Так, відповідно до ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до п.7 ч.3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей. Відповідно до ч.4 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом. Відповідно до ч.1,2 ст. 59 Закону України «Про банки та банківську діяльність» арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця, приватного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом. Зняття арешту з майна та коштів здійснюється за постановою державного виконавця, приватного виконавця або за рішенням суду. Зупинення власних видаткових операцій банку за його рахунками, а також видаткових операцій за рахунками юридичних або фізичних осіб здійснюється в разі накладення арешту відповідно до частини першої цієї статті, а також в інших випадках, передбачених договором, Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", іншими законами та/або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, кореспондентському рахунку. Зупинення видаткових операцій здійснюється в межах суми, на яку накладено арешт, крім випадків, коли арешт накладено без встановлення такої суми або коли інше передбачено договором, законом чи умовами такого обтяження. Пунктом1.17 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою НБУ № 22 від 21 січня 2004 року передбачено, що банк здійснює зупинення видаткових операцій за рахунком клієнта в разі накладення на кошти арешту відповідно до законодавства України. Зупинення видаткових операцій здійснюється в межах суми, на яку накладено арешт, крім випадків, коли арешт накладено без установлення такої суми. Обґрунтовуючи свій позов, позивач посилається на те, що картка № [NUMBER] має спеціальний режим використання, а отже, відповідно до приписів п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 43 Конституції України, ч. 1 ст. 115, ч. 5 ст. 97 КЗпП України, ст. 22, ч.ч. 1, 6 ст. 24, ч.3 ст.15 Закону України «Про оплату праці», п. 6.9 глави 6 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній і іноземних валютах, затвердженої постановою Правління НБУ № 492 від 12 листопада 2003 року, накладення арешту на кошти, які обліковуються на даній картці, заборонено законом. У зв`язку з викладеним, суд вважає зазначити наступне. Відповідно до ч.ч.1 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки", на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом. Отже, картковий рахунок № [NUMBER] не є рахунком із спеціальним режимом використання. Також позивач вказує на те, що згідно з ч.3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках. Згідно ч. 2 ст. 59 Закону виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому п. 10 ч. 1 ст. 34 цього Закону. Разом з тим, стаття 52 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає особливості звернення стягнення на кошти та майно боржника - юридичної особи, фізичної особи - підприємця. Оскільки позивач не є юридичною особо, та фізичною особою - підприємцем, тому його посилання на ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» є помилковим. За таких обставин суд приходить до висновку, що отримавши постанову Державного виконавця від 14 лютого 2019 року про арешт коштів боржника, банк був зобов`язаний прийняти вказану постанову до виконання. Накладаючи арешт на грошові кошти, які знаходяться на картці № [NUMBER] , згідно постанови про арешт коштів боржника від 14 лютого 2019 року банк діяв в межах та у спосіб, встановлений законом. У зв`язку з цим, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги позивач про визнання протиправними дій АТ КБ «Приватбанк» щодо встановлення обмеження у користуванні коштами на зарплатній картці № [NUMBER] , відкритій [PERSON] , на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області № 44853915 від 14 лютого 2019 року про арешт коштів боржника та зняття обмеження у користуванні коштами на зарплатній картці № [NUMBER] , відкритій [PERSON] у АТ КБ «Приватбанк». Оскільки в задоволенні первісної вимоги відмовлено, суд не знаходить підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з АТКБ «Привтабанк» на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 5000 грн., яка є похідною вимогою. На підставі наведеного, Законів України «Про виконавче провадження», «Про банки та банківську діяльність»,

Outcome: dismissed