Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулось з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що 18.06.2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та гр. [PERSON] був укладений кредитний договір № 395-013/ФКВІП-08 (далі - Договір), згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 45 000,00 дол. США з розрахунку 12,5 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 18.06.2008 року по 10.06.2033 року. Відповідно до ст. 512-519 ЦК України, ст. 92, 95 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Постанови Правління НБУ №369 «Про затвердження Положення про застосування НБУ заходів впливу за порушення банківського законодавства», 30.06.2010 року між TOB «Укрпромбанк», AT «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов'язань TOB «Укрпромбанку» на користь AT «Дельта Банку», відповідно до п. 4.1 якого в порядку обсязі та на умовах, визначених договором, Укрпромбанк передає (відступає) Дельта Банку права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком, внаслідок чого Дельта Банк замінює Укрпромбанк як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а згідно з п. 4.2 внаслідок передачі Укрпромбанком Дельта Банку прав вимоги до боржників, Дельта Банку переходить (відступається) право вимагати (замість Укрпромбанку) від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Таким чином, за договором про передачу активів та кредитних зобов'язань AT «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору 395-013/ФКВІП-08 від 18.06.2008 року. Відповідно до п. 2.4., 2.5.Договору, повернення кредиту здійснюється щомісячно частками у розмірі не менш як 150,00 доларів США по 20 (двадцяте) число (включно) кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту. Шляхом перерахування коштів на позичковий рахунок Позичальника та/або шляхом внесення готівки до каси банку. Згідно п. 1.5., 2.6., 2.7 Договору, проценти за користування Кредитом нараховуються у валюті кредиту за період з дня його надання до дня його повернення. Проценти нараховуються щомісячно на фактичну заборгованість по кредиту за період з першого по останній день кожного календарного місяця. Нараховані проценти сплачуються позичальником у валюті кредиту по 20 (двадцяте) число (включно) кожного наступного місяця за місяцем нарахування процентів та одночасно з остаточним поверненням кредиту шляхом внесення готівкових коштів у касу банку або шляхом безготівкового перерахування з поточного рахунку позичальника. Відповідно до п. 6.2 Договору, Банк має право вимагати повного виконання кредиту, сплати процентів, комісій, штрафних санкцій та інших платежів, передбачених цим договором, а також відшкодування збитків, завданих Банку внаслідок невиконання або неналежного виконання Позичальником та/або його поручителями умов цього Договору та договорів, укладених у забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за цим Договором, а Позичальник зобов'язаний протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати надіслання Банком відповідної вимоги повернути суму заборгованості по Кредиту, що залишилась, сплатити проценти, комісії, штрафні санкції, інші платежі за цим Договором, а також відшкодувати збитки, завдані Банку, у випадках, передбачених пп. а - ж, в тому числі і в випадку порушення Позичальником строків платежів, що встановлені Договором. Виконання Позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечується порукою відповідно до укладеного Договору поруки № 395-013/2ФПОР -08 від 18.06.2008 року між TOB «Український промисловий банк» та гр. [PERSON] (Поручитель), [PERSON] (Боржник), згідно з яким Поручитель поручається перед Кредитором за виконання Боржником зобов'язань за кредитним договором № 395- 013/ФКВІП-08 від 18.06.2008 року. Відповідальність Поручителя настає у випадку невиконання (неналежного виконання) Боржником зобов'язань за Договором. Поручитель і Боржник несуть перед Кредитором солідарну відповідальність, а Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань згідно умов кредитного договору. Однак зобов'язання не виконуються, у зв'язку з чим, станом на 14.01.2013 року за Відповідачем наявна заборгованість у сумі: 450 474,62 грн. (Чотириста п'ятдесят тисяч чотириста сімдесят чотири гривні 62 копійки), в тому числі: сума заборгованості за тілом кредиту - 330 904,76 грн.; сума заборгованості за відсотками -108 458,46 грн.; сума заборгованості за комісією -11111,40 грн.; з них прострочена заборгованість: за тілом кредиту - 35 747,25 грн.; за відсотками -103 481,85 грн. за комісією -10 751,71 грн. В процесі розгляду справи представник позивача уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість, яка виникла станом на 08.04.2014р., а саме: сума заборгованості за тілом кредиту - 482 342 гривень 19 копійок; сума заборгованості за відсотками -232 262 гривень 30 копійок; сума заборгованості за комісією 16729 гривень 71 копійку. (а.с. 141-143) Відповідачі позовні вимоги не визнали та подали зустрічний позов про визнання недійсними договору споживчого кредиту, договору іпотеки та договору поруки. Вищевказані зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що 18 червня 2008 року між [PERSON] (далі чальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Український промисловий банк, в особі заступника керуючого з роздрібного бізнесу Одеської філії TOB «Укрпромбанк» Шелестюк М.В. було укладено кредитний договір № 395-013/ФУВІП-08 . Пунктом 1.1. розділу 1 Кредитного договору передбачено, що Банк зобов'язується надати Позичальнику однією сумою кредитні кошти в іноземної валюті в сумі 45 000,00 (сорок п'ять тисяч доларів США ). Вказана кредиту дорівнює еквіваленту 218443,50 гривень за курсом Національного банку України (далі НБУ) на день укладання цього договору (1 долар США дорівнював 4,85грн.). Згідно пунктів 1.2. та 1.3 розділу 1 Кредитного договору кредит надається на 300 місяців по 10 червня 2033 р.. Пунктом 1.5. розділу 1 Кредитного договору процентна ставка за користування кредитом складає 12,50 (дванадцять цілих п'ять десятих) % річних. Згідно пункту 1.4. розділу 1 Кредитного договору кредит надається на придбання нерухомості. Отже цей кредит носить споживчий характер та іноземна валюта була видана на споживчі цілі, тобто для здійснення правочину з резидентом України. Згідно пункту 2.5. розділу 2 Кредитного договору, повернення Кредиту здійснюється шляхом безготівкового перерахування коштів з рахунку Позичальника, та/або внесення готівкових коштів у касу Банку. Кредит повертається лише в тій валюті, у якій він був наданий. Розрахунки за Кредитним договором здійснювалися у готівковій формі, шляхом внесення готівкової іноземної валюти (долари США) у касу банку. Згідно пункту 3.1. розділу 3 Кредитного договору виконання зобов'язань Позичальника за даним Договором забезпечується іпотекою квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], заставною вартістю 441641 (чотириста сорок одна тисяча шістсот сорок одна) гривня 00 коп., порукою фізичної особи [PERSON]. Так, на забезпечення кредитного договору №395-013/ФКВІП-08 від 18 червня 2008 року між [PERSON] та TOB „Український промисловий банк" 18 червня 2008 року було укладено договір іпотеки. Предметом іпотеки за дим договором є майнові права на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Також на забезпечення кредитного договору № 395-013/ФКВІП-08 від 1S червня 2008 року між TOB «Українській промисловий банк» та [PERSON] було укладено договір поруки від 18 червня 2008 року. Згідно Кредитного договору передбачено, що погашення кредиту здійснюється згідно Графіку погашення кредиту (додаток до Договору) атуїтетними платежами. Додатком до Кредитного договору є Платіжний календар - Додаток №1, згідно якого щомісячні платежі зазначено у доларах США. Позивачі вважають, що даний договір був укладений з порушенням чинного законодавства, а саме банк не мав право укладати договір в іноземній валюті. Так, на момент укладання Кредитного договору у сторін договору була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка передбачена пп. «г» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», і яка б дозволяла використовувати «Укрпромбанку» іноземну валюту, як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за кредитним договором. При цьому «Укрпромбанком», як органом валютного контролю не було повідомлено позивача про необхідність одержати індивідуальну ліцензію та про відсутність останньої у кредитодавця. Позивачка вважає, що на момент укладення спірного кредитного договору та на даний час законодавством України не було передбачено, що безпосередньо банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу Національного банку України надають право громадянам України здійснювати валютні операції, зокрема виконувати грошові зобов'язання за кредитним договором в іноземній валюті, в силу положень ст. ст. 192, 533 ЦК України, п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету. Однак в порушення вищезазначених нормативно-правових актів оплата за користування кредиту, процентів здійснювалася в готівковій формі в іноземній валюті через касу банку, а відповідач, як орган валютного контролю не повідомив позивача про необхідність та можливість сплати відсотків у гривнях, за офіційним курсом долару США на день платежу, згідно вимог ст. 533 Цивільного кодексу України. При цьому відповідачка не мала змоги купувати долари США за офіційним курсом НБУ, та вимушена була купувати долари США за комерційним курсом. Позивачі за зустрічним позовом також посилається на те, що згідно частині 1 статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Крім цього ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, споживач не зобов'язаний платити кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону , є нікчемною. У протиріччя даної статті в кредитному договорі № 395-013/ФКВІП-08 обговорена щомісячна оплата комісії банку за управління кредитом, що не є послугою в понятті Закону, так як згідно Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Крім того, позивачі за зустрічним позовом посилаються на ту обставину, що ПАТ «Дельта Банк» не довів, що йому були передані оригінали кредитного говору № 395-013/ФКВІП-08 від 18.06.2008 р. та Договору поруки від 18.06.2008 р., а також інформацію про роздруківки між переднім кредитором і боржником. Пунктом 7.7 кредитного договору передбачено, що всі зміни та доповнення до даного договору, вносяться в письмовій формі шляхом укладання сторонами додаткових договорів до цього Договору або шляхом направлення Банком Позичальнику повідомлення у випадку, передбаченому п. 6.1 даного Договору. Однак доказів переходу до нового кредитора прав за зобов'язаннями «Дельта Банк» до звернення до суду відповідачам не надав. Крім цього, в термін з червня 2010 року і по 2012р. включно, відповідачка [PERSON] неодноразово зверталася до офісу «Укрпромбанку», як за місцем філії в м. Одесі, так і за місцем знаходження юридичної особи, м. Київ, вул. Л.Українки, 26 з проханням про надання інформації про переукладання договору кредитування і повідомлення про розрахунковий рахунок погашення кредитної заборгованості. На ці звернення «УкрпромБанком» не надано їй інформації і поштові відправлення залишилися без відповіді. У зв'язку з чим, [PERSON] не була повідомлена про заміну кредитора, а також їй не було надано інформації про розрахункові рахунки для погашення заборгованості. На підставі викладеного, позивачі за зустрічним позовом просять: визнати недійсним договору споживчого кредиту № 395-013/ФКВІП від 18 червня 2008р., який був укладений між [PERSON] та ТОВ «Український промисловий банк»; визнати недійсним іпотечного договору № 395-013/ZФКВІП- 08, який був укладений між TOB «Український промисловий банк» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу - [PERSON], у реєстрі за № 843 від 18 червня 2008р.; визнати недійсним договору поруки № 395-013/2ФПОР -08 від 18.06.2008 року, який був укладений між TOB «Український промисловий банк» та [PERSON]. (а.с. 96-107) В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, а також обставини заявлених вимог. Він пояснив, що відповідачам банком було направлені відповідні повідомлення про перехід прав та обов'язків за кредитним договором. В той же час, він підтвердив той факт, що банком не було відкрито спеціальний рахунок на ім'я відповідачки [PERSON] для погашення заборгованості, оскільки вона не зверталась до них. В той же час, представник позивача просив відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимоги, вважаючи їх необґрунтованими. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила, що щомісячно сплачувала платежі за кредитним договором у відділеннях TOB «Український промисловий банк», при цьому у разі виникнення заборгованості вона її погашала. Однак після червня 2010р. відділення банку були закрити, у зв'язку з чим, вона не мала можливості погашати заборгованість. В зв'язку з чим, вона неодноразово зверталась з письмовими заявами до головного офісу TOB «Український промисловий банк», в яких просила роз'яснити їй яким чином погашати заборгованість, проте її листи залишились без відповідей. Вона також пояснила, що про існування договору відступлення прав до ПАТ „Дельта-Банк" їй стало відомо лише після отримання копії позовної заяви, яка їй надійшла спільно з ухвалою про відкриття провадження по даній справі. Відповідачка пояснила, що бажає сплачувати за кредитним договором, а також відшкодувати різницю платежів за кредитним договором у разі відкриття банком рахунку для сплати. В той же час, вона вважає, що відсутні підстави для дострокового погашення заборгованості. Вона також просили задовольнити їй зустрічний позов, оскільки в кредитному договорі неправомірно зазначений розрахунок в іноземній валюті. [PERSON] згідно поданого клопотання просив розглянути справу у його відсутність. (а.с. 196). Представники TOB «Український промисловий банк» в судове засідання не з'явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON], [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Український промисловий банк» про визнання недійсними договору споживчого кредиту, договору іпотеки та договору поруки підлягають залишенню без задоволення. Вищевказаний висновок суду ґрунтується на підставі фактів, а також відповідних правовідносин, які було встановлені судом в судовому засіданні. Так судом встановлено, що 18.06.2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та гр. [PERSON] був укладений кредитний договір № 395-013/ФКВІП-08 (далі - Договір), згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 45 000,00 дол. США з розрахунку 12,5 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 18.06.2008 року по 10.06.2033 року. Відповідно до п. 2.4., 2.5.Договору, повернення кредиту здійснюється щомісячно частками у розмірі не менш як 150,00 доларів США по 20 (двадцяте) число (включно) кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту. Шляхом перерахування коштів на позичковий рахунок Позичальника та/або шляхом внесення готівки до каси банку. Згідно п. 1.5., 2.6., 2.7 Договору, проценти за користування Кредитом нараховуються у валюті кредиту за період з дня його надання до дня його повернення. Проценти нараховуються щомісячно на фактичну заборгованість по кредиту за період з першого по останній день кожного календарного місяця. Нараховані проценти сплачуються позичальником у валюті кредиту по 20 (двадцяте) число (включно) кожного наступного місяця за місяцем нарахування процентів та одночасно з остаточним поверненням кредиту шляхом внесення готівкових коштів у касу банку або шляхом безготівкового перерахування з поточного рахунку позичальника. Відповідно до п. 6.2 Договору, Банк має право вимагати повного виконання кредиту, сплати процентів, комісій, штрафних санкцій та інших платежів, передбачених цим договором, а також відшкодування збитків, завданих Банку внаслідок невиконання або неналежного виконання Позичальником та/або його поручителями умов цього Договору та договорів, укладених у забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за цим Договором, а Позичальник зобов'язаний протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати надіслання Банком відповідної вимоги повернути суму заборгованості по Кредиту, що залишилась, сплатити проценти, комісії, штрафні санкції, інші платежі за цим Договором, а також відшкодувати збитки, завдані Банку, у випадках, передбачених пп. а - ж, в тому числі і в випадку порушення Позичальником строків платежів, що встановлені Договором. Виконання Позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечується порукою відповідно до укладеного Договору поруки № 395-013/2ФПОР -08 від 18.06.2008 року між TOB «Український промисловий банк» та гр. [PERSON] (Поручитель), [PERSON] (Боржник), згідно з яким Поручитель поручається перед Кредитором за виконання Боржником зобов'язань за кредитним договором № 395- 013/ФКВІП-08 від 18.06.2008 року. Відповідальність Поручителя настає у випадку невиконання (неналежного виконання) Боржником зобов'язань за Договором. Поручитель і Боржник несуть перед Кредитором солідарну відповідальність, а Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник. Судом встановлено, що відповідно до Постанови Правління НБУ №369 «Про затвердження Положення про застосування НБУ заходів впливу за порушення банківського законодавства», 30.06.2010 року між TOB «Укрпромбанк», AT «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов'язань TOB «Укрпромбанку» на користь AT «Дельта Банку», відповідно до п. 4.1 якого в порядку обсязі та на умовах, визначених договором, Укрпромбанк передає (відступає) Дельта Банку права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком, внаслідок чого Дельта Банк замінює Укрпромбанк як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а згідно з п. 4.2 внаслідок передачі Укрпромбанком Дельта Банку прав вимоги до боржників, Дельта Банку переходить (відступається) право вимагати (замість Укрпромбанку) від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. (а.с. 160) Таким чином, за договором про передачу активів та кредитних зобов'язань AT «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору 395-013/ФКВІП-08 від 18.06.2008 року. Відповідно до акту звірки № 1 від 12.07.2010р. між ТОВ „Укрпромбанк" та ТОВ „Дельта Банк" за [PERSON] була наявна заборгованість, а саме залишок заборгованості за основним кредитом у розмірі 41399, 32 долара США, відсотків у розмірі 426,36 доларів США, комісії 355,92 гривні. Саме з цієї суму була нарахована заборгованості згідно уточнених позовних вимог, відповідно до розрахунку від 08.04.2014р., тобто починаючи з 30.06.2010р. по 08.04.2014р.. (а.с. 144). Відповідно до ч. 1 ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Згідно ч. 1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Крім того, згідно ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. В судовому засіданні представник позивача надав як доказ відправлення повідомлення [PERSON] договору від 30.06.2010 року, укладеного між TOB «Укрпромбанк», AT «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов'язань TOB «Укрпромбанку» на користь AT «Дельта Банку» лист № 31.4.-08/2614/10 від 03.08.2010р.. (а.с 178, 179) Відповідно до п. 7.11 кредитного договору № 395-013/ФКВІП-08, всі повідомлення за цим Договором будуть вважатися зробленим належним чином, у разі якщо вони здійснені в письмовій формі за підписом уповноваженого представника Банку, підписом Позичальника, тобто Сторони, що відправила повідомлення, засвідченої печаткою (для повідомлень Банку) та надіслані рекомендованими листом, кур'єром, телеграфом, або вручені особисто за адресами, зазначеними в цьому Договорі, а у випадку передбаченому п. 4.2.4 за адресою Позичальника, зазначеною у відповідному повідомленні. Датою надіслання таких повідомлень буде вважатися дата пошитого відділення зв'язку відправлення. (а.с. 12) В матеріалах справи є копія поштового реєстру рекомендованих листів з рекомендованими повідомленнями, де зазначений відправник ТОВ „Об'єднана консалтингово-інвестиційна компанія", а в якості адресатів у тому числі зазначена [PERSON]. (а.с. 179) Однак в судовому засіданні представник позивача не надав суду копію рекомендованого повідомлення про вручення [PERSON] листа № 31.4.-08/2614/10 від 03.08.2010р., яке було відправлено згідно вищевказаного поштового реєстру, а також не повідомив про права направлення даного листа - ТОВ „Об'єднана консалтингово-інвестиційна компанія". Необхідно зазначити, що [PERSON] заперечувала факт отримання даного листа. Фактично єдиним доказом направлення претензій відповідачам безпосередньо ПАТ „Дельта-Банк" є лише листи про зобов'язання дострокового погашення заборгованості, які були датовані 28.12.2013р., а фактично відправлені 02.01.2013р. (а.с. 23-26) При цьому, необхідно відзначити, що 30 січня 2013р. банком направлено до суду позовну заяву про стягнення заборгованості з відповідачів, яка була отримана судом 12.02.2013р. (а.с. 2, 37) В судовому засіданні представник позивача також пояснила, що будь-якого рахунку на ім'я відповідачки [PERSON] для погашення заборгованості не відкрито. Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі викладеного, суд вважає, що зі сторони ПАТ „Дельта-Банк" як правонаступника за кредитним договором не були виконані п. п. 7.11 договору щодо належного повідомлення позичальника про зміну умов договору. В свою чергу, [PERSON] надала до суду докази відправлення на адресу TOB «Укрпромбанк» заяв, в яких вона просила повідомити її про переведення її договору іншій організації, а також яким чином їй виконувати свої зобов'язання. Такі листи були направлені нею 18.05.2011р., 10.11.2010р. (а.с. 127-130). На підставі викладеного, суд вважає, що відповідно до ч. 2 ст. 517 ЦК України, відповідачка [PERSON], до лютого 2013р., тобто до фактичного повідомлення про перехід прав та обов'язків за кредитним договором до ПАТ „Дельта-Банк" мало право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові. В той же час, суд вважає, що вищевказана обставина не звільняє відповідачку [PERSON] від виконання свого обов'язку щодо внесення щомісячного платежу, згідно відповідно до 2.4., 2.5 договору. Так, згідно п. 2.4 кредитного договору повернення кредиті здійснюється щомісячно частинами не менш 150 доларів США. Згідно п. 2.6., 2.7 кредитного договору проценти сплачуються позичальником у валюті кредиту виходячи з фактичної кількості днів у місяці та у році. Відповідно до 2.8 сплата комісії за управління кредитом здійснюється щомісячно у національній валюті. Додатком № 1 до кредитного договору визначений графік платежів за договором, в якому також зазначено, що для кредитів виданих строком на більше двох років подорожання кредиту в наступні роки розраховуються аналогічно першим роками та будуть складати щорічно не більше, ніж за другий рік кредитування. (а.с. 13-14). Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] до червня 2010р. виконувала свої зобов'язання за кредитним договором, проте інколи вносила кошти пізніше аніж встановлено графіком. В той же час, вона сплачувала пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань, і фактично станом на червень 2010р. не мала простроченої заборгованості, оскільки останній платіж вона здійснила в червні 2010р. . (а.с. 175-177) Однак після того, будь-яких коштів в рахунок погашення заборгованості не здійснювала, оскільки кошти від нею у відділення банку не приймали. Згідно ч. 1 ст. 537 ЦК України боржник має право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі: 1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов'язання. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що не зверталась до нотаріуса з приводу внесення коштів на депозит. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. На підставі вищенаведеного, суд вважає, що як зі сторони позивача, а так і зі сторони відповідачки були порушені умови зобов'язань, які були визначені у кредитному договорі. В зв'язку з чим, суд вважає, що відсутні підстави для дострокового повернення частини позики, що залишилася, а є підставі для стягнення заборгованості в період з 01.07.2010р. по січень 2013р. включено, тобто до зверненням до суду. Вищевказана заборгованість складається з суми заборгованості за основним кредитом у розмірі 4650 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на день ухвалення рішення сумі у розмірі 60217 гривень 50 копійок, суми заборгованості за відсотками у розмірі 12637 доларів 28 центів США, що еквівалентно за курсом НБУ на день ухвалення рішення сумі у розмірі 163652 гривень 77 копійок, комісію у розмірі 6771 гривень 64 копійки. Сума відсотків розрахована судом відповідно до формули, яка визначена в розрахунку заборгованості станом на 08.04.2014р., тобто сума заборгованості * відсоткову ставку/365 кількість днів періоду нарахування за кожний місяць окремо, детальний розрахунок приєднаний до матеріалів справи. При цьому, суд виходив того, що зобов'язання щодо сплати основного боргу у розмірі 150 доларів США, відповідачка виконувала щомісячно, оскільки до моменту передання прав та обов'язків за кредитним договором вона не мала простроченої заборгованості, враховуючи невиконання зі сторони позивача п. 7.11 договору. Оскільки в розрахунку заборгованості, який був наданий позивачем сума процентів постійно нараховувалась з розміру невиконання зобов'язання у розмірі 41399, 32 цента. Комісія розрахована сумом, враховуючи п. 2.8 кредитного договору, згідно якого сплата комісії за управління кредитом здійснюється щомісячно у національній валюті, згідно курсу НБУ на день укладення договору. Таким чином, суд вважає, що з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» необхідно стягнути суму заборгованості за основним кредитом у розмірі 4650 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на день ухвалення рішення сумі у розмірі 60217 гривень 50 копійок, суму заборгованості за відсотками у розмірі 12367 доларів 28 центів США, що еквівалентно за курсом НБУ на день ухвалення рішення сумі у розмірі 163652 гривень 77 копійок, комісію у розмірі 6771 гривень 64 копійки, а також судовий збір пропорційного задоволеним позовним вимогам. Суд також вважає, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором необхідно залишити без задоволення. Так в судовому засіданні встановлено, що в забезпечення кредитного договору № 395-013/ФКВІП-08 від 18 червня 2008 року між TOB «Українській промисловий банк» та [PERSON] було укладено договір поруки від 18 червня 2008 року. (а.с. 159) Частиною 1 ст. 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч. 2 цієї статті встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Частиною 1 ст. 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Крім того, ч. 4 ст. 559 ЦК України встановлено, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Частиною 1 ст. 615 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. При ч. 1 ст. 654 ЦК України встановленою, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Пунктом 4 договору поруки встановлено, що у випадку невиконання (неналежного виконання) Боржником зобов'язань за Кредитним договором Кредитор повідомляє про це Поручителя шляхом направлення письмової вимоги з зазначенням суми заборгованості та реквізитів рахунків, на які Поручитель зобов'язаний сплатити заборгованість. Судом встановлено, що [PERSON] не був повідомлений позивачем, що до договору від 30.06.2010 року, укладеного між TOB «Укрпромбанк», AT «Дельта Банк» та Національним банком України про передачу активів та кредитних зобов'язань TOB «Укрпромбанку» на користь AT «Дельта Банку». В справі є лише лист № 31.4.-08/2614/10 від 03.08.2010р.. (а.с 178, 179) про направлення даної інформації лише [PERSON], без доказів його вручення. Фактично єдиним доказом направлення претензій [PERSON] є лише лист про зобов'язання дострокового погашення заборгованості, який був датований 28.12.2013р., а фактично відправлений 02.01.2013р. без доказів його вручення. (а.с. 23-26) При цьому, необхідно відзначити, що 30 січня 2013р. банком направлено до суду позовну заяву про стягнення заборгованості з відповідачів, яка була отримана судом 12.02.2013р. (а.с. 2, 37) На підставі викладеного, суд вважає, що оскільки позивач не попередив належним чином поручителя про зміну кредитора за кредитним договором, а також не повідомив своєчасно про неналежне виконання зобов'язань зі сторони Боржника, то відсутні підстави для солідарного стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором. Суд також вважає, що зустрічні позовні вимоги [PERSON], [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Український промисловий банк» про визнання недійсними договору споживчого кредиту, договору іпотеки та договору поруки не підлягають задоволенню за наступних підстав. Так, відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 року та ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши договір кредиту, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору. Зокрема, в матеріалах справи на останній сторінці кредитного договору є підпис позичальника, тобто на момент підписання між сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов цього кредитного договору. В якості забезпечення виконання основного зобов'язання був укладений іпотечний договір № 395-013/ZФКВІП- 08, між TOB «Український промисловий банк» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу - [PERSON], у реєстрі за № 843 від 18 червня 2008р.. (а.с. 155-157) Крім того, на забезпечення кредитного договору № 395-013/ФКВІП-08 від 1S червня 2008 року між TOB «Українській промисловий банк» та [PERSON] було укладено договір поруки від 18 червня 2008 року. (а.с. 159) В обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог відповідачі посилаються на те, що умови кредитного договору не відповідають положенням чинного законодавства, зазначено, що зобов'язання в цьому договорі вказано в доларах США, а відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу проводиться на підставі отримання суб'єктом договірних відносин індивідуальної ліцензії. Суд вважає, що твердження відповідачів не відповідає вимогам законодавства. Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти - це гроші у національній чи іноземній валюті чи їх еквівалент. За положенням ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Але вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законами. Тобто, відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час як обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Згідно абзацу 8 ч. 1 ст. 2 Закону, банківською ліцензією є документ, який видається банкам України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на використання окремих операцій, затвердженим постановою НБУ від 17.07.2001 року № 275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Суд не приймає до уваги посилання представника позивача на п. 1.5 Положення НБУ № 843 від 14.10.2004 року, яким визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк, оскільки статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 визначено, що генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальних ліцензій, на весь період дії режиму валютного регулювання. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Законодавство України чітко визначало правомочність банків на підставі банківської ліцензії надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань, тобто надання кредиту у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Крім того, ч. 2 ст. 192, ч. 2 ст. 524, ч. 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом допускається використання іноземної валюти при виконанні зобов'язань. Отже, чинне законодавство передбачає можливість вираження та виконання зобов'язань у іноземній валюті, у випадках встановлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», операції, визначені пунктами 1-3 частини першої цієї статті (серед яких операції з розміщення залучених коштів в національній та іноземній валюті) належать виключно до банківських операцій, здійснювати, які у сукупності дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію, яку мав ТОВ „Укрпромбанк".. Суд вважає, що вимоги відповідачів відносно того, що умови кредитного договору не відповідають положенням чинного законодавства, оскільки порушують Закон України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року № 1023- ХІІ, суд встановив наступне: Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. В даному випадку посилання позивача на порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а саме відсутність у споживача інформації передбаченої п.п. «д», «е», «ж», «з», «и» цього Закону, не може братись судом до уваги, виходячи з наступного. Дійсно, як зазначив Конституційний Суд України в рішенні від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) - в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХП з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У п. 23 ст. 1 цього ж Закону зазначено, що споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною другою цієї статті встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Таким чином, за ненадання споживачу інформації, передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», може наставати відповідальність, яка встановлена виключно статями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», положення яких не передбачають визнання кредитного договору недійсним. Пунктом 3.4 рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 визначається, що під час укладення кредитного договору позивальник (споживач) протягом певного терміну має право відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо. Як вбачається з тексту оспорюваного договору кредитодавець повідомив споживачеві до укладення договору споживчого кредиту всі його умови, про що в кредитному договорі міститься згода позичальника щодо узгодження усіх істотних умов та відображає повне розуміння предмету та інших питань, зазначених у договорі. На підставі наведеного,

Outcome: partial