Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

У червні 2018 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути із [PERSON] заборгованість на свою користь за кредитним договором № DNHDRF632262294 від 22.03.2012 року у розмірі 22 410 грн. 53 коп. та сплачений судовий збір по справі у розмірі 1 762 грн. 00 коп. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до укладеного договору № DNHDRF632262294 від 22.03.2012 року відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 7 188 грн. 21 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за Договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач ухиляється від виконання зобов'язання, заборгованість не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «ПриватБанк», тому виникла необхідність звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 06.07.2018 року відкрито провадження у вищевказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача відповідно до заяви просив суд розглядати справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву, заяв, заперечень до суду не надав, у зв'язку з чим, враховуючи, що позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Із змісту позовної заяви вбачається, що 22.03.2012 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № DNHDRF632262294, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 7 188 грн. 21 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно з інформацією, викладеною у позовній заяві, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам "Розстрочка" складає між ним та банком Договір. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. 14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та змінено найменування позивача з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк». Позивачем АТ КБ «ПриватБанк» не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами, та відповідно отримання позичальником Умов надання кредиту фізичним особам "Розстрочка", що в сукупності із Заявою, свідчило б про наявність між сторонами договірних відносин про надання банківських послуг. Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам "Розстрочка" не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника, не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України,суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Долучену до позову заяву позичальника на підтвердження позовних вимог суд не може прийняти як належний та допустимий доказ, оскільки його зміст неможливо прочитати. Окрім цього, позивачем замість Умов надання споживчого кредиту фізичним особам "Розстрочка", до позовної заяви було долучено Умови та правила надання банківських послуг, тобто у справі відсутні Умови надання споживчого кредиту фізичним особам "Розстрочка", які містять підпис позичальника, тому суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідач [PERSON] був ознайомлений саме з цими Умовами. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що представник позивача не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх позовних вимог, заявлені позовні вимоги є безпідставним, а тому позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed