Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, посилаючись на те, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 15 жовтня 2010 року, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис за № 578. [INFO] у них народився син - [PERSON], батьками якого в свідоцтві про народження записані вона та відповідач у справі. На дату народження сина, вони з відповідачем проживали в квартирі [ADDRESS], яка належала батькам відповідача. У зв'язку із погіршенням відносин, відсутністю взаєморозуміння їх шлюбні відносини з відповідачем припинились. Кожен із ним має діаметрально протилежні погляди на сім'ю. Так, відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага до дружини, піклування про створення в сім'ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери. В сім'ї часто виникали сварки, в ході яких відповідач нерідко висловлював на її адресу образи та принижував її гідність. З 28 червня 2016 року вони з відповідачем проживають окремо і на її глибоке переконання збереження їх сім'ї в подальшому є неможливим, тому вона наполягає на розірванні шлюбу. Крім того, просить визначити місце проживання їх малолітнього сина [PERSON], [INFO], разом із нею, оскільки проживання дитини саме з матір'ю є для дитини більш прийнятним, при цьому просила врахувати також і те, що відповідач хоча і має постійний заробіток та матеріальне забезпечення, є емоційно не врівноважений, грубий та схильний до образ, має схильність до вживання спиртних напоїв, що може негативно вплинути на вихованні малолітнього сина. Просить також стягнути з відповідача на утримання малолітнього сина [PERSON] аліменти . В подальшому, [PERSON], в заяві від 03 лютого 2017 року, уточнила позовні вимоги та просила суд окрім розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітнього сина з нею та стягнення на його користь аліментів вирішити питання про відібрання дитини у відповідача . Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини з ним, мотивуючи свої вимоги тим, що після укладення шлюбу вони з позивачкою проживали разом в квартирі [ADDRESS], однак внаслідок значного погіршення стосунків з червня 2016 року вони почали проживати окремо. 28 червня 2016 року Позивачка залишила їх постійне місце проживання в квартирі [ADDRESS] та переїхала проживати в квартиру своїх батьків, які мешкають по [ADDRESS]. З листопада 2016 року малолітній син проживає разом із ним в квартирі [ADDRESS] і він повністю опікується малолітнім сином, займається його утриманням та вихованням. Крім того, він має своє житло, має постійне місце роботи, позитивно характеризується за місцем роботи, має можливість забезпечити гармонійний та всебічний розвиток дитини. Оскільки позивачка вихованням та утриманням малолітнього сина не цікавиться, відповідач просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини сина [PERSON] з ним. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представники заявлений позов, із урахуванням подальшого їх уточнення, підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечували та просили суд відмовити в його задоволенні. В ході розгляду справи по суті позивачка [PERSON] надала суду письмову заяву, підтриману її представниками, в якій просила позов в частині про відібрання дитини залишити без розгляду - (т. 1 а. с. 177). Відповідач [PERSON] та його представники заявлений [PERSON] позов визнали частково та не заперечували проти його задоволення лише в частині розірвання шлюбу, щодо визначення місця проживання малолітнього сина з позивачкою та стягнення на її користь аліментів на утримання сина заперечували та просили відмовити в його задоволенні. Зустрічний позов підтримали та просили суд задовольнити його в повному обсязі. Представник третьої особи у судовому засіданні зустрічний позов [PERSON] підтримала, проти задоволення позову [PERSON] в частині визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів заперечувала, а також підтримала Висновок Служби у справах дітей, наданих з питання визначення місця проживання дитини з батьком, просила позовні вимоги [PERSON] задовольнити повністю. Ознайомившись із матеріалами справи, вислухавши пояснення позивачки та її представників, які підтримали заявлений [PERSON] позов та заперечували проти задоволення зустрічного позову, відповідача та його представників, які визнали заявлений [PERSON] позов частково, лише в частині розірвання шлюбу та підтримали зустрічний позов [PERSON] в повному обсязі, представника третьої особи, яка заперечувала проти позову [PERSON] та підтримала зустрічний позов, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі виходячи з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстрований 15 жовтня 2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис за № 578, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (т. 1 а. с. 8). В результаті шлюбних відносин мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження (т. 1 а. с. 9). У червні 2016 року відповідачка [PERSON] пішла з сім'ї та переїхала проживати в квартиру до своїх батьків у м. Києві, де і проживає до цього часу. Даний факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні і був доведений належними доказами. Таким чином, з червня 2016 року сторони однією сім'єю не проживають, спільне господарство не ведуть, шлюбні відносини з цього часу між ними припинені. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з?ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбі, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім?ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з?ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 Сімейного Кодексу України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. В судовому засіданні позивачка наполягала на розірванні шлюбу, оскільки вважає, що їх сім'ю в подальшому зберегти неможливо, відповідач також не заперечував проти розірвання шлюбу. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, той факт, що сім'ю зберегти неможливо, оскільки позивачка та відповідач наполягають на розірванні шлюбу, так як вважаєть, що примирення між ними є неможливим, суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу є підставними та обгрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] та зустрічних позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання дитини, то судом встановлено наступне. Судом встановлено, що після того, як мати дитини пішла з сім'ї у червні 2016 року, малолітній син [PERSON] постійно проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Висновком органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини (протокол засідання Комісії №2 від 08.02.2017 року) від 16.02.2017 року (т. 1 а. с. 174-175) та поясненнями позивачки та відповідача. Відповідач [PERSON] працює, за місцем роботи характеризується позитивно, що підтверджується характеристикою (т. 1 а. с. 170). Як встановлено в судовому засіданні, позивачка [PERSON] з власної ініціативи в червні 2016 року залишила житлову площу, де проживала з відповідачем та малолітнім сином та переїхала проживати в квартиру своїх батьків за адресою - [ADDRESS], де і проживає до цього часу, чого не заперечували в судовому засіданні як позивачка так і відповідач, дана обставина підтверджується також іншими належними доказами, які досліджені в ході судового розгляду. Відповідно до відповіді адміністрації Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Дніпровського району м. Києва" від 07.02.2017 р. за №145 на запит Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації - дитина [PERSON], [INFO] мешкає за адресою: [ADDRESS] та знаходиться під наглядом дільничного лікаря педіатра, останнім часом амбулаторні огляди дитини здійснювалися лікарем педіатром в присутності батька - (т. 1 а. с. 167). Як вбачається із наявного у матеріалах справи Висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини від 16.02.2017 року малолітній [PERSON] проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS]. В квартирі створені належні умови для проживання, хлопчик має все необхідне для виховання та розвитку. З жовтня 2016 року малолітній відвідує дошкільний навчальний заклад Дніпровського району м. Києва. Протягом перебування дитини в дошкільному навчальному закладі дитиною опікується батько, приводить та забирає дитину, відвідує батьківські збори, цікавиться поведінкою та досягненням сина - (т. 1 а. с. 174-175). Статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно Висновку Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 16.02.2017 року № 1306/41/3/103 Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] разом з батьком [PERSON], на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол № 2 від 08.02.2017 року) - (т. 1 а. с. 174-175). Вирішуючи вимоги кожної із сторін суд враховує наступні вимоги закону. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Згідно ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Судом встановлено, що під час спільного проживання сторін по справі, як мати, так і батько, піклувались про свого малолітнього сина, придбаваючи речі та продукти харчування, здійснювали оплату послуг та турбувались про здоров'я дитини, а також виконували всі інші батьківські обов'язки. Разом з тим, після того, як відповідачка у червні 2016 року переїхала на житлову площу своїх батьків, малолітня дитина з листопада 2016 року постійно проживає з батьком, який повністю здійснює опіку над дитиною, доглядає сина, утримує його, піклується його здоров'ям. Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дитини [PERSON] у даний час необхідно, виходячи з прив'язаності його до одного з батьків, враховуючи його вік та потреби у повсякденному житті. Зокрема суд враховує, що дитина після переїзду матері на іншу житлову площу постійно проживає з батьком. При цьому суд враховує можливість батька забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дитини. В той же час судом встановлено, що відповідач має постійне місце роботи, стабільний заробіток, позитивно характеризується за місцем роботи. Будь-яких доказів, що свідчили б про те, що визначення місця проживання дитини разом з відповідачем може зашкодити інтересам дитини, в ході розгляду справи не здобуто. Крім того, Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовими рішеннями, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації. Але даний принцип не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 Сімейного кодексу України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Тим більше, що поняття "розлучення" не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягненню нею віку 14 років. Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, за яких дитині краще проживати з батьком, ніж з матір"ю. Також слід зазначити, що на даний час вік дитини не дозволяє в повній мірі визначити його особливу прихильність до кожного з батьків, але суд враховує, що позивачка має можливість безперешкодно відвідувати дитину, спілкуватися з нею, здійснювати свої батьківські обов'язки та доглядати за дитиною за місцем проживання відповідача. При цьому поведінка в позивачки, яка тривалий час не виконує свої батьківські обов'язки щодо дитини, не намагалася з нею зустрітися, дає підстави суду сумніватися у належній поведінці позивачки щодо подальшого виконання нею своїх батьківських обов'язків, тому суд приходить до висновку про надання можливості виконувати їх саме відповідачу виходячи із інтересів дитини.. Наполягаючи на визначенні місця проживання дитини з батьком, відповідач надав суду відповідні докази того, що за умовами проживання, з урахуванням його доходів, його особистими якостями, обставинами його життя, особливостями його відносин з дитиною, саме він має перевагу перед матір'ю дитини при визначенні місця її проживання. Позивачка у справі, навпаки, жодних доказів своїх переваг перед батьком дитини при визначенні місця проживання дитини суду не надала. Так, обгрунтовуючи позов в частині визначення місця проживання малолітнього сина з нею, на думку суду позивачка не надала суду переконливих доказів того, що має виключні обставини та переваги перед відповідачем аби місце проживання малолітнього сина було визначене саме з нею. Натомість відповідач надав суду довідки про заробітну плату, з характеристики з місця роботи про те, що характеризується позитивно, довідку з Київської міської наркологічної клінічної лікарні "Соціотерапія", що він за даними документації під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває - (т. 1 а. с. 168). В судовому засіданні була допитана психолог [PERSON], яка здійсювала вичення психологічного стану хлопчика [PERSON], 2013 року народження. В судовому засіданні психолог вказала, що оскільки дитина тривалий час проживає спільно з батьком, має вже сталі зв"язки в дошкільному закладі, має своє оточення і змінювати місце проживання дитини, в ситуації, яка склалася в родині [PERSON]-[PERSON], на теперішній час- не можна. За її роботою з дитиною, психолог зробила висновок про те, що хлопчика краще залишити на проживання спільно з батьком. Проте мати обов"язково повинна бути присутньою в житті дитини . Між тим, за положеннями ст. 10, 11, 60 ЦПК України, що встановлюють принципи цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, сторона особисто визначає коло доказів, які вона надає суду, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Суд, дослідивши всі докази в їх сукупності, дійшов висновку, що місцем проживання малолітнього [PERSON], [INFO] повинно бути визначено місце проживання його батька [PERSON], враховуючи характеристики обох батьків, їх матеріальний стан, забезпеченість житлом, моральні якості, відношення до дитини. З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини та враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що зустрічний позов [PERSON] у частині визначення місця проживання дитини разом з ним підлягає задоволенню, при цьому позов [PERSON] у частині визначення місця проживання дитини з нею та стягнення аліментів на утримання сина задоволенню не підлягає. Заперечення позивачки судом до уваги не приймаються з наступних підстав. Так, у своєму позові та поясненнях по справі [PERSON] вказує про те, що під час спільного проживання Відповідач [PERSON] неодноразово принижував її честь та гідність, здійснював моральний тиск і не допомагав у вихованні та догляді за дитиною. Але дані доводи не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Повага до честі і гідності особистості є Конституційною гарантією України, захист якої передбачений чинним законодавством. Жодних звернень до компетентних органів з приводу таких дій Відповідача [PERSON] позивачка не надала. Як встановлено при розгляді справи, під час спільного проживання сторін по справі відповідач [PERSON] був єдиним працюючим в родині та займався її забезпеченням, що підтвердила суду сама позивачка. Також позивачка у своїх поясненнях вказує про те, що малолітній син [PERSON] проживає на даний час з батьком без її згоди. Але слід зазначити, що малолітній син [PERSON] проживає за вказаною адресою з моменту народження, іншого місця проживання не має. За цією ж адресою проживала і позивачка у справі до червня 2016 року. При цьому, позивачка не надала суду належних доказів того, аби відповідач перешкоджав їй у спілкуванні з малолітнім сином. Сам же відповідач пояснив суду, що ніколи не перешкоджав позивачці у спілкуванні з малолітнім сином та немає наміру робити це в подальшому, однак позивачка сама уникає зустрічі із сином, не цікавиться його станом здоров'я. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" батьки, які проживають окремо від дитини, зобов"язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Частинами 1, 2 статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов"язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. З наведених вище норм діючого законодавства можна зробити висновок, що сторони по справі зобов'язані здійснювати свої батьківські обов'язки щодо дитини, мають право на спілкування з дитиною, її виховання. Відповідно до ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Тобто права та обов'язки матері та батька щодо дитини є рівними навіть тоді, коли вони не є подружжям. На обсяг батьківських прав та обов'язків не впливає та обставина, що один із батьків проживає окремо від дитини. Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ч. 3 ст. 9 Конвенції проголошує правило про те, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. При вирішенні даного спору суд виходить з того, що Декларація прав дитини прийнята Організацією Об'єднаних Націй не є міжнародним договором в розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України "Про міжнародні договори", а тому має рекомендаційний характер та фактично, не є частиною національного законодавства України. Натомість Конвенція про права дитини є міжнародним договором і саме її норми застосовуються в даному випадку судом, як частина національного законодавства. При цьому, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці керується саме вищезгаданими приписами Конвенції та покладає в основу своїх рішень принцип дотримання "якнайкращих інтересів дитини". Враховуючи вищевикладене, вимоги діючого законодавства та норм міжнародного права суд приходить до висновку про підставність та обґрунтованість зустрічних позовних вимог [PERSON], а тому вважає, що зустрічні позовні вимоги про визначення місця проживання з батьком дитини підлягають задоволенню. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі з підстав, зазначених вище. Вимоги [PERSON] про негайне відібрання дитини слід залишити без розгляду, у відповідності до вимг ст. 207п.5 ЦПК України, оскільки позивачкою подане про це відповідне клопотання. На підставі викладеного та

Outcome: partial