Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-04 00:00:00

Позивач ПАТ «Комерційний Банк «ПриватБанк» 14.04.2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 8 232 430,45 грн. та судових витрат. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору №K2P6GK02830004 від 16.08.2007 року [PERSON] 16.08.2007 року отримала кредит у розмірі у розмірі 130000,00 Доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в строки та в порядку, встановленому договором, терміном до 14.08.2037 року. У забезпечення виконання умов кредитного договору, між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якої поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником. Однак, у порушення умов договору свої зобов'язання вона належним чином не виконала у зв'язку з чим у неї перед Банком, станом на 27.02.2015 року, виникла заборгованість у розмірі 296557,29 доларів США, яка складається з наступного: 6600,01 [Долар США] прострочена заборгованість за кредитом; 115134,68 [Долар США] - заборгованість по процентам за користування кредитом; 20964,50 [Долар США] - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 139727,75 [Долар США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до Договору: 9,01 [Долар США] штраф (фіксована частина); 14121,35 [Долар США] - штраф (процентна складова). На даний час позичальниця ухиляється від виконання своїх зобов'язань, заборгованості за договором не погашає, чим порушує права Банку. За вказаних обставин банк звернувся до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 08.05.2015 року провадження у справі було відкрито. Ухвалою суду від 15.06.2015 року цивільну справу було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 17.09.2015 року за клопотання представника [PERSON] було призначено у цивільній справі судову економічну експертизу. 28.01.2016 року матеріали цивільної справи були повернуті до суду разом з повідомлення №6121/6122 судового експерта про неможливість дачі висновку експертизи. Ухвалою суду від 01.02.2016 року провадження у справі було відновлено. Ухвалою суду від 15.03.2016 року провадження у справі було зупинено до набрання законної сили рішення по цивільній справі\~ №759/17116/15-ц за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи Національний банк України, [PERSON] про розірвання кредитного договору яка знаходиться на розгляді в Святошинському районному суді м. Києва (с. Морозов М.О.). 04.10.2017 року на запит суду надійшла відповідь зі Святошинського районного суду м. Києва з додатком у вигляді рішення про відмова у задоволенні позову [PERSON], ухваленого по цивільній справі № 759/7116/15, з відміткою про набрання ним законної сили. 05.10.2017 року до суду також надійшло клопотання від представника банку про відновлення провадження по вищезазначеній справі. Ухвалою суду від 06.10.2017 року провадження у справі було відновлено. 24.10.2017 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] (по довіреності від 16.06.2015 року) надав до суду заяву про застосування строків позовної давності, мотивуючи тим, що позовна заява була подана до суду 14.04.2015 р., а останній платіж згідно виписки Банка про погашення кредиту від 06.07.2016 р. № 2601887 позичальником [PERSON] було здійснено 13.12.2011 р.. Жодних платежів після цієї дати ні позичальник, ні поручитель не здійснювали, у звязку з чим при відсутності платежу з наступного дня позивачу стає відомо про порушення його права і починається дія річного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів щодо стягнення пені, штрафів. Таким чином, строк позовної давності сплинув 15.01.2012 р. по стягненню: 139 727,75 пеня за несвоєчасне виконання зобовязань, 9,01 доларів США штраф (фіксована частина); 14 121,35 доларів США штраф (процентна складова). Також вказував, що останній платіж згідно виписки Банка про погашення кредиту від 06.07.2016 р. № 2601887 позичальником було здійснено 13.12.2011 р., тобто з 16.01.2012 р. Позивач знав про своє порушене право, однак протягом тривалого часу більш трьох років не звертався до суду за захистом свого порушеного права. Таким чином термін позовної давності сплив 16.01.2015 р. щодо стягнення: 6 600,01 доларів США простроченої заборгованість по кредиту; 115 134,68 доларів США відсотків за користування кредитом; 20 964,50 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом. На підставі цього просив відмовити в задоволенні позову. 15.01.2018 року від [PERSON] надійшла заява про застосування строків позовної давності, яка мотивована тим, що позовна заява була подана до суду 14.04.2015 р., а останній платіж згідно виписки Банка про погашення кредиту від 06.07.2016 р. № 2601887 нею було здійснено 13.12.2011 р.. Жодних платежів після цієї дати ні вона, ні поручитель не здійснювали, у звязку з чим при відсутності платежу з наступного дня позивачу стає відомо про порушення його права і починається дія річного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів щодо стягнення пені, штрафів. Таким чином, строк позовної давності сплинув 15.01.2012 р. по стягненню: 139 727,75 пеня за несвоєчасне виконання зобовязань, 9,01 доларів США штраф (фіксована частина); 14 121,35 доларів США штраф (процентна складова). До того ж останній платіж згідно виписки Банка про погашення кредиту від 06.07.2016 р. № 2601887 нею як позичальником було здійснено 13.12.2011 р., тобто з 16.01.2012 р. Позивач знав про своє порушене право, однак протягом тривалого часу більш трьох років не звертався до суду за захистом свого порушеного права. Таким чином термін позовної давності сплив 16.01.2015 р. щодо стягнення: 6 600,01 доларів США простроченої заборгованість по кредиту; 115 134,68 доларів США відсотків за користування кредитом; 20 964,50 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом. На підставі цього просить відмовити в задоволенні позову. У судове засідання 07.05.2018 року представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» не з'явився, надав суду заяву, в якій просить розглядати справу за відсутності представника позивача. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, представник відповідачів надав суду заяву, в якій просить розглядати справу за відсутності представника відповідачів. Також 07.05.2018 року до суду надійшли додаткові пояснення від представника відповідача, згідно яких додатково зазначив, що предмет позову у справі №359/4763/2013-ц ніяким чином не стосується позову від 14.04.2015 року, предметом якого є стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому вважає, що строк позовної давності не переривався. Також посилався на те, що порука [PERSON] за договором № K2P6GK02830004/01 є припиненою на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки банк не предявив вимоги до поручителя в 6-місячний строк. Розгляд справи, призначений 07.05.2018 року, був відкладений у звязку з неявкою учасників справи. Розгляд справи, призначений на 31.05.2018 року, був відкладений за клопотанням представника банку у звязку з її зайнятістю в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції. У судове засідання 05.07.2018 року сторони не зявились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. У матеріалах справи наявні заяви від представника банку та представника [PERSON], згідно яких просили справу розглядати за їх відсутності. У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У звязку з викладеним та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 16.08.2007 року між Банком «Приватбанк», назва якого змінена на Публічне акціонерне товариство «Приватбанк» (далі по тексту - ПАТ «Приватбанк»), та [PERSON] укладено кредитний договір № K2P6GK02830004, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 316345,40 доларів США на придбання у власність житлового будинку та зобов'язалась використати кредит за цільовим призначенням, своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості та 0,2% від суми виданого кредиту щомісячно за надання фінансового інструменту, а також здійснювати повернення наданого їй кредиту у розмірах та у строки, передбачені договором, і виконувати інші умови договору. Пункт 7 кредитного договору «особливі умови» містить наступні умови договору: мету надання кредиту - покупка житлового будинку , форми його забезпечення - договір іпотеки, розмір процентів за користування кредитом - 0,84 % та 0,2 % ; суму кредиту - 316345,40 доларів США, строк, на який надається кредит\~\~- з 14.08.2007 р. по 14.08.2037 р., детальний розпис загальної вартості платежів за договором - 2515,91 доларів США, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту, процентів, комісійних винагород, що вносяться щомісячно з 10 по 15 число кожного місяця, можливість дострокового повернення кредиту та його умови та умови при порушенні позичальником сплати чергових платежів. На забезпечення виконання позичальником взятих за вищевказаним кредитним договором зобов'язань 17.08.2007 року між тими самими сторонами укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського нотаріального округу [PERSON] зареєстрований в реєстрі за № 4315, 4316. Також між банком та [PERSON] 16.08.2007 р. укладено договір поруки №K2P6GK02830004/01 в забезпечення виконання [PERSON] вищезазначеного кредитного договору. Згідно до п.2 вказаного договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, винагороджень, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Відповідно до вимог ст.ст. 610, 554 Цивільного кодексу України, боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. Згідно з п.5,6 Договору поруки, у разі невиконання боржником будь-якого зобовязання, передбаченого п.1 вказаного договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобовязань. Поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п'яти календарних днів з моменту її отримання. Публічне Акціонерне Товариство "ПриватБанк" є правонаступником прав та обов'язків Закритого Акціонерного Товариства комерційний банк "ПриватБанк", у зв'язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 р. змінено найменування Позивача з Закритого акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО [PERSON] "ПРИВАТБАНК", про що зазначено у п.1.1. Статуту ПАТ КБ "ПриватБанк", який додається до позовної заяви. 17.07.2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін (номер запису в ЄДРПОУ 12241050038006727). Кредитним договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Згідно зі ст.\~629\~ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною 2ст.\~1054\~ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч.2ст.\~1050\~ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Відповідно до ст.ст..525,526\~ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ч.1ст.\~1050\~ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Підставою звернення банку до суду з відповідним позовом стало те, що у порушення умов договору свої зобов'язання позичальник належним чином не виконала, у зв'язку з чим у неї перед Банком виникла заборгованість. Згідно розрахунку, наданого банком, станом на 27.02.2015 року, заборгованість відповідачки становить у розмірі 296557,29 доларів США, яка складається з наступного: - 6600,01 [Долар США] прострочена заборгованість за кредитом; - 115134,68 [Долар США] - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 20964,50 [Долар США] - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 139727,75 [Долар США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до Договору: - 9,01 [Долар США] штраф (фіксована частина); 14121,35 [Долар США] - штраф (процентна складова). Отже, позивач зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав Відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Договору. Відповідач свої зобовязання виконав не в повному обсязі, не надавав своєчасно, згідно графіку, Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором № K2P6GK02830004 від 16.08.2007 року. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитом, штрафу (комісій), заявлені обґрунтовано, так як це передбачено укладеним договором та діючим законодавством. Між тим, у ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Договором поруки № K2P6GK02830004/01 від 16.08.2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], строк, після закінчення якого порука за цим договором припиняється, не визначено, оскільки у п. 11 цього договору встановлено, що він діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором. За змістом ч. 1 ст. 251, ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка неминуче має настати. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої ним у постанові від 10 вересня 2014 року у справі №6-32цс14, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. У постанові від 02 вересня 2015 року у справі №6-1077цс15 Верховний Суд України зазначив, що при вирішенні спорів щодо дії договору поруки суд має враховувати те, що згідно із ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором, строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту порушення позичальником строку виконання зобовязання згідно з такими умовами. Згідно із правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14 та від 11 листопада 2015 року у справі №6-2056цс15, строк дії поруки не є строком для захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. Верховний Суд України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14 вказав на те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням. За умовами п. 7.1 кредитного договору [PERSON] зобовязувалася погашати заборгованість за кредитом з 10 до 15 числа кожного місяця у сумі 2515,91 доларів США . Судом встановлено, що останній платіж на погашення заборгованості за кредитним договором [PERSON] було внесено 13.12.2011 року. З того часу Позичальник своїх зобовязань за кредитним договором не виконувала взагалі, будь-які платежі за кредитним договором не вносила. Відповідно до п. 6 договору поруки поручитель зобовязаний виконати зобовязання вказані в письмовій вимозі Кредитора, на протязі 5 календарних днів з моменту отримання вимоги про виконання зобовязань. Виходячи з наведеного, положень ст. 526, ч. 4 ст. 559 ЦК України, суд вважає, що вимога до [PERSON] як поручителя про виконання ним солідарно із позичальником [PERSON] зобовязань за кредитним договором повинна була бути предявлена до суду протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (яким є 15 січня 2012 року), тобто у строк до 15 липня 2012 року, оскільки згідно із умовами кредитного договору погашення кредиту здійснюється періодичними платежами з 10 до 15 числа кожного місяця. Проте, банк з вимогами до поручителя не звертався аж до 14.04.2015 року (дати, коли було предявлено даний позов). Враховуючи викладене, суд дійшов до висн овку, що строк на предявлення позову до Поручителя [PERSON] з вимогою про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором сплинув, оскільки порука за договором поруки №K2P6GK02830004/01. 16.08.2007 року є припиненою в силу ч.4 ст. 559 ЦК України, тому позов у частині вимог до [PERSON] як поручителя задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна\~\~особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом\~\~своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.\~257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За правилами частини другої та третьої статті 264\~ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. За матеріалами справи встановлено, що в листопаді 2012 року позивач звернувся з позовом до відповідача [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16.08.2007 року, в розмірі 292 051,82 доларів США. 04.10.2013 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області було ухвалено рішення про задоволення позовних вимог про звернення стягнення на іпотечне майно (а.с.171). Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.01.2014 року рішення Бориспільского міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові Публічному акціонерному товариству [PERSON] банк «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі (а.с.172-173). Таким чином, суд вбачає, що пред'явленням банком позову до відповідача [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, строк позовної давності перервався, починаючи з платежів за листопад 2009 року. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Тобто новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг наступного дня після предявлення позову (тобто з листопада 2012 року). Зазначене відповідає позиції ВСУ, викладеній у постанові від 23 травня 2018 року по справі № 643/2362/14-ц. Отже, з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом, процентами та комісією за користування кредитом банк звернувся до суду у межах строків позовної давності. Між тим, до таких вимог банку як про стягнення пені та штрафів за чинним законодавством передбачено спеціальну позовну давність в один рік. Згідно із частинами четвертою, пятою статті 267 ЦК України\~сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судового рішення. Представником відповідача та [PERSON] до суду було заявлено клопотання про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності. Таким чином, суд вбачає, що вимоги банку про стягнення з позичальника пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором підлягають задоволенню у межах строків позовної давності, тобто за рік, у сумі 69\~973, 54 [Долар США]. У частині вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення штрафів: фіксованої частини у розмірі 9,01 дол. США та процентної частини у розмірі 14\~121, 35 дол. США суд відмовляє з урахуванням наступного. Пунктом 5.4 кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником строків платежів за будь-яким грошовим зобовязанням, передбачених даним договором біль, ніж на 30 днів, у звязку з чим банк буде змушений буде звертись до суду, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. Між тим, банк необґрунтовано предявив до стягнення фіксовану частини штрафу в іноземній валюті, що суперечить умовам договору. Крім того, за положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобовязання, виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобовязання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Згідно зі статтею другою Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України). Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобовязання визначено у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобовязання (у банку - отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Відповідна правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 12.07.2017 р. в рамках справи\~ №6-708цс17. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, судове рішення не може змінювати грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті, тобто воно залишається грошовим зобовязанням в іноземній валюті, а отже, сума, що підлягає стягненню за виконавчим листом, обчислюється в іноземній валюті, яка конвертується в\~ національну валюту на день здійснення платежу. Відповідна правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 01.11.2017 року у справі № 6-1063цс17. Відповідно до ч.1ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] суд вважає за можливе задовольнити частково на підставі доказів та матеріалів, наявних на час розгляду справи, та вважає за можливе стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором саме у іноземній валюті у сумі 212\~672\~(двісті\~дванадцять тисяч\~шістсот сімдесят\~два)\~доларів США\~73\~центів,\~яка складається\~з наступного: - 6 600,01 [Долар США] прострочена заборгованість за кредитом; - 115 134,68 [Долар США] - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 20 964,50 [Долар США] - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 69\~973, 54 [Долар США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Судом встановлено, що внаслідок неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору, позивач поніс витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654, 00 грн., що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням від 30.03.2015 року (а.с.23). На підставі викладеного,

Outcome: partial