Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову, посилаючись на те, що на підставі Договору купівлі-продажу від 28.05.2011, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ЯковлевоюІ.М. та зареєстрованому в реєстрі під № 1558, позивач [PERSON] є власником 1\\2 частини квартири [ADDRESS] . Крім того, відповідно до Договору купівлі-продажу Ѕ частини квартири від 26 вересня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Римською А.В. та зареєстрованого в реєстрі під № 1157, позивач [PERSON] є власником 1\\2 частини квартири [ADDRESS] . Тобто позивач є власником квартири в цілому. [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13.08.2018 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідач [PERSON] є колишнім співвласником Ѕ частини квартири [ADDRESS] та колишнім чоловіком позивача. Після укладання договору купівлі-продажу Ѕ частини вищезазначеної квартири, а саме після 26.09.2018, відповідач квартирою не користується, проте його реєстрація місця проживання не дозволяє позивачу володіти, користуватися та розпоряджатися на власний розсуд своєю власністю, тому позивач просила суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.12.2020, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Скрипник О.Г. Ухвалою від 24.12.2020 відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01.2021, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Богун О.О. у зв`язку з перебування судді Скрипник О.Г. у відрядженні. Ухвалою від 13.01.2021 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 11 травня 2021 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення. В судове засідання позивача не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, надавши до суду заяву з проханням розглядати дану справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяву про розгляд справи за її відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії"). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу Ѕ частини квартири від 26 вересня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Римською А.В. та зареєстрованого в реєстрі під № 1157, позивач [PERSON] є власником 1\\2 частини квартири [ADDRESS] . Тобто позивач є власником квартири в цілому. [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13.08.2018 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідач [PERSON] є колишнім співвласником Ѕ частини квартири [ADDRESS] та колишнім чоловіком позивача. Після укладання договору купівлі-продажу Ѕ частини вищезазначеної квартири, а саме після 26.09.2018, відповідач квартирою не користується, проте його реєстрація місця проживання не дозволяє позивачу володіти, користуватися та розпоряджатися на власний розсуд своєю власністю, тому позивач просила суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за №9730 від 16 жовтня 2020 року, виданої Управлінням «Центр надання адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . (а.с.8). Відповідач [PERSON] квартирою не користується, проте його реєстрація місця проживання не дозволяє позивачу володіти, користуватися та розпоряджатися на власний розсуд своєю власністю, на теперішній час в квартирі не проживає. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки відповідач втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Згідно зі ст. 141 ЦПК України? суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат у розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved