Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

[PERSON] у січні 2014 року звернулася до суду з позовом до ПАТ "Будівельне управління № 813" (далі - БУ) про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди. Позивачка мотивує свої вимоги тим, що вона з 14 травня 2008 року працювала в ПАТ "Будівельне управління № 813", 20 вересня 2013 року її було звільнено з посади провідного інженера виробнично-технічного відділу товариства наказом № 235-п відповідно до ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. В день звільнення позивачка отримала наказ №9-р про видачу їй одноразової допомоги у розмірі 2-х середньомісячних заробітних плат за останній рік праці в сумі 14 564,00 грн. Однак, розрахунок по заробітній платі та одноразову допомогу вона не отримала й досі, хоча трудову книжку та відповідні накази отримала в день звільнення. Вважає, що дії відповідача спричиняють їй моральну шкоду, а саме: принижують її та завдають їй душевні страждання. Просить стягнути з БУ недоплачену одноразову допомогу у розмірі - 14 564,00 грн, середній заробіток за весь час вимушеної затримки у розмірі не менше 36 689,04 грн, вихідну допомогу у розмірі 22 166,10 грн та моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. Сторони у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, кожен окремо надали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Представник позивачки [PERSON] надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача Жежера А.В. у наданих письмових запереченнях позов визнав частково, не заперечував проти стягнення з БУ на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 5 880,30 грн, в іншій частині позову просив відмовити. Дослідивши доводи позовної заяви та заперечень, письмові докази, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи установлено, що позивачка [PERSON], [INFO] (а.с.4-7), у період з 14 травня 2008 року по 20 вересня 2013 року працювала у БУ, звільнена з посади провідного інженера виробничо-технічного відділу за ст.38 КзПП України за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію (а.с. 8-9, 12-14). Наказом БУ від 20 вересня 2013 року № 9-р наказано видати [PERSON] у зв'язку з досягненням пенсійного віку і розірвавшій трудові відносини з виходом на пенсію одноразову допомогу в розмірі 2-х середньомісячних заробітних плат за останній рік роботи у розмірі 14 564 грн (а.с. 10). Заборгованість з заробітної плати була сплачена БУ позивачці поетапно: 09 жовтня 2013 року - заробітна плата за липень 2013 року у розмірі 4 617,80 грн; 18 жовтня 2013 року: за липень 2013 року у розмірі 4 617,80 грн, за серпень 2013 року - 2 725,24 грн, за вересень 2013 року - 404,01 грн (а.с. 41-47). Згідно із ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, які розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. У відповідності до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом установлено, що між сторонами склалися трудові правовідносини, позивачка працювала у БУ у період з 2008 по 2013 рік та 20 вересня 2013 року була звільнена у відповідності до ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, однак розрахунок при звільненні, розмір якого визначений відповідачем, отримала 18 жовтня 2013 року. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Стосовно вимог про стягнення одноразової допомоги у зв'язку з досягненням пенсійного віку та розірванням трудових відносин З наданого позивачкою копією наказу БУ від 20 вересня 2013 року № 9-р вбачається, що адміністрацією БУ відповідно до умов Колективного договору та Закону України "Про основні засади соціальної захищеності ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні" наказано видати [PERSON] у зв'язку з досягненням пенсійного віку і розірвавшій трудові відносини з виходом на пенсію одноразову допомогу в розмірі 2-х середньомісячних заробітних плат за останній рік роботи у розмірі 14 564 грн (а.с. 10). Таке рішення повністю узгоджується з п.8.9 Колективного договору БУ, який передбачає, що при досягненні працівником пенсійного віку й розірванні трудових відносин у зв'язку з виходом на пенсію Адміністрація виплачує одноразову допомогу при стажі роботи від 5-ти до 10-ти років у розмірі 2-х середньомісячних заробітних плат за останній рік (а.с. 48-60). Суд доводи відповідача про те, що видання наказу № 9-р від 20.09.2013 року не відповідає положенням Колективного договору у зв'язку досягненням позивачкою пенсійного віку не 20 вересня 2013 року, а 21 липня 2013 року, знаходить необґрунтованими, оскільки наказ, виданий адміністрацією БУ про виплату одноразової допомоги у зв'язку з виходом на пенсію, на час розгляду справи недійсним не визнаний та не скасований. Щодо заперечень відповідача про те, що п.8.9 Колективного договору щодо виплати одноразової допомоги у зв'язку з виходом на пенсію застосовується лише у разі одночасного настання двох подій: досягнення пенсійного віку й розірвання саме у цей день трудового договору суд розцінює критично, оскільки у Колективному договорі про такі обставини не зазначено, а у наказі № 253-п від 20.09.2013 року зазначено, що [PERSON] звільнена за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. При цьому суд враховує, що пенсійний вік досягнутий позивачкою під час роботи на даному підприємстві. У відповідності до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року № 13, при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено у тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість відмови БУ у виплаті одноразової грошової допомоги [PERSON] у зв'язку з досягненням пенсійного віку та припиненням трудових відносин, що передбачено вимогами п.8.9 Колективного договору та ст.15 Закону України "Про основні засади соціальної захищеності ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні". При цьому суд враховує, що п.8.9 Колективного договору не містить в собі будь-яких застережень щодо можливості обмеження чи позбавлення даного виду виплат, як, наприклад, зафіксовано у п.8.7 даного Колективного договору. Зазначена одноразова грошова допомога не відноситься до фонду заробітної плати, тому до позовних вимог про стягнення такої суми застосовуються положення ч.1 ст.233 КЗпП України, яка передбачає, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Судом установлено, що відповідач, у порушення вимог ст.116 КЗпП України не видав у день звільнення позивачці розрахунок, а також до здійснення його виплати не повідомив позивачку у письмовій формі про нараховані суми, належні їй при звільненні. Не оспорювану підприємством суму, належну позивачці від підприємства при звільнені, остаточно було виплачено 18 жовтня 2013 року, позов до суду пред'явлений [PERSON] 09 січня 2014 року, який зданий на пошту 31 грудня 2013 року (а.с. 15). Таким чином, суд у відповідності до вимог п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 (зі змінами) приходить до висновку, що позивачкою строк звернення до суду з вимогами про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні не пропущений. На підставі вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про стягнення з БУ одноразової грошової допомоги у зв'язку з досягненням пенсійного віку та розірванням трудових відносин у розмірі 14 564,00 грн цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Стосовно вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги У відповідності до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, оскільки судом встановлено, що розрахунок при звільненні не було виплачено позивачці з вини відповідача, суд вважає, що вимоги [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню. Питання розрахунку та виплати середнього заробітку за час затримки регулюється порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 зі змінами та доповненнями. Так, у відповідності до абз.3 п.2 розділу 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з абз.1 п.8 розділу 4 Порядку сума виплати обраховується наступним чином: сума заборгованості дорівнює заробітній платі за два останні календарні місяці, що передують місяцю звільнення (у даному випадку - це липень та серпень 2013 року), поділена на кількість робочих днів фактично відпрацьованих впродовж 2-х календарних місяців, що передують місяцю звільнення, та помножена на кількість днів затримки здійснення, враховуючи день виплати, належних до оплати робочих днів. При цьому абз.2 п.4 Порядку визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Таким чином, при визначенні розміру даної виплати суд виходить з розміру заробітної плати, нарахованої позивачці за останні два місяці роботи, що передують місяцю звільнення - у липні та серпні 2013 року, які після проведених необхідних відрахувань становлять: у липні 2013 року - 6664,02 грн за 20 робочих днів; у серпні 2013 року - 3366,99 грн за 9 робочих днів. Також суд вважає, що часом затримки розрахунку слід вважати період з дня звільнення по день проведення остаточного розрахунку включно, тобто з 20 вересня по 18 жовтня 2013 року, що становить 30 днів. Таким чином, розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку становить 10 377,00 грн без урахування податків та інших обов'язкових платежів, виходячи з наступного розрахунку: 6664,02 + 3366,99 = 10 031,01 грн 10 031,01 / 29 = 345,90 грн/день 345,90 х 30 = 10 377,00 грн. Вказану суму суд вважає за необхідне стягнути без здійснення відрахувань на оплату податків та інших обов'язкових платежів, оскільки їх здійснення належить до компетенції бухгалтера, що нараховує заробітної плати. Суд доводи позивачки щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням індексу інфляції знаходить необґрунтованими, оскільки у відповідності до п.2 Положення про порядок компенсації працівникам втрат частини заробітної плати через порушення строків її виплати, затвердженого Постановою КМУ від 20 грудня 1997 року № 1427, така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівнику за період роботи, починаючи з 01 січня 1998 року, якщо індекс інфляції на споживчі товари і тарифи на послуги зріс більше ніж на 1 %. Індекси цін на споживчі товари і тарифи на послуги протягом липня-жовтня 2013 року зросли менше ніж на 1%. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги, стягненню підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10 377,00 грн без урахування податків. Стосовно вимог щодо стягнення вихідної допомоги у розмірі не менше 3-х середньомісячних заробітних плат Позивачка, обґрунтовуючи свої вимоги в цій частині позову, посилається на положення ст.44 КЗпП України, яка передбачає, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. При цьому позивачка зазначає, що оскільки їй у день звільнення не було проведено повний розрахунок та не виплачено всіх сум, що їй належать при звільненні, відповідачем порушено законодавство про працю, а тому вона, як звільнена на підставі ст.38 КЗпП України, має право на отримання такої вихідної допомоги. Суд не погоджується з такими доводами позивачки й вважає, що заперечення відповідача з цього питання є цілком обґрунтованими та правомірними. Так, з копії наказу № 253-п від 20 вересня 2013 року вбачається, що [PERSON] звільнено на підставі її заяви у відповідності до ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, але жодним чином не за власним бажанням у зв'язку з порушенням власником або уповноваженим органом законодавства про працю. Так ч.3 ст.38 КЗпП України передбачає право працівника на розірвання трудового договору у визначений ним строк за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Абз.4 п.11 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року № 13, визначено, що вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку стягується на користь працівника у разі, якщо трудовий договір розривається на вимогу працівника внаслідок порушення роботодавцем законодавства про охорону праці, тобто порушення роботодавцем трудового законодавства є первісним та причиною звільнення працівника. У даному випадку розірвання трудового договору відбулося за власним бажанням працівника [PERSON] у зв'язку з виходом на пенсію, а тому дія ст.44 КЗпП України на дані правовідносини не розповсюджується. Порушення роботодавцем трудового законодавства у подальшому після звільнення позивачки є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення вихідної допомоги у відповідності до ст.44 КЗпП України задоволенню не підлягають. Стосовно вимог про стягнення моральної шкоди Відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки судом встановлено, що належні позивачці суми при звільненні не було виплачено своєчасно та у повному обсязі з вини відповідача, суд вважає, що такими діями БУ порушило права та інтереси [PERSON], що потребувало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, тому її позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує ступінь вини відповідача, характер та тривалість моральних страждань позивачки та інші обставини, й знаходить достатньою суму 1 000 грн. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Так, на користь позивачки підлягає стягненню з БУ одноразова допомога у розмірі 14 564,00 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 10 377,00 грн без урахування податків та інших обов'язкових платежів та моральна шкода у розмірі 1 000,00 грн. Згідно з ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, воно стягується з відповідача в доход держави пропорційно до задоволеної частини вимог. Таким чином, з відповідача, з якого стягнуто 24 941,00 грн за майновими вимогами, у доход держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 249,41 грн, а за вимогами немайнового характеру, якими є вимоги про відшкодування моральної шкоди, - 243,60 грн.

Outcome: partial