Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Виклад позицій позивача та відповідача. 28 січня 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до селянського фермерського господарства "ВИД" (далі СФГ "ВИД") про визнання недійсним договору оренди землі від 15 вересня 2011 року, укладеного в с.Кукули Піщанського району Вінницької області між нею, [PERSON] , та СФГ "ВИД" на оренду земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Кукулівської сільської ради, кадастровий номер 0523281600:02:001:0119, площею 2,3603 га, нормативно-грошова оцінка якої складає 41424,67 грн., строк дії договору 10 років, та про зобов`язання СФГ "ВИД" повернути її як власнику земельну ділянку, кадастровий номер 0523281600:02:001:0119, площею 2,3603 га, призначену для товарного сільськогосподарського виробництва. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, наполягала на їх задоволенні, пояснивши суду, що її на праві власності належить земельна ділянка площею 2,3603 га, кадастровий номер 0523281600:02:001:0119, державний акт №665738, виданий 03 серпня 2012 року. Дану земельну ділянку вона успадкувала після смерті свого батька [PERSON] , померлого [INFO] . В обгрунтування позову вказала, що згідно договору оренди землі, складеного 15 вересня 2011 року між нею та орендарем СФГ "ВИД", було передано в строкове платне користування вказану земельну ділянку сільськогосподарського призначення, однак даний договір був укладений до того часу, як вона стала власником земельної ділянки, а тому він є нікчемним. Крім того, стверджує позивач, вказаного договору оренди землі вона не укладала та не підписувала, про реєстрацію договору відповідач її не повідомляв, доказом того, що вона не підписувала оспорюваного догвору є висновок судової почеркознавчої експертизи та оригінал договору оренди землі від 15 вересня 2011 року, які наявні в матеріалах іншої цивільної справи №142/1095/18. Вважає, що відповідач впродовж майже десяти років користується її земельною ділянкою безпідставно, при цьому виплачує її орендну плату, визначену умовами договору, однак вказаний розмір оренди щодо неї є несправедливим, адже іншим власникам той самий орендар, відповідач по справі, виплачує більшу орендну плату, тому просить повернути її вказану земельну ділянку, незважаючи на те, що термін дії договору закінчується 15 вересня 2021 року.У своїх вимогах позивач продемонструвала стійке волевиявлення щодо повернення її земельної ділянки, яку вона бажає обробляти самостійно. Позивач наполягала на стягненні судових витрат по даній справі та по справі №142/1095/18, в якій наявні витрати на проведення почеркознавчої експертизи, та матеріали якої вона просила оглянути в судовому засіданні. Відповідач відзиву на позовну заяву не подав. Представник відповідача СФГ "ВИД", адвокат Купрій О.М. в судовому засіданні позовних вимог не визнав, вказавши на невірно обраний позивачем спосіб захисту її прав та інтересів. При цьому вважає, що відповідач не порушив будь-яких законних прав та охоронюваних законом інтересів позивача, своєчасно та в повному, обумовленому договором оренди розмірі, виплачував та виплачує [PERSON] орендну плату, з чим погодилась в судовому засіданні і сама позивачка. Вважає, що причиною звернення до суду є та обставина, що сторони не домовились про збільшення орендної плати, судова почеркознавча експертиза, на яку посилається [PERSON] , не доводить факту підписання договору оренди не позивачем, а іншою особою, тому позовні вимоги вважає безпідставними та просить в задоволенні позову відмовити повністю. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 13 лютого 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 10 серпня 2020 року ухвалою суду підготовче засідання закрито та призначено справу до розгляду по суті. За клопотання позивача судом витребувано з Піщанського районного суду Вінницької області цивільну справу №142/1095/18 для дослідження в судовому засіданні висновку судової почеркознавчої експертизи, на яку в позовній заяві посилається позивач, та оригіналу оспорюваного договору оренди землі від 15 вересня 2011 року. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Кукулівської сільської ради Піщанського району Вінницької області, кадастровий номер 0523281600:02:001:0119, площею 2,3603 га, нормативно-грошова оцінка якої складає 41424,67 грн. Право власності [PERSON] підтверджується державним актом №665738 та набуте на підставі рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 19 вересня 2011 року, справа №2-291/11, внаслідок оформлення [PERSON] права на спадщину після смерті її батька [PERSON] , померлого [INFO] , який був власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Кукулівської сільської ради Піщанського району Вінницької області, кадастровий номер 0523281600:02:001:0119, площею 2,3603 га. Право власності на земельну ділянку померлого [PERSON] доводиться копією Державного акту Серії ВН №089558 на а.с.5. Державний акт на право власності на земельну ділянку [PERSON] за №665738 був оглянутий в судовому засіданні в оригіналі, який надала позивач, оскільки наявна копія на а.с.6 має низьку якість, місцями неможливу для прочитання, однак інші реквізити даного документу, в тому числі кадастровий номер земельної ділянки 0523281600:02:001:0119, не створюють сумнівів у суду в тому, що позивач [PERSON] є власником саме вказаної земельної ділянки, яка знаходиться на території Кукулівської сільської ради Піщанського району Вінницької області, кадастровий номер 0523281600:02:001:0119, площею 2,3603 га. В обгрунтування позовних вимог позивач [PERSON] надала суду копію договору оренди землі від 15 вересня 2011 року на а.с.8,9 без додатків, визначених в договорі як невід`ємні його частини, за яким орендодавцем є [PERSON] , орендарем СФГ "ВИД", предметом договору є строкове платне користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Кукулівської сільської ради, державний акт на право власності на землю серії ЯМ №665738. В оренду передано земельну ділянку площею 2,3603 га, нормативною грошовою оцінкою 41424,67 грн., на 10 років. За клопотанням позивача судом досліджено в судовому засіданні договір оренди землі від 15 вересня 2011 року, наявний в справі №142/1095/18 в матеріалах та документах, які надавались на експертне дослідження. Відповідно до висновку експертів від 05 березня 2019 року №363/364/19-21 на а.с.49-55 справи №142/1095/18, який досліджувався судом за клопотанням позивача, у п.3 дослідницької частини висновку експертом встановлено, що наданий на дослідження договір оренди землі від 15 вересня 2011 року являє собою не оригінал договору, а кольорову копію, що робить неможливим вирішення питання чи виконаний підпис у договорі оренди землі від 15 вересня 2011 року у розділі "Реквізити сторін" у рядку "підписи сторін, орендодавець" [PERSON] - п.4 Висновків. Позивач в судовому засіданні заперечила ту обставину, що в матеріалах цивільної справи№142/1095/18 наявна фотокопія договору оренди землі від 15 вересня 2011 року, стверджуючи, що то є оригінал, оригінал оспорюваного договору відмовилась надати суду, про витребування договору від відповідача чи інших осіб клопотання не заявляла. Судом також встановлено, що у досліджуваному тексті копії договору оренди землі на а.с.8,9 відсутнє посилання на кадастровий номер земельної ділянки, яка орендується відповідачем, а додатки до договору оренди землі у виді його невід`ємних частин згідно пункту 45 договору суду позивачем не надано. Сторонами не заперечується той факт, що належною [PERSON] земельною ділянкою, кадастровий номер 0523281600:02:001:0119, площею 2,3603 га, фактично з вересня 2011 року користується відповідач, виплачує обумовлену договором орендну плату позивачеві, позивач її отримує, однак бажає отримувати в більшому розмірі, з чим не згоден відповідач. Таким чином, обставини, на які посилається у позовній заяві позивач, як то укладення договору до набуття нею права власності на земельну ділянку, непідписання договору оренди землі, обставини отримання відповідачем персональних даних позивача для оформлення договору оренди землі, обставини вибуття земельної ділянки із користування позивача на користь відповідача, передачі примірника договору оренди невідомою особою позивачеві, невідомий час, коли особа дізналася про порушення її права власності, пояснення позивача, надані в судовому засіданні, щодо бажання отримувати більшу орендну плату та самостійно обробляти земельну ділянку, є суперечливими, не доведеними належними та допустимими доказами та такими, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Оцінка Суду. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд за правилом ч.1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу. За правилами статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Позивач, обґрунтувавши свої вимоги тим, що договір оренди нікчемний, оскільки укладений до набуття права власності на земельну ділянку, водночас зазначивши, що спірного договору не підписувала, не надала доказів, які б доводили чи спроствували викладене в позові.Встановлення таких обставин має значення для висновку про те, чи оспорюваний правочин є неукладеним, недійсним чи нікчемним. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними і достатніми. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Про допустимість доказів зазначено у статті 78 ЦПК України, згідно вимог якої, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач не зазначив і не надав доказів, які б свідчили про те, що підпис у правочині вчинений не позивачкою, оскільки належним і допустимим доказом, підтверджуючим ці обставини може бути висновок експерта за наслідками проведення судової почеркознавчої і технічної експертизи в даній конкретній справі, який за правилами статті 110 ЦПК України для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. З огляду на викладені обставини, суд приймає до уваги відомості, викладені експертом в експертному дослідженні у справі 3142/1095/18 в частині того, що оригіналу договору оренди експерт не досліджував, оскільки йому було надано на дослідження кольорову фотокопію договору, відтак і при розгляді даної справи суд не отримав на дослідження оригінал спірного договору. Такі висновки експерта заслуговують на увагу, так як відповідно до п. 3.5. Розділу 3 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об`єкта, крім об`єктів почеркознавчих досліджень. Враховуючи вищевикладені та встановлені судом обставини, суд вважає що в даних правовідносинах мають бути застосовані наступні норми матеріального права. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другоїстатті 11 ЦК України). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або не настання певної події (ч.6статті 11 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (згідно із частиною першоюстатті 203 ЦК України). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четвертастатті 203 ЦК України). Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (ч.1ст. 93 ЗК України). Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (ч.4ст. 124 ЗК України). Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно дост. 6 ЦК Українисторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату (ч.1 ст. 792 ЦК України). Договір найму укладається на строк, встановлений договором (частина першастатті 763 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч.1ст. 631 ЦК України). Згідно з ч. 2ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема, Закон України«Про оренду землі». Відповідно до ч.1ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Отже, користуватися земельною ділянкою приватної власності можливо на праві оренди, підставою для якої є договір, відповідно до якого сплачується орендна плата. Згідно зі ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Частиною третьою статті 203ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч.1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Частиною першою статті 215 ЦК України, статтями 229-233ЦК України передбачено недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. Якщо ж встановлено, що сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Відповідно дост. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостоюстатті 203 ЦК України, як передбачено у частині першійстатті 215 ЦК України. Відповідно дост. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третійстатті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Матеріали справи не містять жодного доказу недійсності правочину, укладеного між сторонами по справі. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) відступила від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, зазначаючи, що «правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки. Крім того, мотивуючи підставу для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначила, що існує очевидна необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування пункту 6 статті 3 ЦК України та доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) у спорах про недійсність договору для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень. Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі. Між тим, статтею 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Зазначена норма виключає можливість укладення спірного договору шляхом вчинення конклюдентних дій, бо такий договір не може бути зареєстрований. Отже, враховуючи конкретні встановлені судами обставини справи, що розглядається, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що «за частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей4-6,11,17,19цьогоЗаконує підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, надані сторонами в судовому засіданні пояснення представника відповідача в судовому засіданні, де позивач наполягає на поверненні йому земельної ділянки, вважаючи, що ця ділянка знаходяться у фактичному користуванні відповідача без встановлених законом підстав, зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тому у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)). З урахуванням викладеного, у позові [PERSON] слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки. Європейський суд з прав людини (Справа "Проніна проти України" N 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року) вказав, що п. 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Враховуючи наведене вище, суд, дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору оренди землі є необґрунтованими, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи складність даної справи, у відповідності до ч. 6 ст. 259 ЦПК складання повного тексту рішення слід відкласти на строк не більше, як десять днів з дня закінчення розгляду справи та, з метою забезпечення процесуальних прав та інтересів учасників процесу, суд вважає за необхідне проголосити вступну та резолютивну частину рішення в судовому засіданні 12 квітня 2021 року, в якому закінчився розгляд справи.

Outcome: dismissed