Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та просить визнати недійсним договір № 1/18 інформаційно-консультаційних обслуговувань від 08.08.2018 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сае Інтернешнл Груп»; стягнути з відповідача на його користь сплачені ним в рахунок вказаного договору кошти в розмірі 19107,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 08.08.2018 року між ним та відповідачем було укладено договір № 1/18 інформаційно-консультаційних обслуговувань, згідно якого працівник доручає, а посередник приймає на себе зобов`язання надати послуги та консультації сприяння в оформленні документів, необхідних для отримання в`їзної робочої візи в Швецію та працевлаштування, а працівник зобов`язується оплатити надані послуги. Відповідач повинен був приступити до виконання прийнятих зобов`язань в день підписання даного договору працівником. За спірним договором ним відповідачу було сплачено 600,00 євро. Проте, станом на день звернення до суду відповідач свої обов`язки за договором не виконав. На його неодноразові звернення представник відповідача спочатку повідомляв, що кошти будуть повернуті, а в подальшому взагалі перестав відповідати на телефонні дзвінки. Вважає, що умови укладеного договору є несправедливими та такими, що порушують вимоги ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдають шкоди споживачеві, тому договір може бути визнаний недійсним судом, а сплачена ним за договором сума коштів, повернута йому. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовну заяву та вказані в ній обґрунтування підтримав у повному обсязі. Додатково пояснив, що сплатив усю суму по договору, що становила 600 євро, за вимогою представника відповідача, який пояснив, що це необхідно для початку роботи по оформленню візи, їх фірма є посередником, тому буде необхідно укласти ще один договір з іншою фірмою, яка безпосередньо буде займатися його працевлаштуванням та сплатити ще 600 євро. Просить позов задовольнити. Відповідач «Сае Інтернешнл Груп», який належним повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 24,25), в судове засідання свого представника не направив, про причини його неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за відсутності представника відповідача та відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав, тому суд, відповідно до ч.8 ст.178, ст.ст. 280-281 ЦПК України, вирішує справу у заочному порядку за наявними матеріалами. Вислухавши позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 08.08.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сае Інтернешнл Груп» та [PERSON] було укладено договір №1/18 інформаційно-консультаційних обслуговувань (далі договір). Предметом договору було зобов`язання посередника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Сае Інтернешнл Груп» щодо надання позивачу [PERSON] послуг та консультацій, сприяння в оформленні документів, необхідних для отримання в`їзної робочої візи в Швецію та працевлаштування, а позивач зобов`язувався оплатити надані послуги (а.с. 4-6). Згідно п. 3.1. копії договору, сторони домовились, що послуги вважаються наданими за даним договором у повному обсязі з моменту надання посередником працівнику належним чином оформленого документу, а саме належно оформленої візи. (а.с. 4) Згідно п.4 копії договору, оплата винагороди посередника у розмірі 19200,00 грн. здійснюється у національній валюті України. Дана послуга передбачає підготовку пакету документів для робочої візи, а саме юридичні консультації, запрошення на роботу, дозвіл на роботу, страхування, анкета, переклад необхідних документів на мову. Перша частина оплати в розмірі 9600,00 грн. здійснюється протягом трьох робочих днів з моменту підписання обох сторін даного договору. Другу частину суми в розмірі 9600,00 грн. працівник сплачує з першої зарплати протягом місяця.(а.с. 4-6) 08.08.2018 року [PERSON] сплатив Товариству з обмеженою відповідальністю «Сае Інтернешнл Груп» 600,00 EUR на підставі вказаного договору, про що свідчить копія квитанції до прибуткового касового ордера.(а.с. 7). З висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.01.2018 року у справі №917/50/17 слідує, що «Відповідно до вимог ч.1 ч.3 ст.533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Переведення заборгованості в іноземній валюті в національну необхідно проводити за курсом НБУ на час розрахунку, а тому здійснений позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті з переведенням її в національну за курсом, установленим НБУ відповідає положенням чинного законодавства» Станом на 26.07.2021, курс валют встановлений НБУ відносно EUR складав - 31,845 грн. за 1 EUR (сайт в інтернет ресурсі Міністерства фінансів України, http:/minfin.com.ua/currency/ nbu/), а тому, сума яка повинний повернути відповідач за сплачений недійсний договір в сумі 600,00 EUR, становить 19 107,00 в еквіваленті до гривні. Проте, Товариством з обмеженою відповідальністю «Сае Інтернешнл Груп» будь-яких дій на виконання умов договору не вчинялось, про причини неможливості виконання договору [PERSON] не повідомлено, а сплачені кошти в розмірі 19107,00 грн не повернуто. Згідно інформаційної довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сае Інтернешнл Груп» (код ЄРДПОУ 40535022) розташоване за адресою: Україна, 04119, м. Київ, вул. Зоологічна, б.4-А, офіс 139, керівником є Скиба Аліна Михайлівна та зареєстроване до реєстру за №10741020000060341 від 03.06.2016 року.(а.с. 17). Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статей 526, 527 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог закону. Боржник зобов`язаний виконувати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Статті 901, 902 ЦК України визначають, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною першою ст.227 ЦК України передбачено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. У ч.3 ст.510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» посередництво у працевлаштуванні на роботу за кордоном підлягає обов`язковому ліцензуванню. Постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 року № 1060 затверджено Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном (далі Ліцензійні умови). Згідно п.п. 11-13 Ліцензійних умов невід`ємним додатком до договору про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном є завірена ліцензіатом копія погодженого проекту трудового договору з іноземним роботодавцем. Ліцензіат зобов`язаний надавати клієнту достовірну інформацію відповідно до вимог законодавства. Виконання умов договору між ліцензіатом і клієнтом про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном оформляється актом наданих послуг, який підписується обома сторонами. Ліцензіат не має права отримувати від клієнтів плату за послуги з посередництва у працевлаштуванні за кордоном до дня отримання останнім підписаного іноземним роботодавцем примірника трудового договору (контракту наймання) та підписання акта наданих послуг. Згідно переліку суб`єктів господарської діяльності, які отримали ліцензії на посередництво у працевлаштуванні на роботу за кордоном, який розміщений на офіційному сайті Міністерства соціальної політики України вбачається, станом на 27.12.2019 року відомості про Товариство з обмеженою відповідальністю «Сае Інтернешнл Груп» в указаному переліку відсутні. Також, про наявність у Товариства з обмеженою відповідальністю «Сае Інтернешнл Груп» відповідної ліцензії у договорі не вказано, копії погодженого проекту трудового договору з іноземним роботодавцем в якості додатку до договору не долучено. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові ВСУ від 14.11.2011 року у справі № 6-40цс11, договір про надання послуг є складним зобов`язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов`язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. Відповідно до п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Пунктом 7 ч.1 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Зі змісту норми статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" вбачається, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачяться на користь споживача. Згідно ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни, потреби у послугах. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, а відсутність у відповідача ліцензії на здійснення діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном та додатку до договору, а саме копії погодженого проекту трудового договору з іноземним роботодавцем порушують принцип добросовісності договору , передбачений п.п. 3, 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України, а також принципи свободи договору, справедливості, розумності і ведення чесної підприємницької практики. При таких обставинах, суд дійшов висновку, що положення договору інформаційно-консультаційних обслуговувань № 1/18 від 08.08.2018 року, укладеного між позивачем та відповідачем, є несправедливими в розумінні ст.ст.18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», що дає суду підстави для визнання вказаного договору недійсним. Також, враховуючи, що відповідачем умови договору не виконані, кошти, сплачені [PERSON] не повернуті, чим порушені права та законні інтереси останнього, то сплачена позивачем сума в рахунок виконання вказаного договору, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст.141 ЦПК України, оскільки на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» [PERSON] звільнений від сплати судового збору, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1816,00 грн. На підставі, ст.ст. 15, 215, 227, 509, 510, 526, 527, 901, 902 ЦК України, ст.ст. 1, 15, 18, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: approved