Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до [PERSON] до [PERSON] , який діє у власних інтересах та інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] , де третя особа управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради, про усунення перешкод у здійсненні права користування майном, посилаючись на те, що [PERSON] є власником 3/4 частки квартири загальною площею 58 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Власником 1/4 частки вищезазначеної квартири є дочка [PERSON] - [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) - на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 26.02.1996 Виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням (наказом) від 26.02.1996 року № 4/340-96. У минулому співвласниками та мешканцями цієї квартири були батьки [PERSON] : [PERSON] (1/4 частки) та [PERSON] (1/4 частки). [PERSON] померла у жовтні 2019 року, а [PERSON] у травні 2014 року. Так як квартира трикімнатна, батьки [PERSON] в 2001 році дозволили [PERSON] тимчасово пожити у одній з кімнат цієї квартири. З метою усунення перешкод при оформленні документів в установах та організаціях (отримання ідентифікаційного номеру, вступу до навчальних закладів тощо) [PERSON] , також, дозволили зареєструватися у квартирі. Зі своєї сторони та від імені неповнолітньої, на той час, дочки [PERSON] , ані усного, ані письмового дозволу на реєстрацію [PERSON] , у квартирі не надавала. Орієнтовно з січня 2019 року [PERSON] - мати [PERSON] , у спірній квартирі на вулиці М. Малиновського не проживала. Фактично вона проживала разом з [PERSON] у квартирі, що знаходиться на проспекті Гагаріна у м. Дніпрі , і в подальшому повертатися у квартиру на Малиновського не планувала, так як за станом здоров`я за нею потрібний був постійний догляд, а [PERSON] не мав бажання (можливості) його забезпечити. Так як з членів сім`ї [PERSON] у квартирі вже ніхто не проживав, а [PERSON] не був членом сім`ї і мешкав там на правах тимчасового мешканця, [PERSON] з дочкою вирішили її продати, про що [PERSON] у телефонному режимі було повідомлено та запропоновано знятися з реєстраційного обліку. 04.07.2019, [PERSON] і [PERSON] , як співвласниками квартири з однієї сторони та потенційним покупцем, з другої сторони, було укладено відповідний попередній договір, за умовами якого Сторони зобов`язувалися до 01.09.2019 укласти договір купівлі-продажу (основний договір) квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 8 Попереднього договору, до укладення Основного договору [PERSON] з дочкою, як «Сторона один», зобов`язалися зняти з реєстраційного обліку (виписати) усіх осіб, які зареєстровані у квартирі. На виконання умов попереднього договору, [PERSON] рекомендованим листом з повідомленням було направлено вимогу про необхідність його зняття з реєстраційного обліку. Листа ним було отримано 10.07.2019, а вже 15.07.2019, не маючи достатніх підстав та діючи недобросовісно, [PERSON] зареєстрував у квартиру своїх малолітніх дітей - [PERSON] (2014 року народження) та [PERSON] (2011 року народження), про що [PERSON] стало відомо у вересні 2019 року. [PERSON] в утриманні квартири не приймає жодної участі, не здійснює оплати за комунальні послуги, чим спричиняє значну матеріальну шкоду обом Позивачам, як власникам житла. Позивачі зазначають, що своїми діями тимчасовий мешканець [PERSON] порушує законне право обох Позивачів володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю - квартирою, розташованою за адресою [ADDRESS] . [PERSON] та його малолітні діти, не є членами сім`ї Позивачів та особами, які відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з Позивачами і ведуть спільне господарство. Договір найму житлового приміщення з [PERSON] ніколи не укладався. Посилаючись на вище викладене позивачі просили суд усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом виселення [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] із квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та визнати їх такими, що втратили право користування вищезазначеною квартирою, зі зняттям з реєстраційного обліку. Ухвалою від 04.01.2021 відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 17 лютого 2021 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] надано відзив на позовну заяву, в якому останні заперечував проти позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на наступне. Відповідач по справі [PERSON] з 04.05.2001 року зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] . Разом із відповідачем за вказаною адресою проживає його сім`я, а саме - дружина [PERSON] та малолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідками про реєстрацію особи за № 02.3-12/13563 від 15.07.2019 р. та за № 02.3-12/13565 від 15.07.2019 р. Відповідач був зареєстрований за даною адресою за власним бажанням померлої бабусі [PERSON] (яка була співвласником квартири) та позивачки - рідної тітки відповідача. В даній квартирі з 2001 року відповідач проживав разом із своїми бабусею та дідом, а згодом - із дружиною та своїми дітьми. Позивачі по справі в даній квартирі фактично ніколи не проживали та не брали участі в утриманні квартири. За весь період проживання в квартирі відповідач разом із сім`єю, бабусею і дідом разом вели господарство, неодноразово відповідач за власний рахунок здійснював ремонт квартири, сплачував комунальні платежі, постійно доглядав із дружиною за бабусею та дідом, які були похилого віку та потребували догляду за станом здоров`я. У період проживання в даній квартирі відповідачем було створено сім`ю, а малолітні діти, згодом були також зареєстровані в даній квартирі. Відповідач, а потім і його дружина з дітьми, разом з бабусею та дідом, які згодом померли, проживали протягом майже 19-ти років однією сім`єю у мирі та злагоді, допомагаючи один одному, проводячи разом час. Будь-яких претензій до відповідача стосовно його проживання ніколи не виникало у позивачів. Враховуючи вже тривале та законне проживання відповідача у даній квартирі зі своєю сім`єю, вкладаючись по сьогоднішній день фінансово у створення комфортних умов проживання у квартирі, в першу чергу для своїх малолітніх дітей, та виростивши їх саме в даній квартирі - можна дійти висновку, що дана квартира - фактичне житло відповідача та його дітей. Нажаль, після смерті бабусі та діда позивачка [PERSON] , без будь-якого попередження та пояснень, користуючись правом власності, звернулася із заявою до АТ «ДТЕК» Дніпровські електромережі про відключення світла. Як згодом виявилося, такі дії стали наслідком бажання таким чином змусити виселитися відповідача із дітьми з даної квартири, а згодом і звернутися до суду із позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Позивачка [PERSON] знала про проживання [PERSON] , а згодом і його сім`ї, у квартирі з моменту його реєстрації. Жодних претензій стосовно проживання [PERSON] . Позивачка не пред`являла, а саме питання щодо незаконності проживання відповідача із сім`єю під сумнів ніколи не ставила. Інша позивачка [PERSON] , яка також ніколи не проживала у даній квартирі, також ніколи не мала претензій до відповідача стосовно його проживання і його сім`ї, і жодного разу дане питання не піднімала. А тому посилання на те, що [PERSON] не надавала згоди на проживання відповідача у квартирі є недоцільним, адже обізнаність стосовно проживання відповідача протягом 18 років та відсутність будь-яких на це заперечень - саме по собі дає підстави вважати про згоду позивачів на проживання, тим більше, як вже зазначалося, відповідач був зареєстрований не тільки за згодою позивачки, але й померлої бабусі - співвласниці квартири. Також зазначив, що протягом усіх років сплата комунальних платежів здійснюється виключно за рахунок відповідача. Усі платежі проводяться з особистого кабінету відповідача та його дружини через сервіс « Приват24 », але від імені позивачки як власниці квартири. Малолітні діти [PERSON] ніде зареєстрованими не були з моменту народження, перша і єдина реєстрація здійснена саме у квартирі за адресою [ADDRESS] , а сама квартира є єдиним їх житлом. Малолітні [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані в спірній квартирі на підставі заяви відповідача. Ці підстави їх реєстрації у судовому порядку не оспорювалися, тому вважає, що діти набули права користування цим житлом на законних підставах. 02 березня 2021 року Органом опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради надано висновок про доцільність/недоцільність виселення та зняття з реєстрації малолітніх дітей : [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , відповідно до якого при вирішені спірного питання прийшов до висновку про недоцільність виселення та зняття з реєстрації малолітніх дітей. 08 квітня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до розгляду по суті позовних вимог. 12 липня 2021 року справу розглянуто по суті. В судове засідання позивачі не з`явились, причини не явки не повідомили, сповіщені належним чином. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явився про причини не явки суду не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився про причини не явки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. [PERSON] є власником 3/4 частки квартири загальною площею 58 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме: 1/4 частки квартири - на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 26.02.1996 Виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням (наказом) від 26.02.1996 року № 4/340-96.(а.с.23). 2/4 частки квартири - на підставі договору дарування 2/4 частин квартири, посвідченого 24.03.2014 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. за реєстровим № 456 (а.с.24). Власником 1/4 частки вищезазначеної квартири є дочка [PERSON] - [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] , (а.с.8)) - на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 26.02.1996 Виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням (наказом) від 26.02.1996 року № 4/340-96.(а.с.23). У минулому співвласниками та мешканцями квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , були батьки [PERSON] : [PERSON] (1/4 частки) та [PERSON] (1/4 частки). [PERSON] померла у жовтні 2019 року, а [PERSON] у травні 2014 року. Попередні власники [PERSON] та [PERSON] в 2001 році дозволили [PERSON] тимчасово пожити у одній з кімнат квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З метою усунення перешкод при оформленні документів в установах та організаціях (отримання ідентифікаційного номеру, вступу до навчальних закладів тощо) відповідачу також, надали дозвіл зареєструватися у квартирі. Таким чином відповідач [PERSON] з 04.05.2001 року зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] , що підтверджується відповідною відміткою у паспорті( а.с.59) а також довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб (а.с.13). Разом із відповідачем за вказаною адресою проживає його сім`я, а саме - дружина [PERSON] та малолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідками про реєстрацію особи за № 02.3-12/13563 від 15.07.2019 р. та за № 02.3-12/13565 від 15.07.2019 р.(а.с. 62,63) З січня 2019 року [PERSON] - мати [PERSON] , у спірній квартирі на вулиці М. Малиновського не проживала. Фактично вона проживала разом з [PERSON] у квартирі, що знаходиться на проспекті Гагаріна у м. Дніпрі , і в подальшому повертатися у квартиру на Малиновського не планувала, так як за станом здоров`я за нею потрібний був постійний догляд. Так як з членів сім`ї [PERSON] у квартирі вже ніхто не проживав, а [PERSON] не був членом сім`ї і мешкав там на правах тимчасового мешканця, [PERSON] позивачі вирішили продати квартиру, про що [PERSON] у телефонному режимі було повідомлено та запропоновано знятися з реєстраційного обліку. Також [PERSON] рекомендованим листом з повідомленням було направлено вимогу про необхідність його зняття з реєстраційного обліку, який ним було отримано 10.07.2019и року. Однак вимогу позивачів щодо зняття з реєстраційного обліку відповідачем було проігноровано. Отже суд зазначає, що Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 825 ЦК України врегульовано розірвання договору найму житла. Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК Україничлени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (N 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Отже суд вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Зі справи вбачається, що [PERSON] набув право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї власників. У подальшому право користування житлом набули його малолітні діти [PERSON] та [PERSON] . Крім того позивачам, як новим співвласникам квартири, було відомо про реєстрацію відповідача у спірній квартирі та його постійне проживання у ній зі згоди колишніх власників майна, оскільки останні були прямими родичами. Таким чином, позивачі могли передбачити характер та вагу обтяження їх майбутньої нерухомості. Щодо реєстрації місця проживання малолітніх суд зазначає відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до частини четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Малолітні [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані в спірній квартирі на підставі заяви відповідача. Ці підстави її реєстрації у судовому порядку не оспорювалися, отже суд вважається, що діти набули права користування цим житлом на законних підставах. Як проголошено у статті 3 Конституції України, л`юдина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Позивачем таких підстав не зазначено. Крім того, Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача, що узгоджується з практикою Верховного суду України. Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Оскільки у справі, що розглядається, позивачі, знали про проживання в ньому відповідача та його малолітніх дітей - члена сім`ї колишнього власника цього житла, які іншого житла не мають та набули охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, отже ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України). Разом з тим Суду вважає за необхідне зазначити, що позивач не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для його виселення відсутні. З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок позивачів.

Outcome: dismissed