Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

Позивач з врахуванням уточнень від 30 квітня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за період затримки виплати розрахункових та моральної шкоди. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в період з 02 березня 2012 року по 31 січня 2013 року він працював на посаді слюсара аварійно-відбудовних робіт у КП "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області", звідки був звільнений за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, але при звільнені йому не було виплачено заробітну плату за період з вересня 2012 року по січень 2013 року включно загальній сумі 8271 гривня 34 копійки, в зв'язку з чим змушений звернутися з даним позовом до суду, оскільки і на період подачі позову наявна на день звільнення заборгованість по заробітній платі та розрахункові йому виплачені так і не були. Вважає з посиланням на ч.1 ст.117 КЗпП України, що оскільки відповідач затримує виплату нарахованої йому заробітної плати вже 27 місяців, то за весь цей період затримки виплати розрахункових відповідач зобов'язаний сплатити йому середній заробіток за період з лютого 2012 року по квітень 2014 року включно в загальному розмірі 44665 гривень 29 копійок із розрахунку середньомісячної заробітної плати 1654 гривні 27 копійок. Окрім цього, діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яка полягає в суттєвих фізичних та моральних стражданнях, пов'язаних з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань та його протиправною поведінкою, а зневага до нього з боку відповідача порушує його звичайний спосіб життя та не дає можливості вирішити життєві проблеми. Внаслідок довготривалої затримки виплати йому заробітної плати його страждання та переживання все більше посилюються та загострюються, ускладнюються його нормальні життєві зв'язки та відносини із рідними та друзями, в зв'язку з чим з урахуванням положень ст.23 ЦК України та ст..237-1 КЗпП України суму моральної шкоди він оцінює в розмірі 5000 гривень та прохає стягнути з відповідача. Позивач та його представник, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи (а.с.62), в судове засідання не з'явились. Згідно письмової заяви позивача та представника позивача прохали розглядати справу у їх відсутність, уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити (а.с.68-69). Відповідач КП "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області", який про день та час розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки створеній рішенням Солонянської районної ради Дніпропетровської області ліквідаційній комісії (а.с.67), в судове засідання не з'явився, про причини неявки представника суд не повідомив, як не подав і заперечень проти позову та доказів, що їх обґрунтовують, в зв'язку з чим за згодою позивача та його представника суд ухвалив розглядати справу у відсутність відповідача порядку заочного провадження по наявним у справі доказах. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Згідно ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що згідно наказу №8к від 02 березня 2012 року [PERSON] був прийнятий на роботу до КП "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області" на посаду слюсаря аварійно-відновлювальних робіт(а.с.77), а наказом №8к від 31 січня 2013 року звільнений із займаної посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін (а.с.78), про що проведено відповідні записи до трудової книжки [PERSON] (а.с.6-9). З дослідженого в судовому засіданні кримінального провадження № 192/2287/13-к відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 175 КК України вбачається, що відповідно до довідки головного бухгалтера КП "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області", яка міститься в матеріалах кримінального провадження, заборгованість КП "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області" по заробітній платі перед [PERSON] за період з вересня 2012 року до 31 січня 2013 року включно дорівнює 8271 гривня 34 копійки, в тому числі у 2012 році за вересень - 435 гривень 97 копійок; за жовтень - 1265 гривень 97 копійок, за листопад - 1265 гривень 97 копійок, за грудень - 1265 гривень 97 копійок; а у 2013 році: за січень - 4037 гривень 46 копійок (а.с.73). Рішенням Солонянської районної ради Дніпропетровської області від 07 серпня 2013 року № 167-26/VІ "Про ліквідацію комунальних підприємств, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ району" вирішено припинити діяльність КП "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області" та утворено склад ліквідаційної комісії (а.с.29,56). Згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Крім того, як зазначив в своєму рішенні Конституційний Суду України від 15 жовтня 2013 року справі № 1-13/2013 "за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" - в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Таким, чином, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON] до теперішнього часу заробітна плата, щодо розміру якої спір між сторонами відсутній, в тому числі розрахункові, нарахована, але ні в день звільнення, ні до дня розгляду справи судом виплачена не була, то позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Що стосується вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, то в цій частині вимоги підлягають частковому задоволенню у зв'язку з наступним. Відповідно до положень ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Верховний Суд України у постанові від 3 липня 2013 року у справі №6-64 цс 13, предметом якої був спір про стягнення заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахункових при звільненні зазначив, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Згідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року справі № 1-5/2012 "за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу" - в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущеного строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього місячного заробітку за час затримки розрахунку, який розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100, згідно якого судом враховується для здійснення розрахунку середньомісячної заробітної плати за період затримки виплати розрахункових розмір заробітна плата за останні повні два місяці до звільнення, тобто за листопад 2012 року - 1265 гривень 97 копійок та грудень 2012 року - 1265 гривень 97 копійок (а.с.10,73), в зв'язку з чим його середньомісячна заробітна плата становить 1265 гривень 97 копійок, а не 1654 гривні 27 копійок як зазначено в позовній заяві (а.с.64). В той же час, приходить до висновку, що середньомісячну заробітну плату необхідно стягнути за період з 19 лютого 2013 року по день розгляду справи судом, оскільки розрахункові позивачеві так і не були виплачені, тобто фактично за 16 місяців, а не за 27 місяців як зазначено в уточненій позовній заяві, в зв'язку з чим з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати розрахункових, щодо розміру яких спір між сторонами відсутній, в сумі 20255 гривень 52 копійки, а в задоволені іншої частини позову про стягнення середнього заробітку за період виплати розрахункових необхідно відмовити. Згідно ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як достовірно встановлено судом, відповідач незважаючи на свій обов'язок сплачувати працівнику заробітну плату, даний обов'язок належним чином не виконував і не виконує до теперішнього часу, що в свою чергу призвело до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що відповідачем порушувались права позивача на своєчасне отримання заробітної плати як в період знаходження в трудових відносинах з відповідачем, так і після звільнення до дня розгляду справи судом, що є істотним порушенням трудових прав та права на оплату праці, у зв'язку з чим суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 гривень є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки будуть відповідати глибині його моральних страждань та тривалості періоду їх спричинення відповідачем. В зв'язку з частковим задоволенням позову відповідно до вимог ст.88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави витрати по оплаті судового збору, оскільки позивач при зверненні з даним позовом до суду звільнений від сплати зазначених витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial