Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

Позивач обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго», яке діє в інтересах виробничої одиниці "Єнакієвтепломережа" у позовній заяві і його представник у судовому засіданні просить суд стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] і [PERSON] заборгованість по оплаті послуг з теплопостачання в сумі 8825грн.06коп, індекс інфляції у розмірі 621 грн.51 коп., три відсотка річних в сумі 778грн.16коп., всього 10224грн.73коп.. В обґрунтування позову посилаючись на те, що відповідачі користуються теплоенергією проживаючи у приватизованій квартирі [ADDRESS], але вартість використаної теплоенергії не оплачує в наслідок чого утворилася вказана сума боргу. Відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом в якому просить суд направити на адресу правоохоронних органів окрему ухвали щодо неправомірності дій виробничої одиниці "Єнакієвтепломережа". Представник відповідачів [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в інтересах виробничої одиниці "Єнакієвтепломережа" не визнав, підтримавши зустрічний позов відповідача [PERSON] Представник третьої особи Комунального підприємства ЖРУ №5 м. Єнакієве у судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги є обґрунтованими. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Відповідачі є власниками квартири [ADDRESS], на праві спільної часткової власності та є споживачами теплоенергії яка постачається позивачем. Згідно ч. 4 ст.319 ЦК України власність зобов'язує. Частиною 1 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року передбачено, що утримання приватизованих квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від форм власності на них. Доводи відповідачів та їх представника у тому, що батареї центрального опалення у своїй приватизованій квартирі не повинні ремонтувати та утримувати за свої особисті кошти не ґрунтуються на законі. Відключення квартири від системи центрального опалення має здійснюватись у відповідності до вимог «Порядку відключення окремих приміщень жилих будинків від мереж центрального опалення і гарячого водопостачання у випадку відмови споживачів від центрального теплопостачання», затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури і житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року №4, відповідно до якого відповідач зобов'язаний отримати технічні умови для виконання проекту індивідуального теплопостачання і відключення від систем теплопостачання; інформувати керівництво служб і, у тому числі, службу постачальника послуг з теплопостачання про дату і час проведення робіт по відключенню квартир від систем центрального теплопостачання для складання акту про відключення; протягом 10 днів після відключення від систем теплопостачання подати вказаний акт в міжвідомчу комісію виконкому для затвердження. Проте відповідачі не виконали зобов'язань, покладених на них чинним законодавством як на споживачів послуг з теплопостачання, пов'язаних з відключенням квартири від системи центрального опалення, не дотримались встановленого порядку та відключили свою квартиру від централізованої системи опалення самовільно. Так, відповідно до п.2.5 Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства від 22 листопада 2005 № 4, відключення приміщень від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця послуг з ЦО і ГВП та власника, наймача (орендаря) квартири (нежитлового приміщення) або уповноваженої ними особи, про що складається відповідний акт. Відповідно до п. 2.6 Порядку цей акт про відключення квартири (нежитлового приміщення, секції, під'їзду, будинку) від мереж ЦО і ГВП в десятиденний строк подається заявником до Комісії на затвердження. Після затвердження цього акту на черговому засіданні Комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання (п.2.7 Порядку). Отже, діючим законодавством встановлений певний порядок відключення житлових приміщень від централізованої системи опалення, недотримання якого свідчить про самовільне, без належного дозволу відключення квартири. Оскільки відповідачі відключення своєї квартири від системи теплопостачання провели з порушенням вимог законодавства, таке відключення є самовільним. Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування такого висновку відповідачі до суду не надали, хоча у відповідності до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Ст. 20 Закону України " Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово - комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 10 ч. 3 ст. 20 цього Закону встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. Крім того, відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за надання послуг з теплопостачання встановлена у п. 23 Правил про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. За вказаних обставин суд прийшов до висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. В наслідок вказаних обставин на правовідношення між сторонами поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Таким чином відповідачі повинні сплачувати на користь позивача вартість спожитої теплоенергії з урахуванням індексу інфляції, та 3% річних, що передбачено ст. 625 ЦК України. Разом з тим оскільки річні відсотки і інфляційні втрати на суму боргу входять до складу грошового зобов'язання і на відміну від пені не є санкцією за порушення грошового зобов'язання, а є способом захисту майнового права та інтересу, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних відсотків і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові. Тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу та 3 % річних є наслідком невиконання грошового зобов'язання. Оскільки застосування санкції у вигляді сплати 3 % річних не є неустойкою, підстав для застосування спеціальних (скорочених) строків відповідно до ст. 258 ЦК України немає. Звертаючись до суду з позовом, представник комунального підприємства просив стягнути заборгованість по оплаті послуг з теплопостачання за період з 01 березня 2008 року по 01 грудня 2013 року. Суд перевіривши правильність нарахування заборгованості вважає необхідним задовольнити позовні вимоги повністю, а саме заборгованість по оплаті послуг з теплопостачання в сумі 8825грн.06коп, індекс інфляції у розмірі 621 грн.51 коп., три відсотка річних в сумі 778грн.16коп., всього 10224грн.73коп. Відповідно із ст. 88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідачів. Оскільки позовні вимоги [PERSON] не ґрунтуються на законі, вони задоволенню не підлягають.

Outcome: approved