Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

В червні 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він з 15.11.2013 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO]. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17.12.2014 року вирішено стягувати з позивача в користь відповідача аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] в розмірі 350 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 23.10.2014 року. Зазначене рішення суду набрало законної сили. Однак, як стверджується позивачем, надавати матеріальну (грошову) допомогу на утримання дитини він не має можливості, оскільки після отриманої 17.06.2014 року тяжкої травми з повним анатомічним переривом нервів та з втратою функцій правої руки, він втратив можливість працювати і йому було встановлено довічно інвалідність та призначено з 16.01.2015 року пенсію в розмірі 949 грн. на місяць, тобто в меншому за прожитковий мінімум, встановлений на 2015 рік. Позивач вказує, що пенсія для нього є єдиним мізерним джерелом грошових надходжень, а стягнення аліментів залишить його без засобів на існування взагалі. На момент постановлення рішення суду про стягнення аліментів, йому ще не було встановлено інвалідність та не було призначено пенсію, а тому він не мав можливості довести неспроможність їх сплачувати. Позивачем стверджується, що на даний час він намагається хоча б частково відновити функції травмованої руки, а тому проходить тривалі курси стаціонарного лікування та реабілітації, які є не безкоштовними. При цьому влаштуватись на роботу не має змоги, оскільки роботодавці, дізнавшись про травму руки, відмовляють йому у працевлаштуванні, а в разів працевлаштування він не зміг би проходити курси лікування та реабілітації. На початок грудня 2015 року йому призначено чергову мікрохірургічну операцію в Київському інституті нейрохірургії ім. А.П. Ромоданова Національної академії медичних наук України. Позивач також зазначив, що наявність заборгованості з аліментів на утримання дитини є наслідком підставної неспроможності їх сплачувати, оскільки він сам потребує сторонньої матеріальної допомоги, щоб забезпечити прожитковий мінімум та витрати на лікування та реабілітацію. Враховуючи викладене, позивач просив суд: звільнити його від сплати заборгованості з аліментів на користь відповідача на утримання малолітньої [PERSON] за період з 23.10.2014 року по 02.06.2015 року; звільнити його від сплати аліментів на користь відповідача на утримання малолітньої [PERSON], [INFO] /а.с. 3-4/. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Суду пояснив, що в зв'язку з тяжкою травмою руки не має змоги працювати та сплачувати аліменти. Після травмування руки переніс дві складних операції, на які він затратив значні кошти. На даний час він визнаний інвалідом ІІІ-ї групи довічно та отримує мізерну пенсію. На лікування та реабілітацію необхідні значні кошти, яких він не має. Пошуки роботи позитивного результату не дали. Просив позов задовольнити повністю. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні, поділяючи позицію позивача, позов підтримав повністю. Додатково пояснив, що після такої серйозної травми правої руки знайти будь-яку роботу неможливо. На даний час позивач, намагаючись хоча б частково відновити функції руки, має необхідність в частих курсах реабілітації та лікування, що, в свою чергу, перешкоджає працевлаштуванню. Реабілітація руки потребує значних коштів, яких в позивача немає. В зв'язку із зазначеними обставинами позивач не має будь-якої змоги сплачувати аліменти, в тому числі й наявну заборгованість, а тому був змушений звернутись до суду з даним позовом. Просив задовольнити позов повністю. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заявлений позов не визнали повністю, оскільки вважають його безпідставним. Вважають, що позивач має змогу знайти відповідну роботу та сплачувати аліменти, розмір яких не є значним. Однак відповідач не цікавиться життям дитини, не бажає шукати роботу та ухиляється від сплати аліментів. Просили в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні серед матеріалів справи письмові докази та з'ясувавши обставини справи, прийшов до висновку, що позов безпідставний та до задоволення не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 15.11.2013 року, від якого мають малолітню доньку [PERSON], [INFO]. Зазначені обставини визнаються сторонами по справі та підтверджуються копіями відповідних свідоцтв про шлюб та про народження /а.с. 5, 6/. Згідно рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17.12.2014 року, вирішено стягувати з позивача в користь відповідача аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO], в розмірі 350 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 23.10.2014 року /а.с. 7, 8/. На виконання вказаного рішення 08.04.2015 року Ковельським міськрайонний судом було видано відповідний виконавчий лист /а.с. 34/, який на даний час перебуває на виконанні у відділі державної виконавчої служби Ковельського міськрайонного управління юстиції, що підтверджується копією постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 27.04.2015 року /а.с. 33/. Згідно довідки відділу ДВС Ковельського міськрайонного управління юстиції № 12359/18 від 18.06.2015 року, заборгованість по аліментах, що стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини дочки [PERSON], за період з 23.10.2014 року по 31.05.2015 року становить 2551,61 грн. /а.с. 31/. Розмір заборгованості по аліментах сторони по справі визнали та підтвердили, що позивач з часу присудження аліментів не сплачував жодних коштів в рахунок аліментів. Згідно вимог ч. 2 ст. 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що позивач 17.06.2014 року отримав травму руки, в зв'язку з чим неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в медичних закладах та на консультаціях лікарів. Зокрема: · з 17.06.2014 по 11.07.2014 року в Ковельській ЦРЛ (стаціонарно); · з 15.09.2014 року по 10.10.2014 року в Інституті нейрохірургії ім. акад. [PERSON] НАМН України (стаціонарно); · з 20.10.2014 року по 31.10.2014 року в Ковельській ЦРЛ (стаціонарно); · з 27.11.2014 року по 11.12.2014 року в Ковельській ЦРЛ (стаціонарно); · 15.07.2014 року, 23.07.2014 року, 12.11.2014 року, 09.01.2015 року консультації в Волинській обласній клінічній лікарні; · 21.04.2015 консультація в поліклінічному відділенні Державної установи "Інститут нейрохірургії НАМН України". Зазначені обставини об'єктивно підтверджуються: довідкою поліклінічного відділення Державної установи "Інститут нейрохірургії НАМН України" від 21.04.2015 року, епікризами, випискою з історії хвороби, консультаційними висновками спеціалістів /а.с. 41-50/. Внаслідок отриманої травми руки, згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 29.01.2015 року, позивачу довічно встановлена ІІІ-тя група інвалідності по причині загального захворювання та протипоказана важка фізична праця /а.с. 9/. Згідно довідки Управління ПФУ України в місті Ковелі та Ковельському районі № 698/08-10-15 від 09.02.2015 року, [PERSON] дійсно є пенсіонером по інвалідності (ІІІ-тя група загального захворювання), перебуває на обліку в цьому Управлінні та отримує пенсію в розмірі 949 грн. Пенсія призначена з 16.01.2015 року /а.с. 11/. Ця ж обставина підтверджується копією пенсійного посвідчення позивача від 04.03.2015 року /а.с. 10/. Як на підставу своєї вимоги про звільнення від сплати заборгованості по аліментах, позивач та його представник в судовому засіданні покликались на те, що позивач проходить тривалі курси стаціонарного лікування та реабілітації, які не є безкоштовними. Однак, як вбачається з наданих позивачем медичних документів, зазначених вище, останній курс стаціонарного лікування він проходив в період з 27.11.2014 року по 11.12.2014 року, і жодного разу протягом 2015 року, що свідчить про покращення стану його здоров'я. Крім цього, позивач не надав доказів того, що він в період з 17.12.2014 року (з моменту присудження аліментів) по даний час проходив санаторно-курортне лікування чи будь-які інші заходи по реабілітації та поніс в зв'язку з цим будь-які матеріальні затрати. Позивачем не надано доказів й того, що в найближчий час він буде проходити будь-яке санаторно-курортне лікування та понесене будь-які матеріальні затрати. Твердження позивача про те, що на початок грудня 2015 року йому призначено чергову мікрохірургічну операцію в Інституті нейрохірургії ім. акад. [PERSON] НАМН України, поданими медичними документами жодним чином не підтверджується. Доводи позивача та його представника про те, що позивач поніс значні затрати на лікування є безпідставними та не підтверджені будь-якими доказами. При цьому суд не приймає до уваги ту обставину, що позивач поніс значні матеріальні затрати на придбання приладу для електростимуляції, оскільки, як вбачається з копії квитанції про оплату коштів за цей прилад, ці кошти були сплачені позивачем задовго до присудження аліментів, а саме 18.09.2014 року /а.с. 35-40/. Будь-яких інших належних доказів про грошові витрати на лікування позивач не надав. Не знайшли свого підтвердження й доводи позивача та його представника про відсутність можливості працевлаштування позивача. Позивач не надав суду доказів того, що він звертався до працедавців чи до місцевого центру зайнятості з метою працевлаштування і в задоволенні такого звернення йому було відмовлено. В судовому засіданні позивач визнав, що фактично не вчиняв будь-яких дій з приводу пошуку роботи, яка йому може підходити по стану здоров'я, а лише гіпотетично припускав, що йому однозначно буде відмовлено в працевлаштуванні. Як зазначалось вище, згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 29.01.2015 року, позивачу протипоказана лише важка фізична праця, а тому суд вважає, що він є частково працездатним та може виконувати роботу, не пов'язану з важкою фізичною працею, однак пошуками такої роботи не займається. Таким чином суд констатує, що позивач в період 17.12.2014 року по даний час грошові кошти на утримання дитини не виплачував, не працевлаштовувався та заходів по працевлаштуванню не вживав, в Ковельський міськрайонний центр зайнятості з метою працевлаштування не звертався, документів, які б свідчили про неможливість працевлаштування, суду не представив, ніяких заходів з метою погашення заборгованості зі сплати аліментів не вживав. Аналізуючи зазначені вище обставини, суд прийшов до висновку, що позивачем, всупереч вимог ст. 60 ЦПК України, не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому, в даному випадку, тяжка хвороба позивача не може бути визнана судом як поважна причина для звільнення його від сплати заборгованості по аліментах. Вирішуючи позовну вимогу позивача щодо звільнення його від сплати аліментів на користь відповідача на утримання малолітньої [PERSON], [INFO], суд прийшов до таких висновків. Спірні правовідносини, які склались між сторонами, регулюються нормами Сімейного кодексу України, зокрема Главою 15 "Обов'язок матері, батька утримувати дитину та його виконання". Однак Сімейний кодекс України, в тому числі й Глава 15 цього кодексу, не містить правової норми, яка звільняє матір або батька від обов'язку утримувати дитину через погіршення стану здоров'я чи через тяжке матеріальне становище платника аліментів, або ж через неможливість сплачувати аліменти з будь-яких інших причин. Не вказали такої норми й позивач та його представник в судовому засіданні. Таким чином суд вважає, що дана вимога позивача не ґрунтується на вимогах закону, а тому є повністю безпідставною. Згідно зі ст.ст.\~1,\~17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Чепелев проти Російської Федерації" (п.27) зазначив, що "… особлива увага має приділятись інтересам дитини, які залежно від природи й важливості можуть користуватись пріоритетом по відношенню до інтересів батьків (див. рішення "Ески проти Австрії", 25.01.2007)". Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд вважає, що в даному випадку інтереси малолітньої дитини щодо належного матеріального забезпечення рівня її життя, достатнього для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, користуються пріоритетом по відношенню до інтересів позивача. Тому, з огляду на викладене та аналізуючи викладені вище обставини в сукупності, суд прийшов до твердого переконання про безпідставність вимог позивача, а відтак про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в цілому. Зміст ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає, що рішення суду повинне бути не тільки законним та обґрунтованим, але й справедливим. За встановлених обставин, на думку суду, таке рішення є справедливим. Відмовляючи в задоволенні позову, суд на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, покладає на позивача понесені ним судові витрати.

Outcome: dismissed