Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

Згідно з вимогами Закону України «Про пріоритетність соціального розвитку села та агропромислового комплексу в народному господарстві» та Положення про надання довгострокових кредитів індивідуальним забудовникам для придбання у сільській місцевості завершених або не завершених будівництвом індивідуальних житлових будинків, держава сприяє розвитку індивідуального житлового будівництва на селі, створює сільським забудовникам пільгові умови щодо забезпечення будівельними матеріалами та обладнанням на будівництво, добудову та придбання житла, надає їм послуги та пільгові довгострокові державні кредити. Відповідно до Указу Президента України від 27 березня 1998 року № 222 "Про заходи щодо підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» та постанови Кабінету Міністрів України від 22 квітня 1997 року № 376, з метою створення сприятливих умов для підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, забезпечення його доступності для всіх категорій громадян проживаючих у сільській місцевості розпорядженням Вінницької обласної державної адміністрації від 19 травня 1997 року № 155 створено обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, який рішенням сесії обласної ради 3 скликання від 12 жовтня 2001 року Фонд перейменовано в комунальну організацію «Обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі». Відповідно до рішення 7 сесії обласної ради 5 скликання від 29 грудня 2006 року № 200 комунальну організацію «Обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» перейменовано на комунальну організацію «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву». Згідно укладеного договору про надання позики на будівництво інженерних мереж газопостачання № 02г-7-4-003 від 25 вересня 2009 року [PERSON] обласним Фондом був наданий кредит для будівництва інженерних мереж газопостачання строком на 3 роки на загальну суму 5 тис. грн. Повернення кредитних коштів по кредитному договору № 02г-7-4-003 від 25 вересня 2009 року повинно було здійснюватися на протязі 3 років. Щорічна сума становить 1666 грн. Перша проплата по договору повинна здійснитись у 2009 році а остання у 2012 році. Фактично відповідачем кошти нараховані по кредитному договору №02г-7-4-003 від 25 вересня 2009 року протягом 2009 - 2012 років повернуто в сумі 1525 грн. Таким чином відповідач не належним чином виконує свої договірні зобов'язання. Обласний Фонд неодноразово попереджав [PERSON] про необхідність виконання умов договору, однак, станом на день звернення до суду за нею рахується загальний борг в сумі 5011 грн. 86 коп. з урахуванням пені, відсотків та плати за обслуговування. Враховуючи вищенаведене, прокурор Бершадського району Вінницької області звернувся до суду в інтересах комунальної організації "Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву", в якому просить стягнути з [PERSON] на користь держави в особі комунальної організації "Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву" кошти в сумі 5011 грн. 86 коп., з яких: по поверненню позики - 3676 грн., по сплаті нарахувань - 471,30 грн., по сплаті пені - 754, 28 грн., плата за обслуговування - 110, 28 грн. та стягнути судові витрати. В судовому засіданні представник прокуратури Жарун В. А. із врахуванням, наданих відповідачкою квитанції про погашення боргу після звернення до суду із даним позовом на загальну суму 600 грн., зменшив позовні вимоги на вказану суму та просив суд задовольнити позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором на загальну суму 4411,86 грн. ( чотири тисячі чотириста одинадцять гривень 86 коп.), з яких: по поверненню позики - 3076 грн., по сплаті нарахувань - 471,30 грн., по сплаті пені - 754, 28 грн., плата за обслуговування - 110, 28 грн. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги визнала в повному обсязі та підтвердила обставини отримання кредиту, викладені в описовій частині рішення. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При цьому ч. 1 ст. 61 ЦПК України визначає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Отже, суд визнав доведеним, що відповідно до кредитного договору № 02г-7-4-003 від 25 вересня 2009 року (а.с. 5-6), відповідачка отримала від комунальної організації "Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву" кредит в сумі 5000 грн. строком на три роки з кінцевим терміном сплати боргу 30 вересня 2012 року. Однак, в наслідок порушення взятих на себе [PERSON] даним договором зобов'язань на день вирішення справи по суті, враховуючи надані нею квитанції (а.с. 11) та розрахунок заборгованості (а.с. 8), сума несплачених по договору коштів складає 4411,86 грн., що відповідачкою не оспорюється. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 та ч. 1 ст. 1050 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. При цьому ст. 625 ЦК України визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Відповідно до п.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Отже, враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а отже такими, що підлягають до задоволення. Крім того, відповідачів на користь держави слід стягнути судові витрати, оскільки ч. 3 ст. 88 ЦПК України говорить про те, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved