Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

Позивач в січні 2015 року звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з ДП "Житомирський військовий лісгосп" не виплачену при звільненні заробітну плату за дні чергування 21.06.2014 р., 02.08.2014 р., 14.09.2014 р. в сумі 1041,72 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку - в сумі 17917,98 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, при цьому зазначив, що відповідно до наказу керівника підприємства було встановлено чергування у вихідні дні з подальшим наданням відгулу, однак на день звільнення відгули ним не використані, заробітна плата за дні чергування не виплачена. Зазначив, що чергування передбачало собою обов"язок працівника відповідно до графіку затвердженого керівником підприємства знаходитись в приміщенні лісгоспу в період з 8-00 год. до 20-00 год. для вирішення можливих невідкладних питань в разі настання пожежі. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову при цьому зазначила, що чергування передбачало собою знаходження особи визначеної графіком чергування в межах м.Житомира, з включеним мобільним телефоном та в разі настання незвичайної ситуації пов"язаної з пожежою дана особа мала здійснити організаційні заходи щодо ліквідації пожежі. За день чергування працівнику надавався день відгулу. Письмові заперечення приєднані до матеріалів справи. Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши докази в їх сукупності, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України, якою встановлений принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на ДП "Житомирський військовий лісгосп" на посаді дільничого та 17.09.2014 року згідно наказу № 81-к був звільнений. Відповідно до наказу № 31-В від 12.03.2014 року "Про встановлення цілодобового чергування в пожежонебезпечний період" працівникам ДП "Житомирський військовий лісгосп" було встановлено чергування з подальшим наданням деня відпочинку згідно чинного законодавства. Як вбачається з графіку чергування на червень- липень 2014 року( а.с. 4) та серпень- вересень 2014 року ( а.с. 3) [PERSON] було визначено чергування 21.06.2014 р., 02.08.2014 р., 14.09.2014 р. - дані дні були вихідними. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] посилався на ст. 107 КЗпП України, однак вказана норма закону регламентує підстави та механізм компенсації працівникам саме роботи, а не чергування у святкові, неробочі та вихідні дні. У розумінні положень трудового законодавства, робота у святкові, вихідні та неробочі дні - це робота працівника на своєму робочому місці з виконанням своїх звичайних трудових обов'язків. При залученні працівника до роботи у святковий або вихідний день, на виконання вимог трудового законодавства у сфері охорони праці, керівником або уповноваженим ним органом проводиться за письмовим наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органа, з відповідним обґрунтуванням такої необхідності. Проте, як визначав сам позивач, він залучався роботодавцем саме до чергування у відповідності з графіками чергування. За таких обставин суд приходить до висновку, що спірні правовідносини регулюються положеннями постанови Секретаріату ВЦРПС від 2 квітня 1954 року "Про чергування на підприємствах та в установах", яка є чинною і на час розгляду даної справи. Вказана постанова підлягає застосуванню, оскільки у відповідності з Постановою Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року N 1545 "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України. Чергування полягає в обов'язку працівника перебувати на визначеному роботодавцем робочому місці з метою вирішення невідкладних питань, не пов'язаних із трудовими обов'язками цього працівника, а також передачі інформації. Отже, чергування у вихідний день не підлягає оплаті, а за нього надається відгул, і в табелі обліку використання робочого часу ці години чергування не зазначаються. Враховуючи вищевикладене, а також те, що на час виникнення спірних правовідносин, а також і на даний час відсутній відповідний акт законодавства України по встановленню іншого порядку компенсації працівникам чергування у вихідні, святкові та неробочі дні, суд вважає за необхідне застосувати саме постанову Секретаріату ВЦРПС від 2 квітня 1954 року "Про чергування на підприємствах та а в установах". Позивачем, в супереч вимогам ст. 61 ЦПК України не доведено у судовому засіданні, що він звертався з заявою про надання йому днів відгулів за чергування у вихідні дні, а відповідач йому відмовив. Представник відповідача надав довідку від 12.03.2015 року в якій зазначає, що позивач за період роботи з 21.06.2014 року по 17.09.2014 року з заявами про надання відгулів до керівництва ДП "Житомирський військовий лісгосп" не звертався, відгули не надавались. Разом з тим, в судовому засіданні [PERSON] вказував, що зазвичай за чергування у вихідні та святкові дні, за погодженням з керівництвом лісгоспу, йому надавались дні відпочинку без видачі наказів та належного табелювання. [PERSON] звернувшись з даними вимогами до суду фактично власне не здійснив дій для реалізації своїх трудових прав - компенсації за чергування у вихідні та святкові дні шляхом отримання відгулу. Законодавством не передбачена виплата працівникові грошової компенсації за чергування у вихідний та святковий день, тому вимоги [PERSON] не засновані на законі. Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову заявлені позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі. Оскільки вимога позивача стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідною від вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі на підставі ст. 117 КЗпП України, то враховуючи, що суд не знайшов достатніх правових підстав для задоволення основної вимоги, не підлягає задоволенню й похідна від неї вимога. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed