Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

У позовній заяві представник позивача просить постановити рішення про стягнення з відповідача частини сплаченого потерпілому страхового відшкодування в сумі 10 467,87 гривень та судові витрати у справі в розмірі 1921 гривень судового збору. Заявлені вимоги обґрунтував тим, що 01.02.2018 року відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП) за участю автомобіля "МАН", номерний знак [NUMBER] , причіп "САМРО", номерний знак [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] та автомобіля "Шкода Фабіа", номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , власником якого є [PERSON] , внаслідок чого обоє автомобілів отримали механічні ушкодження. Постановою суду від 21.02.2018 року відповідач визнаний винним у вчиненні ДТП. На момент ДТП автомобіль "Шкода Фабіа" був застрахований у позивача, а автомобіль "МАН" - в ПАТ "Страхова група "ПЗУ Україна". На виконання умов договору страхування позивач виплатив власнику автомобіля "Шкода Фабіа" страхове відшкодування в розмірі 33\~648,38 гривень. Страховик відповідача згідно із вимогами ст.993 ЦК України здійснив часткове відшкодування виплаченої потерпілому суми в розмірі 23\~180,51 гривень. У зв`язку із цим відповідно до ст.1194 ЦПК України позивач набув права на звернення з вимогою до винуватця ДТП про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та виплаченим його страховиком розміром страхового відшкодування, яка становить 10\~467,87 гривень. Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 05.07.2019 року, розгляд позову постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У межах встановленого судом строку відповідач подав відзив на позовну заяву. У ньому вказав, що цивільно-правова відповідальність автомобіля "МАН", номерний знак [NUMBER] , була застрахована ТОВ "Вокар-Сервіс" у ПАТ "СК "ПЗУ України" згідно договору добровільного страхування від 19.10.2017 року, згідно якого страхова сума (ліміт відповідальності) за шкоду, заподіяну майну (на одного потерпілого) становить 100\~000,00 гривень. У ТОВ "Вокар-Сервіс" він був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів згідно наказу від 03.01.2018 року. Позивач сплатив потерпілому вартість проведеного ремонту в сумі 33\~648,38 гривень (35\~448,38 гривень з ПДВ 1\~800,00 гривень франшизи). ПАТ "СК "ПЗУ України" сплатило позивачу 23\~180,51 гривень без ПДВ, тому різниця у межах заявлених вимог в сумі 10\~467,87 гривень повинна бути сплачена також ПАТ "СК "ПЗУ України", оскільки страхової суми (100\~000,00 гривень) цілком достатня для покриття збитків в повному обсязі. Проте до ПАТ "СК "ПЗУ України" позивач вимог не пред`являє. За таких обставин та в силу положень ст.1194 ЦК України заявлені до нього позовні вимоги вважає безпідставними і просив у їх задоволенні відмовити. Відповіді на відзив позивач суду не подав. Третя особа ПАТ "Страхова група "ПЗУ Україна" пояснення щодо позову та відзиву суду не подала. Враховуючи вищевикладене та положення ст.279 ЦПК, суд розглянув справу за наявними у справі матеріалами. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. 01.02.2018 року приблизно о 18:00 годині мала місце ДТП, у якій відповідач [PERSON] , керуючи автомобілем "МАН", номерний знак [NUMBER] , з напівпричіпом "САМРО", номерний знак [NUMBER] , не врахував дорожньої обстановки та не дотримався безпечної дистанції до автомобіля "Шкода", номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , що призвело до зіткнення та пошкодження транспортних засобів. Ці обставини підтверджуються копією постанови Святошинського районного суду міста Києва від 21.02.2018 року. Цією постановою суду [PERSON] визнаний винним і притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. На момент ДТП автомобіль "Шкода Фабіа", номерний знак [NUMBER] ", був застрахований його власником [PERSON] у ПАТ СК "Українська страхова група" згідно договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті від 10.08.2017 року №28-0107-17-00321. Страхова сума КАСКО (ТЗ та ДО) згідно умов договору становить 180\~000,00 гривень, франшиза 1%. 05.02.2018 року [PERSON] звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування. Цього ж дня уповноваженою особою позивача проведено огляд пошкодженого автомобіля "Шкода", про що складений відповідний акт. Відповідно до ремонтної калькуляції від 12.02.2018 року вартість ремонту автомобіля без ПДВ становить 32\~859,01 гривень, з ПДВ 39\~430,81 гривень. Згідно наданого сервісним центром "Пежо" наряду-замовлення № [NUMBER] П072883, який є актом виконаних робіт, вартість виконаних робіт і використаних на ремонт автомобіля матеріалів становить 29 540,32 гривень, а з ПДВ (5 908,06 гривень) 35 448,38 гривень. 13.02.2018 року уповноваженими особами позивача складено страховий акт № ДККА-59864, яким визначений розмір страхового відшкодування в сумі 33\~648,38 гривень (35\~448,38 гривень -1\~800,00 гривень франшизи). 13.02.2018 року суму вказаного страхового відшкодування позивачем перераховано на розрахунковий рахунок власника автомобіля "Шкода" [PERSON] , що підтверджується платіжним дорученням №2877. На підставі довідки про дорожньо-транспортну пригоду від 01.02.2018 року встановлено, що автомобіль під керуванням відповідача як винуватця ДТП "МАН", номерний знак [NUMBER] , на момент ДТП був застрахований у ПАТ СК "ПЗУ Україна". Термін дії страховки до 29.01.2019 року. 05.05.2018 року позивач звернувся до ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" із заявою, у якій просив сплатити йому виплачену потерпілій стороні суму страхового відшкодування в розмірі 33\~648,38 гривень. На цю заяву ПАТ СК "ПЗУ Україна" надала позивачу відповідь про сплату в рахунок страхового відшкодування 23\~180,51 гривень. Зазначену суму коштів ПАТ СК "ПЗУ Україна" перерахувало на розрахунковий рахунок позивача 04.06.2018 року згідно платіжного доручення №16862. Із цього платіжного доручення вбачається, що сума страхового відшкодування обрахована ПАТ СК "ПЗУ Україна" без включення ПДВ. Наказом №1 від 03.01.2018 року та довідкою від 22.07.2019 року №319 стверджено, що відповідач [PERSON] з 04.01.2018 року по даний час працює в ТОВ "Вокар-Сервіс" на посаді водія транспортних засобів. Відповідно до ст.993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Аналогічне положення закріплене у ст.27 Закону України "Про страхування". Згідно із ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У пункті 9.1 статті 9 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі Закон № 1961-IV) визначено, що страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Пунктом 9.2 статті 9 Закону № 1961-IV передбачено, що розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. За змістом пункту 9.4 статті 9 Закону № 1961-IV страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року за результатами розгляду справи № 755/18006/15-ц прийняті наступні висновки з вказаних вище правовідносин. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Отже, відповідальність винної особи настає виключно у разі перевищення розміру завданої шкоди ліміту відповідальності його страховика. Відповідач у відзиві ствердив, що страховий ліміт забезпеченого автомобіля "МАН" за заподіяння майнової шкоди становить 100 000,00 гривень. Із наданого ним витягу з договору добровільного страхування достовірно встановити ліміти страхових сум не видається можливим через відсутність відповідних назв навпроти визначених сум двісті тисяч, сто тисяч, нуль. Однак, виплата страховиком ПАТ СК "ПЗУ Україна" позивачу частини страхового відшкодування виключає нульове значення страхової суми за заподіяну майнову шкоду. Наведене приводить до висновку, що розмір страхового ліміту за таку шкоду становить не менше 100 000,00 гривень. Ні позивач, ні третя особа ПАТ СК "ПЗУ Україна" наведених тверджень відповідача не спростували, доказів іншого розміру страхового ліміту не надали, хоча мали таку процесуальну можливість. Позивач при зверненні до суду із цим позовом вказаної обставини не перевірив; після отримання від ПАТ СК "ПЗУ Україна" коштів в сумі 23 180,51 гривень не з`ясував причин такого часткового відшкодування, у тому числі не врахування цією страховою компанією суми ПДВ, тим самим передчасно дійшов до висновку про відповідальність [PERSON] у спірних правовідносинах. Суд звертає увагу на те, що вартість ремонту автомобіля з врахуванням ПДВ виплачується страховою компанією після надання документів про такі витрати. У таких випадках з`ясуванню підлягає наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є виконавець робіт по ремонту автомобіля платником ПДВ. Крім цього, у справі встановлено, що на момент ДТП відповідач перебував у трудових відносинах із ТОВ "Вокар-Сервіс", де працював водієм транспортних засобів. Саме ТОВ "Вокар-Сервіс" виступає страхувальником автомобіля "МАН", номерний знак [NUMBER] , у ПАТ СК "ПЗУ Україна". Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 6 постанови від 01.03.2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" роз`яснив, що не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. Позивач, визначивши у спірних правовідносинах відповідачем [PERSON] , не з`ясував і не надав суду доказів того, чи було пов`язане керування останнім автомобілем "МАН" під час ДТП із виконанням ним своїх трудових (службових) обов`язків, чи належить цей транспортний засіб його роботодавцю ТОВ "Вокар-Сервіс" на певній правовій підставі або ж чи вибув він із його володіння внаслідок неправомірних дій відповідача. При розгляді справи суд відповідно до вимог статей 10, 12, 13 ЦПК керується принципом верховенства права та розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для вирішення справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В силу ч.7 ст.81 ЦПК України правом збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи у спірних правовідносинах суд обмежений. За змістом ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На думку суду, встановлені фактичні обставини справи свідчать про передчасність висновку про відповідача як належного суб`єктом відповідальності у спірних правовідносинах, оскільки такий висновок буде ґрунтуватись виключно на припущеннях, що за нормами цивільного процесу є неприпустимим. Позивач не довів повного і належного виконання третьою особою умов договору страхування по сплаті страхового відшкодування та не підтвердив відсутності цивільно-правової відповідальності роботодавця відповідача. Таким чином, достатніх і законодавчо обґрунтованих підстав для стягнення різниці між страховим відшкодуванням потерпілому і виплатою страховиком суми відшкодування саме з відповідача як особи, винної у ДТП, позивач у позові не навів, належними доказами не підтвердив, а суд під час розгляду справи не їх не встановив. З наведених підстав суд відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку із таким рішенням понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed