Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

У лютому 2015 року до суду звернулася [PERSON] з вказаним позовом до ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод". Зазначала, що працювала у відповідача робітником зеленого будівництва і наказом № 1454 від 26 січня 2015 року була звільнена з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України. Вважала звільнення незаконним, оскільки є одинокою матір'ю, а тому просила поновити її на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 січня 2015 року до дня поновлення на роботі, а також у відшкодування моральної шкоди - 5000 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини і підстави, викладені у позовній заяві. Уточнила, що поновлення на роботі необхідно здійснити з дня її звільнення. В обґрунтування моральної шкоди посилалася на те, що є одинокою матір'ю, інвалідом другої групи, звільнення є незаконним, оскільки підприємство не ліквідовано, профспілкова організація згоди на її звільнення не надавала. Представник відповідача - ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод" - Ікаєв Р.З. з позовом не погодився. Не заперечував, що підприємство не ліквідовано, процедури санації та ліквідації підприємства не проводяться. Треті особи - [PERSON], [PERSON] у судове засідання не прибули, були повідомлені про час та місце розгляду справи як засобами рекомендованого поштового зв'язку, так і через представника відповідача. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Наказом № 1060 від 11 вересня 2003 року позивач [PERSON] було прийнято на роботу з 17 вересня 2003 року робітником зеленого будівництва 3-го розряду у ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод". Наказом № 433 від 12 листопада 2014 року внесені зміни в п. 4.1 наказу № 431 від цього ж числа щодо розширення кількості працівників які підлягали звільненню у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників. Згідно додатку № 11 до наказу № 433 від 12 листопада 2014 року до переліку працівників, які підлягали звільненню у зв'язку зі скороченням чисельності штату, за своєю посадою була включена і позивач, яка була попереджена про майбутнє звільнення 28 листопада 2014 року. Наказом голови правління ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод" [PERSON] за № 1790-к від 26 січня 2015 року позивача [PERSON] було звільнено з 28 січня 2015 року у зв'язку з скороченням штату працівників підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач була ознайомлена з цим наказом 28 січня 2015 року. У цей же день позивачеві була видана трудова книжка та здійснено виплату розрахункових сум при звільненні. З 30 січня 2015 року позивач перебуває на обліку в Кременчуцькому міськрайонному центрі зайнятості і з 01 березня 2015 року позивачеві здійснюються виплати соціальної допомоги по безробіттю згідно з п.п. 1, 3, 4 ст. 22, п. 1 ст. 23 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" Суд погоджується з доводами позивача про те, що її звільнення є незаконним з наступних підстав. Відповідно ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років -частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами і доповненнями) визначено, що при розглядi справ про звiльнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України судам слiд враховувати, що звiльнення з цих пiдстав вагiтних жiнок i жiнок, якi мають дiтей вiком до трьох рокiв (або понад три роки, але не бiльше, нiж до 6 рокiв, якщо дитина за медичним висновком в цей перiод потребує домашнього догляду), одиноких матерiв (жiнка, яка не перебуває у шлюбi i у свiдоцтвi про народження дитини якої вiдсутнiй запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказiвкою матерi, вдова, iнша жiнка, яка виховує i утримує дитину сама) при наявностi дитини вiком до чотирнадцяти рокiв або дитини-iнвалiда провадиться з обов'язковим працевлаштуванням (ч. 3 ст. 184 КЗпП України). Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працiвницi не була надана на тому ж або на iншому пiдприємствi (в установi, органiзацiї) iнша робота або запропонована робота, вiд якої вона вiдмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я). Передбаченi ч. 3 ст. 184 КЗпП України гарантiї поширюються i на випадки звiльнення у зв'язку з закiнченням строку договору зазначених працiвникiв, коли вони були прийнятi на сезоннi роботи. Крім того, визначення терміна "одинока мати" надано в п. 5 ч. 13 ст. 10 Закону України "Про відпустки" та також у ст. 18-1 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", а саме одинокими матерями визнається мати, яка виховує дитину без батька, як не перебувають у шлюбі, одинокі усиновителі, якщо у свідоцтві про народження дитини відсутній запис про батька або матір, або коли такий запис проведено в установленому порядку державним органом реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновителя) дитини. Як вбачається зі свідоцтва про народження дочки позивача [PERSON] - [PERSON], [INFO], батьком дитини вказано [PERSON]. З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного Кодексу України від 08 квітня 2015 року, наданого суду позивачем, постає, що в актовому записі про народження дочки позивача відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод" як товариство та підприємство станом на день звільнення позивача і на день розгляду справи - не ліквідовано, процедура санації та ліквідації не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. При звільненні позивача з роботи, адміністрація не внесла в установленому порядку до профспілкового комітету підприємства подання про звільнення позивача з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України та не одержала згоди на таке звільнення позивача від профспілкового комітету. Доводи представника відповідача про наявність подання і нерозгляд такого подання профспілковим комітетом суд оцінює критично. Так, відповідач не надав належні і допустимі докази на підтвердження факту внесення з відповідною реєстрацією подання адміністрації про звільнення позивача до профспілкового комітету підприємства. Крім того, виклик, який було надано представником відповідача, позивача на засідання профспілкового комітету суд вважає сфальсифікованим документом, оскільки в.о. начальника відділу кадрів відповідача - третя особа [PERSON] не була уповноваженою на те особою від імені профспілкового комітету. Також, суд враховує, що голова профкому працівників ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод" [PERSON] у листі на ім'я позивача за № 9 від 01 квітня 2015 року повідомив, що адміністрація відповідача з відповідним поданням на одержання згоди на звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України у порядку визначеного ст. 43 цього Кодексу не зверталася до профспілкового комітету. Відповідач та треті особи не подали до суду належні і допустимі докази на спростування позову, встановлених судом обставин, законності дій по звільненню позивача з роботи та відсутності вини у заподіянні позивачеві моральної шкоди. Отже, суд вважає, що позивача було звільнено з роботи відповідачем незаконно, а тому позивача необхідно поновити на роботі у відповідача за її робочою спеціальністю з дня звільнення. При цьому, відсутність робочої спеціальності - робітника зеленого будівництва 3-го розряду у ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод" не є підставою для відмови в задоволенні позову щодо поновлення на роботі. Однак, позов підлягає частковому задоволенню. Необхідно скасувати наказ голови правління ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод" за № 1454 від 26 січня 2015 року про звільнення [PERSON] за п. 1 ст. 40 КЗпП України та поновити позивача на роботі робітником зеленого будівництва 3-го розряду у ПАТ " Кременчуцький сталеливарний завод " з 28 січня 2015 року. З ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод" на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 3142,15 грн. ((1128,96 грн. + 1327,57 грн.) : 43 х 55), де 1128,96 грн. - заробітна плата позивача за листопад 2014 року, 1327,57 грн. - заробітна плата за грудень 2014 року, 43 - кількість робочих днів у листопаді та грудні 2014 року, 55 - кількість робочих днів за період з 28 січня 2015 року по день постановлення даного рішення. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У зв'язку з незаконним звільненням позивача з роботи, з вини адміністрації відповідача позивачеві була заподіяна моральна шкода у вигляді моральних страждань, порушення права на працю, порушення гарантій як одинокій матері, котра є інвалідом другої групи, втрати нормальних життєвих зв'язків, необхідності вжиття додаткових зусиль в організації свого життя. Суд вважає, що у відшкодування моральної шкоди необхідно стягнути з відповідача на користь позивача 1000 грн. і такий розмір моральної шкоди відповідає засадам законності та справедливості, є належною сатисфакцією моральних страждань і є співмірним заподіяним моральним стражданням. Необхідно відмовити позивачеві у задоволенні позову в частині вимоги про стягнення моральної шкоди на суму 4000 грн. за безпідставністю та, враховуючи, що позивач не надала належні і допустимі докази на підтвердження запропонованого нею розміру моральної шкоди у 5000 грн. З відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 487,20 грн. в частині вимог майнового та немайнового характерів. Відповідно ст.. 367 ЦПК України рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі та виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 1228,27 грн. ((1128,96 грн. + 1327,57 грн.) : 2) - виконати негайно.

Outcome: partial