Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив: - усунути йому перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS]; - виселити [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення; - зняти [PERSON] та [PERSON] в Хортицькому РВ в м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області з державної реєстрації в квартирі [ADDRESS]; - стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування позову вказав, що 24 вересня 2014 року він придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS], однак по цей момент не може користуватись придбаною нерухомістю, оскільки у квартирі залишаються проживають попередні власники - [PERSON] і [PERSON], які не пускають його до приміщення, та відмовляються звільнити квартиру. В судове засідання представник позивача [PERSON] (а.с.17, 52) надала клопотання (а.с.57) про розгляд справи за її відсутності в порядку заочного провадження. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилась. Про розгляд справи була повідомлена належним чином (а.с.28, 47). До суду подавала свої письмові пояснення щодо заявлених позовних вимог (а.с.31, 50). Відповідачі [PERSON] і [PERSON] в судове засідання також повторно не з'явились з невідомих причин. Про розгляд справи були повідомлені належним чином та завчасно, що підтверджено поштовими повідомленнями (а.с.46, 49). Пояснень або заперечень по суті заявлених позовних вимог суду не надавали. Суд розцінює їх неявку - без поважної причини, та відповідно до ч.4 ст. 169, ч.1 ст. 224 ЦПК України розглядає справу в порядку заочного провадження. Третя особа Хортицький РВ в м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області був належним чином повідомлений про розгляд справи (а.с.29, 45), проте в судове засідання не з'явився з невідомих причин, що не перешкоджає проведенню судового засідання. Відповідно до положень ч.2 ст. 197 ЦПК України, розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 22 вересня 2014 року (а.с.5-6), посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №866, [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. У той же день, 22 вересня 2014 року [PERSON], відповідно до ч.1 ст. 182, ч.4 ст. 334 ЦК України зареєстрував своє право власності на вказану квартиру (а.с.7). Згідно п.5 договору купівлі-продажу від 22 вересня 2014 року (а.с.5зв.), [PERSON] зобов'язалась до 10 жовтня 2014 року, в тому числі - передати квартиру [PERSON] для вільного користування і безперешкодного володіння; забезпечити звільнення квартири від наявних в ній речей домашнього вжитку; забезпечити зняття з реєстраційного обліку осіб, що проживають і зареєстровані у відчужуваній квартирі. Відповідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 526, ст. 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, закону тощо. Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с.18, 19, 35). Відповідно до письмових пояснень [PERSON] (а.с.31, 50), остання зверталась до [PERSON] і [PERSON], в тому числі з письмовими вимогами (а.с.32, 33, 33, 34, 37, 38) про необхідність звільнення квартири та зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Крім того, щодо незаконного проживання [PERSON] в [ADDRESS] [PERSON] також зверталась до правоохоронних органів (а.с.36). На необхідність звільнення квартири і усунення йому перешкод у користування нерухомим майном, у своєму листі до [PERSON] і [PERSON], також вказував і позивач [PERSON] (а.с.8, 9, 10). За вказаними фактами [PERSON] звертався і до райвідділу міліції (а.с.11). Відповідно до письмових пояснень свідків [PERSON] (а.с.53, 54) та [PERSON] (а.с.55, 56) відповідачі [PERSON] і [PERSON] проживають в [ADDRESS], але не відчиняють двері [PERSON] та ігнорують усі вимоги нового власника житла. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Право на житло здійснюється громадянами в порядку, визначеному Житловим кодексом України, законами та іншими нормативно-правовими актами України. В силу ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення призначені та придатні для постійного проживання в них. Право на житло передбачено і в міжнародно-правових актах Організації Об'єднаних Націй та Ради Європи. У Загальній декларації прав людини 1948 року визначено, що кожна людина має право на житло (пункт 1 статті 25). У Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року держави - учасниці визнали право кожного на достатній життєвий рівень, у тому числі на житло (пункт 1 статті 11). Зазначене право наведено в пункті 31 частини І та конкретизовано у статті 31 частини II Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року (далі - Хартія), ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)" від 14 вересня 2006 року № 137-V. Відповідно до статті 31 частини II Хартії держави зобов'язуються вживати заходів, спрямованих на сприяння доступові до житла належного рівня; встановлювати на житло ціни, доступні для малозабезпечених осіб. Також статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Верховною Радою України згідно Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, визначено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Частиною другою цієї статті Конвенції визначено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Прикладом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод по відношенню до України є рішення Європейського суду з прав людини від 02 березня 2011 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України". Так, у даному рішенні Європейського суду визначено Загальні принципи, які необхідно застосовувати при вирішенні подібної справи в розумінні визначених статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прав на житло: у п.40. Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем; у п.41. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла; у п.42. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві"; у п.43. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Функція роз'яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам. Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені, його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності; у п.44. Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. У Рішенні Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року 15-рп/2010 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (справа про безоплатну приватизацію житла), у пункті 3.1. зазначається, що Україна є соціальною, правовою державою, в якій найвищою соціальною цінністю визнається людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека; зміст і спрямованість діяльності держави в соціальній сфері визначають права і свободи людини та їх гарантії (статті 1, 3 Конституції України). Одним із конституційних прав громадян є право на житло. Гарантіями здійснення цього права є обов'язок створення державою умов, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду; надання державою та органами місцевого самоврядування відповідно до закону житла безоплатно або за доступну плату(частини перша, друга статті 47 Основного Закону України). Як зазначалось вище, права і свободи людини закріплюються і в міжнародних актах, які є частиною національного законодавства України, у разі надання Верховною Радою України згоди на їх обов'язковість (частина перша статті 9 Конституції України). Загальна декларація прав людини 1948 року передбачає право кожної людини на такий життєвий рівень, який є необхідним для підтримання здоров'я і добробуту її самої та її сім'ї. У Декларації зазначено, що необхідний життєвий рівень забезпечує, зокрема, житло (пункт 1 статті 25). Аналогічне положення міститься в пункті 1 статті 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради УРСР від 19 жовтня, 1973 року N 2148-VIII, у якому, крім вказаного, закріплено обов'язок держав - учасників Пакту вживати необхідних заходів для забезпечення здійснення такого права. Отже, право людини на житло є загальновизнаним. Згідно з Конституцією України це право, як і інші конституційні права, є невідчужуваним, непорушним і рівним для всіх без будь-яких обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (частини перша, друга статті 24). Воно не може бути скасоване і обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина друга статті 22, частина перша статті 64 Основного Закону України). Статтею 15 ч.1 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статті 150 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку і (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку (квартири) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником будинку (квартири) і ведуть з ним спільне господарство. З огляду на ст. 156 ЖК УРСР, право членів сім'ї (зокрема колишніх членів сім'ї) власника на користування жилим приміщенням є похідним від права власника. Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку, що право члена сім'ї власника квартири на користування житлом існує лише за умови, що ця особа залишається власником житла. Оскільки житлові права членів сім'ї власника квартири є похідними від прав власника цієї квартири, то припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів його сім'ї на користування цією квартирою, а тому відповідачі втратили право користування квартирою, оскільки жоден із них не є її власником. З дня продажу квартири відповідачі [PERSON] і [PERSON] втратили право власності, а отже, і користування спірною квартирою. Статтею 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться у добровільному або судовому порядку. [PERSON] та [PERSON] звертались до [PERSON] і [PERSON] з проханням про добровільне звільнення житлового приміщенням, а саме квартири [ADDRESS]. З огляду на викладене, враховуючи усі обставини у сукупності, суд вважає підлягаючими задоволенню позовні вимоги позивача у частині усунення йому перешкод у здійсненні права власності, шляхом виселення відповідачів [PERSON] і [PERSON] з квартири, оскільки ці вимоги є обґрунтованими та доведеними. Проте, на думку суду не підлягає задоволенню вимога щодо зняття [PERSON] та [PERSON] в Хортицькому РВ в м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області з державної реєстрації в квартирі [ADDRESS]. Так, згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже, необхідною умовою для звернення особи до суду з позовом є обов'язкова наявність порушення, невизнання чи оспорювання прав, свобод чи інтересів цієї особи. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у суду немає правових підстав для задоволення позову. При цьому суд зазначає, що оскільки правовою підставою для звернення до суду є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, то право на позов у особи виникає лише після порушення відповідачем її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо, буде воно порушено чи ні. Крім того, у відповідності до ч.1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже рішення про виселення особи - є самостійною правовою підставою для здійснення зняття з реєстрації відповідача. Таким чином, вимоги позивача щодо зняття реєстрації відповідачів з реєстраційного обліку суд вважає передчасними, оскільки позивачем не надано підтвердження відмови компетентного органу у виконанні зазначених дій, а відповідно - відсутнє і порушення прав позивача, що підлягають захисту в порядку цивільного судочинства. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, пропорційно до задоволеної частини вимог.

Outcome: partial