Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

25 червня 2014 року, представниця позивачки звернулася до суду з позовом, вимоги якого, в подальшому збільшила, в та в остаточній редакції якого просила суд, визнати недійним та скасувати виконавчий напис нотаріуса, вчинений 13.07.2009 р. приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] (реєстр. № 1775) про звернення стягнення заборгованості у безспірному порядку, визнати недійсними результати прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна - садового будинку з господарчими будівлями та спорудами і земельної ділянки, площею 0,060 га під [ADDRESS], загальною площею 352,2 кв.м, проведені 28.04.2011 р. та 30.05.2011 р. ОФ ПП «Спеціалізоване підприємство юстиції», скасувати : постанову державного виконавця ВДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області про передачу непроданого предмету іпотеки (земельної ділянки) у зв'язку з тим, що торги не відбулися, стягувану за рахунок погашення боргу за виконавчим документом від 29.08.2011 р., акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки (земельної ділянки), який не було реалізовано у зв'язку з тим, що прилюдні торги не відбулися від 29.08.2011 р. про передачу у власність ПАТ «Місто Банку» земельної ділянки [ADDRESS], вартістю 208995 грн., постанову державного виконавця про передачу непроданого предмету іпотеки (садового будинку) у зв'язку з тим, що торги не відбулися, стягувану за рахунок погашення боргу за виконавчим документом від 29.08.2011 р., акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки (садового будинку), який не було реалізовано у зв'язку з тим, що прилюдні торги не відбулися від 29.08.2011 р. про передачу у власність ПАТ «Місто Банку» садового будинку з господарчими будівлями та спорудами № [ADDRESS], загальною площею 352,2 кв.м, вартістю 700749 грн. та стягнути з відповідачів на користь позивачки [PERSON] судові витрати, мотивуючи це численними порушеннями діючого законодавства щодо вчинення виконавчого напису нотаріуса та проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна позивачки. Представниця позивачки [PERSON], приймаючи участь в судових засіданнях, повністю підтримала збільшені позовні вимоги, однак в подальшому, в судове засідання не з`явилася, надіславши до суду письмову заяву, в якій повністю підтримала збільшені позовні вимоги, просила суд, їх задовольнити та слухати справу за її відсутності (а.с. 245 т. 1). Представниця відповідача ПАТ «Місто Банк» в судових засіданнях позов не визнала повністю, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим, надавши суду свої письмові заперечення на позов, а також клопотання про застосування до спірних правовідносин наслідків пропущення позивачкою строків позовної давності для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу без поважних причин, передбачених ст.ст. 256,257,267 ЦК України, на підставі чого, також просила суд, відмовити у задоволенні позову. Представник ВДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області в судових засіданнях просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та на дотримання ВДВС всіх необхідних процедур при проведенні виконавчого провадження та прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна позивачки (боржниці). Представник відповідача ОФ ПП «Спеціалізованого підприємства юстиції» в судові засідання повторно не з`явився, однак про дату, час та місце судового розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ст.ст. 74-77 ЦПК України, за всіма відомими судові адресами свого юридичного та фактичного місця знаходження, включаючи адреси юридичні і фактичні адреси місцезнаходження головного офісу ПП «Спеціалізоване підприємство юстиції» що підтверджується численними поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками листоноші «за закінченням строку зберігання», причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 202-210,218-220,224-226,233-241 т. 1). Приватний нотаріус ОМНО [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням та особистими розписками, причини неявки суду не повідомила, надіславши до суду письмову заяву, в якій повністю підтримала заперечення на позов та просила суд слухати справу за її відсутністю (а.с. 193,211,216,217). Заслухавши думку та позиції учасників процесу, дослідивши матеріали справи та додатково надані докази, зокрема, оригінали виконавчого провадження № 525/3 № ЄДРВП 21330255, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд розглядає цивільні справи - не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 41 Конституції України наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Згідно із ст. 6 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого роти нього кримінального звинувачення. Стаття 17 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визначених цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачене в Конвенції. Статтею 20 ЦК України передбачено - право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист - не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених Законом. Згідно із ст. 202 ЦК України - правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво - чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. Умовами статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України передбачено - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають - у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Виходячи з приписів ст. 215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтями 256,257,267 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України передбачено - держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частина 2 статті 388 ЦК України зазначає, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, розпорядження своїм майном. Згідно із ст. 650 ЦК України - особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства. На думку суду, прилюдні торги за своєю юридичною природою - це продаж майна, на яке звернено стягнення і яке підлягає реалізації. Власником цього майна стає покупець, який запропонував за нього у ході торгів найвище ціну. Таким чином, під час проведення прилюдних торгів укладається угода про передачу майна у власність, сторонами якої покупець - учасник прилюдних торгів, яким може бути фізична чи юридична особа, і продавець - ДВС в особі спеціалізованої організації, що організовує та проводить ці прилюдні торги за договором із ДВС. Пунктами 3.5,4.14 «Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна», затвердженого наказом Мінюсту від 27.10.1999 р. № 68/5 та зареєстрованого 02.11.1999 р. за № 745/4038, яке було чинним на час спірних правовідносин, передбачено, що спеціалізована організація, яка проводить публічні торги, не пізніше ніж за 15 днів до дня проведення публічних торгів публікує в порядку, визначеному Положенням про Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень, затвердженим Наказом Мінюсту України від 20.05.2003 р. під № 43/5, зареєстрованого у Мінюсті 21.05.2003 р. за № 388/7709 (зі змінами), на відповідному веб-сайті розміщує інформацію про нерухоме майно, що реалізується. Оголошення про проведення прилюдних торгів має бути розміщене не пізніше 7-ми днів з моменту укладення договору про реалізацію майна, а у випадках проведення повторних торгів - не пізніше 7-ми днів з моменту переоцінки майна. Торги закінчуються підписанням протоколу про результати торгів, який має силу договору. Порушенням порядку організації торгів є відмова до участі в них учасників (чи їхніх представників), які виконали умови допуску до торгів (подали заяву про участь у торгах, сплатили реєстраційний та гарантійний внески та подали документи, що підтверджують сплату), як це передбачено п. 3.12 Тимчасового положення. Допуск до участі в торгах учасників, які не виконали умов допуску до торгів (наприклад не сплатили реєстраційного та гарантійного внесків) є порушенням встановленої процедури проведення торгів. Недотримання правил про поінформованість невизначеного кола осіб щодо проведення торгів, слід кваліфікувати як істотне порушення процедури. Суд вважає, що прилюдні торги можуть визнані недійсними лише в тих випадках, коли під час їх підготовки і проведення були допущені суттєві порушення, які можуть вплинути на їх результати. Зокрема, з урахуванням наведених вище норм Закону, суд дійшов висновку, що підставою для визнання торгів недійсними є одночасна наявність двох фактів : порушення норм закону при проведенні торгів і порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, а також порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених «Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна», затвердженого наказом Мінюсту України від 27.10.1999 р. № 68/5. У зв'язку з викладеним та з урахуванням «Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна», суд вважає, що порушення, допущені державним виконавцем при накладенні арешту на майно боржника, реалізоване в подальшому на торгах - не є підставою для визнання торгів недійсними - оскільки вони не пов'язані з порушенням правил проведення торгів. Не є такою підставою також і допущені порушення при проведенні оцінки майна, адже вона також здійснюється державним виконавцем до початку публічних торгів, оскільки такі дії можуть бути предметом інших самостійних позовів або скарг (про звільнення майна з-під арешту, визнання дій державного виконавця неправомірними в порядку ст.ст. 24,26,32,36,57 Закону України «Про виконавче провадження»). Відсутні правові норми, які б давали право боржникам звертатися до суду з позовом про визнання публічних торгів недійсними, як і відсутні зазначення умов визнання їх такими, а містяться лише норми визнання публічних торгів такими, що не відбулися, що відповідає Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 45,46 Якого передбачена лише можливість визнання прилюдних торгів такими, що не відбулися. При оспорюванні публічних торгів, позивач повинен довести суду конкретні факти порушення у їх сукупності, а саме : встановлених правил організації і проведення торгів, його власних майнових прав і інтересів, критеріями яких є права і законні інтереси заінтересованої особи (позивача) безпосередньо порушені оспорюваними торгами і (або) укладеним за їх результатами договором, в результаті визнання торгів недійсними майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені, заінтересована особа отримає права чи майно в результаті проведення реституції після визнання торгів недійсними. На думку суду, позовна вимога щодо визнання виконавчого напису недійсним - не відповідає нормам цивільного та цивільно-процесуального законодавства України, виходячи з наступного. Виконавчий напис - не є правочином, так як згідно вимогам ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а ст. 215 ЦК України, поняття недійсності застосовується до правочинів. Згідно із ст. 18 ЦК України - нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження та примусового виконання рішень інших органів, а одним із виконавчих документів є виконавчий напис нотаріуса, який підлягає примусовому виконанню державною виконавчою службою. У зв'язку з викладеним, суд дійшов висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису є самостійний спосіб захисту цивільних прав, серед інших способів захисту цивільних прав та інтересів, визначених Главою 3 ЦК України. Згідно із ст.ст. 7,87,88 Закону України «Про нотаріат» - нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами ВР України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями КМУ. Для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів - встановлюється КМУ. Відповідно до п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою КМУ від 29.06.1999 р. № 1172, чинного на час спірних правовідносин - для вчинення виконавчого напису нотаріуса мають бути подані оригінал нотаріально-посвідченої угоди (оригінал договору іпотеки) та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. Згідно п.п. 283,284 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої Наказом Мінюсту України від 03.03.2004 р. № 20/5 та зареєстрованої в Мінюсті України 03.03.2004 р. за № 283/8882, чинної на час спірних правовідносин - вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору, здійснюється нотаріусом після спливу 3-ти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень. Нотаріус, при вчиненні виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки - не перевіряє права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів з урахуванням положень «Переліку..», за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, тобто перевіряє документи, з яких обчислена заборгованість, не були спірними. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи, підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше 3-х років. Статтями 12,33,35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі виконавчого напису нотаріуса. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Відповідно до ст.ст. 37,38 Закону України «Про іпотеку» - іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюються до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Відповідно до ч. 1 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» - реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із Законом, та майна, зазначеного в ч. 8 ст. 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. У судовому засіданні було встановлено, що 01.02.2008 р., між КБ ТОВ «Місто Банк», назву якого було змінено на ПАТ «Місто Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 007-Сп/2-23/840 (а.с. 31-32 т. 1). В забезпечення виконання вищевказаного кредитних зобов'язань позичальника [PERSON], 03.02.2008 р., між банком та позивачкою [PERSON], як майновим поручителем, був укладений нотаріально-посвідчений іпотечний договір (реєстр. № 668), відповідно до умов якого, позивачка передала в іпотеку, належне їй на праві власності, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно у вигляді садового будинку з господарчими будівлями і спорудами, загальною площею 352,2 кв.м та земельної ділянки, площею 0,060 га, кадастровий номер : 5123755800:01:002:0466, які знаходяться за адресою : [ADDRESS], згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 114372 від 14.05.2007 р. (а.с. 5-7,27-30 т. 1). У зв'язку з порушенням умов кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків за його користування, а також неодноразовим попередженням та вимогам банку про порушення кредитних зобов'язань, які не були виконані боржниками, банк звернувся до нотаріуса за захистом своїх прав, які іпотекодержателя згідно вимог вказаного Закону та 13.07.2009 р., приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] був вчинений виконавчий напис за результатами розгляду заяви АТ «Місто Банку» (а.с. 33 т. 1). При чому, до письмової заяви банку, представником банку були подані нотаріусу всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості перед стягувачем (банком), в тому числі і іпотечний договір, претензії (вимоги) про порушення зобов'язання і звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження (а.с. 52-172 т. 1). В подальшому, 23.07.2009 р., державним виконавцем Другого Суворовського ВДВС Одеського МУЮ, на підставі заяви АТ «Місто Банк» була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса № 1775 від 13.07.2009 р. про стягнення з позивачки [PERSON] на користь АТ «Місто Банк» боргу у сумі 2749653,84 грн., шляхом звернення стягнення на садовий будинок з господарчими будівлями і спорудами та на земельну ділянку, площею 0,060 га за адресою : [ADDRESS], які були передані іпотекодавцем [PERSON] банку і іпотеку. При чому, сторонам виконавчого провадження була надіслана постанова про відкриття виконавчого провадження і боржниці [PERSON] надавався 7-ми денний строк для самостійного виконання вимог виконавчого документу. Однак, так як позивачка у 7-ми денний термін добровільно не виконала вимоги постанови ВДВС про відкриття виконавчого провадження, державним виконавцем були проведені наступні виконавчі дії з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса № 1775, а саме : актом опису й арешту майна від 30.07.2009 р. накладено арешт на майно боржника, 03.08.2009 р. винесено постанову про призначення оцінювача для виконавчого провадження, проведено ознайомлення сторін виконавчого провадження зі звітом оцінки майна, в тому числі - 26.01.2010 р. особисто під підпис представника позивачки [PERSON] за довіреністю [PERSON] та 02.12.2009 р. під підпис представника боржника [PERSON] - [PERSON], про що свідчать особисті підписи вказаних представників (а.с. 10-12 т. 2). 09.08.2010 р., державним виконавцем Другого Суворовського ВДВС Одеського МУЮ була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі ст. 37 п. 10 Закону України «Про виконавче провадження» (за місцем знаходження майна боржника), за заявою представника банку, яка була надіслана сторонам виконавчого провадження (а.с. 53-55,57-58 т. 1). 10.09.2010 р., державним виконавцем ВДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса № 1775 від 13.07.2009 р., яка була направлена сторонам виконавчого провадження та боржниці [PERSON] повторно, був наданий 7-ми денний строк для самостійного виконання вимог виконавчого документу (а.с. 59-60 т. 1). Оскільки, позивачка [PERSON] у зазначений вище 7-ми денний термін добровільно не виконала вимоги постанови ВДВС, були повторно проведені наступні виконавчі дії з примусового виконання зазначеного виконавчого напису : актом опису й арешту майна накладено арешт на іпотечне майно боржниці [PERSON], винесено постанову про повторне призначення оцінювача для виконавчого провадження, укладено договір між ВДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області та ПП «Спеціалізоване підприємство юстиції» по реалізації арештованого майна (а.с. 61-132 т. 1). Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що двічі, на адресу боржниці [PERSON] державним виконавцем направлялися постанови про відкриття провадження по виконанню вищевказаного виконавчого напису нотаріуса, двічі, боржниці [PERSON] надавався строк для його добровільного виконання, а 26.01.2010 р., як це зазначалося вище, представник позивачки [PERSON], і відповідно вона через свого представника була ознайомлена зі звітом оцінки майна і жодного разу, на протязі всього часу знаходження виконавчого провадження, як в провадженні Другого Суворовського ВДВС, так і в провадження ВДВС Овідіопольського РУЮ - [PERSON] не використала своє право на добровільну реалізацію майна за погодженням з державними виконавцями у строк до початку примусового виконання та передачу коштів на повне або часткове погашення боргу за виконавчим документом, що підтверджує факт того, що позивачці було добре відомо про всі вищевказані виконавчі дії, які проводились двома відділами ДВС на протязі двох років, а також їй було відомо про призначення експертної оцінки майна, що крім вказаного, підтверджується оригіналом Журналу реєстрації вихідної кореспонденції ВДВС Овідіопольського РУЮ про належне сповіщення боржниці [PERSON] про виклик до ВДВС Овідіопольського РУЮ після надходження матеріалів виконавчого провадження з Другого Суворовського ВДВС (а.с. 38-40 т. 2). Одеською філією ПП «Спеціалізоване підприємство юстиції» на відповідному веб-сайті була розміщена інформація від 05.04.2011 р., направлено сторонам повідомлення про дату проведення торгів, розміщено оголошення про реалізацію нерухомого майна в газетах «Наша область» та «Рекламний кур'єр» (а.с. 15-37 т. 2). Однак, торги не відбулися, про що належним чином були повідомлені всі сторони виконавчого провадження, в тому числі боржниця [PERSON] та ВДВС Овідіопольського РУЮ. Після переоцінки майна, були призначені повторні торги, які також не відбулися і лот був знятий з прилюдних торгів, про що також, були повідомлені всі сторони провадження, в тому числі [PERSON] та ВДВС (а.с. 133-137 т. 1). Згідно вимог ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» - якщо майно не реалізовано на прилюдних торгах, державний виконавець повідомляє про це стягувача і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна. У зв'язку з чим, листом ВДВС Овідіопольського РУЮ було запропоновано банку вирішити питання про залишення нереалізованого майна за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалося на реалізацію згідно звіту про оцінку майна, після чого, АТ «Місто-Банк» надав своє погодження залишити за собою в рахунок погашення боргу нереалізоване на прилюдних торгах майно, про що державний виконавець виніс відповідну постанову, яка була затверджена начальником ВДВС та була направлена сторонам виконавчого провадження, і складений відповідний акт державного виконавця (а.с. 139-145,166-172 т. 1). Таким чином, АТ «Місто Банк» законно, у встановленому законом порядку - набув право власності на садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою : [ADDRESS], який належить на праві власності Публічному акціонерному товариству «Місто Банк» згідно нотаріального свідоцтва про право власності від 31.10.2011 р. (реєстр. № 956), виданого на підставі ст. 62 Закону України "Про виконавче провадження" на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого Овідіопольським районним управлінням юстиції 29.08.2011 р. та на земельну ділянку, площею 0,060 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходиться за адресою : [ADDRESS], кадастровий номер : 5123755800:01:002:0466, яка належить на праві власності Публічному акціонерному товариству «Місто Банк» згідно нотаріального свідоцтва про право власності від 31.10.2011 р. (реєстр. № 958) виданого на підставі ст. 62 Закону України "Про виконавче провадження" на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого Овідіопольським районним управлінням юстиції 29.08.2011 р. (а.с. 174,175 т. 1). Таким чином, суд вважає, що результати прилюдних торгів та вказані вище Акти про передачу майна стягувачеві - є цілком законними і дійсними, а виконавче провадження щодо звернення стягнення на предмети іпотеки було проведено у повній відповідності до діючого на той час законодавства України та оформлено Актом державного виконавця про передачу майна стягувачеві за результатами прилюдних торгів, на підставі якого приватним нотаріусом [PERSON] були видані зазначені свідоцтва про право власності на нерухоме майно на ім`я АТ «Місто Банк». Суд дійшов висновку, що позивачкою у позові не було наведено жодних належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 57-60 ЦПК України і законних підстав, за наявності яких, оспорювані прилюдні торги могли б бути визнані такими, що не відбулися, а вищенаведені обставини справи свідчать про те, що як виконавчий напис нотаріуса, так і прилюдні торги з реалізації спірного нерухомого майна були виконані з дотриманням норм законодавства України і не дають жодних підстав для визнання їх недійсними а тим більш для їх скасування, як всіх постанов та актів державного виконавця, а тому, на думку суду, в задоволенні позову слід відмовити повністю. Позивачкою, без поважних причин був пропущений строк позовної давності, наслідки застосування якого просила застосувати до спірних правовідносин представниця відповідача АТ «Місто Банк», стосовно відкриття виконавчого провадження 23.07.2009 р. (строк, з якого позивачці [PERSON] було відомо про вчинення виконавчого напису нотаріуса № 1775, про відкриття виконавчого провадження по виконанню виконавчого напису та про проведення оцінки майна, з якою була ознайомлена позивачка через свого представника). Однак, з урахуванням відсутності жодних порушень законних прав та інтересів позивачки [PERSON] при видачі оспорюваного виконавчого напису нотаріуса, при проведенні оспорюваних прилюдних торгів та процесуальних документів (постанов та актів) державних виконавців, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову з підстав його безпідставності і необґрунтованості. Згідно ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. За заявою представниці позивачки від 14.07.2014 р., в порядку забезпечення позову, ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 15.07.2014 р. було накладено арешт на : садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою : [ADDRESS], який належить на праві власності Публічному акціонерному товариству «Місто Банк» згідно нотаріального свідоцтва про право власності від 31.10.2011 р. (реєстр. № 956), виданого на підставі ст. 62 Закону України "Про виконавче провадження" на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого Овідіопольським районним управлінням юстиції 29.08.2011 р. - (індексний номер : 24275560 від 15.07.2014 р., номер запису про обтяження : 6341046) та на земельну ділянку, площею 0,060 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходиться за адресою : [ADDRESS], кадастровий номер : 5123755800:01:002:0466, яка належить на праві власності Публічному акціонерному товариству «Місто Банк» згідно нотаріального свідоцтва про право власності від 31.10.2011 р. (реєстр. № 958) виданого на підставі ст. 62 Закону України "Про виконавче провадження" на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого Овідіопольським районним управлінням юстиції 29.08.2011 р. (індексний номер : 24278000 від 15.07.2014 р., номер запису про обтяження : 6341675). Враховуючи, що в задоволенні позову було відмовлено, вищевказані заходи забезпечення позову застосовані судом - слід скасувати.

Outcome: dismissed