Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

Позивач виконавчий комітет Ужгородської міської ради звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про виселення з гуртожитку по [ADDRESS]. Мотивуючи свої позовні вимоги посилається на те, що гуртожиток по [ADDRESS] перебуває у комунальній власності міста та перебуває на балансі та обслуговуванні КП "ЖРЕР № 1". В ході перевірки дотримання паспортного режиму 09.07.2012 року було встановлено, що відповідач [PERSON] поселилася самостійно в кімнату [ADDRESS], без законних на те підстав, безпідставно займає житлову кімнату в даному гуртожитку та добровільно звільняти займану нею жилу площу відмов-ляється.Тому, просить в судовому порядку виселити відповідача із займаного неюжитлового приміщення у вищевказаному гуртожитку. З посиланням на вищевикладене, а також на норми ст.ст. 15,42,51,109,116,191 ЖК України просив виселити відповідача [PERSON] із займаного нею житлового приміщення у гуртожитку, кімнати [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги , просив суд їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові . Зокрема пояснив, що відповідачка самоправно зайняла приміщення в гуртожитку без законних на те підстав, ордер на вселення відповідачки у гуртожиток не видавався, договір найму житлового приміщення у гуртожитку з відповідачкою не укладався. Гуртожиток знаходиться у комунальній власності, перебуває на балансі департаменту міського господарства. Вважає, що відповідачка незаконно вселилася та незаконно проживає у гуртожитку, оскільки єдиною підставою для вселення є ордер, який відповідачу не видавався. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, з підстав викладених у письмових запереченнях , які надіслані до суду. Зокрема вказала на те, що відповідачка з 1996 року проживає в кімнаті гуртожитку № [ADDRESS] і з того часу сплачувала житлово-комунальні послуги . Вона не має іншого жилого приміщення. Вказує на те, що кімната в гуртожитку була надана відповідачу , оскільки вона перебувала в трудових відносинах з заводом, однак докази підтвердження цього відсутні. Факт проживання відповідачки у житловому приміщенні гуртожитку також підтверджується рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 02.02.2011 року, а отже вважає твердження позивача про те, що відповідач самовільно зайняла кімнату у гуртожитку, без законних на те підстав - хибним. Крім того, на думку представника відповідача, представник позивача пропустив строк звернення до суду з позовними вимогами, оскільки відповідач проживає у гуртожитку з 1996 року, а тому з посиланням на п.4 ст. 267 ЦК України просила у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що об'єкт нерухомого майна за адресою м. Ужгород, пр. Свободи 42 зареєстровано за Ужгородською міською радою та ТОВ "Дім". /а.с. 8/ Судом встановлено, що гуртожиток за адресою м. Ужгород, пр. Свободи 42 перебуває у комунальній власності територіальної громади. 09.07.2012 року комісією у складі працівників КП "ЖРЕР№1", начальника відділу приватизації та розподілу житла, начальника управління майном міста проводилась перевірка дотримання паспортного режиму в кімнаті № [ADDRESS]. В акті обстеження зафіксовано, на момент перевірки кімната була зачинена. [PERSON] самовільно без документів на поселення та реєстрацію займає кімнату № [ADDRESS]. Зі слів сусідки [PERSON] , [PERSON] здає кімнату квартирантам. Поясненням представника позивача в судовому засіданні стверджено, що дані про видачу [PERSON] ордера на жиле приміщення у гуртожитку у відділі квартирного обліку міської ради відсутні. Відповідач [PERSON], за відсутності рішення адміністрації підприємства про надання їй жилої площі у гуртожитку та спеціального ордеру на вселення до гуртожитку, самовільно вселилася в кімнату № [ADDRESS] та безпідставно проживає там по даний час, і на вимогу адміністрації, в добровільному порядку звільняти самовільно займану нею жилу площу відмовляється, а продовжує користуватись даним жилим приміщенням безпідставно. Доказів на підтвердження її законного вселення та проживання у вище -зазначеному гуртожитку, маючи таку можливість, відповідач суду не надав. Доказів на підтвердження укладення договору найму житлового приміщення у гуртожитку суду не надано. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі . Відповідно до ст. 127 ЖК України, п. 2 Примірного положення гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Пленум Верховного Суду України в п.22 постанови від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вказав, що вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку. Згідно ст.ст.128, 129 Житлового кодексу України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. Єдиною підставою для вселення в надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, виданий громадянину адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі відповідного рішення. Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку. Відповідно до ч.3 ст.116 Житлового кодексу України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщеня, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Доказів того, що відповідач [PERSON] отримала кімнату в гуртожитку у зв"язку з перебуванням у трудових відносинах, а також вселилась у кімнату гуртожитку на підставі виданого їй ордеру, відповідач суду не надала. Факт проживання відповідачки [PERSON] у гуртожитку з 1996 року та факт здійснення нею сплати житлово-комунальних послуг, на підтвердження чого надані суду квитанції, не стверджують наявність законних підстав для вселення та подальшого проживання відповідачки у кімнаті гуртожитку. Тому, беручи до уваги вищевикладене, зважаючи на норми чинного законодавства, враховуючи що відповідач [PERSON], без жодних правових підстав, за відсутності рішення адміністрації про надання їй жилої пло-щі у гуртожитку та спеціального ордеру на надану жилу прощу, що є єдиною під-ставою для вселення в гуртожиток, самовільно вселилася до гуртожитку та про-живає в ньому по теперішній час, незаконно, і, маючи таку можливість, не надала суду доказів на підтвердження її законного вселення та проживання в даному гуртожитку, слід дійти висновку, що відповідача слід виселити із займа -ного нею жилого приміщення кімнати № [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення. Що стосується вимог представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлений трирічний загальний строк позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови в позові. При цьому заява представника відповідача про відмову в задоволенні позову виконавчого комітету Ужгородської міської ради у зв'язку із спливом встановленого ст. 257 ЦК України строку позовної давності вважається безпідставною. В силу п. 1 ч.1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків встановлених законом. Саме таким порушенням особистих немайнових прав позивача вважається самовільне вселення відповідача у кімнату гуртожитку без законних на те підстав та подальше проживання у ньому. У п.7 постанови Пленуму ВСУ від 12 квітня 1985 року №2 „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" зазначено, що на вимоги про визнання недійсним ордера на жиле приміщення за передбаченими ст. 59 ЖК України підставами поширюється трирічний строк позовної давності. Визнавши причини пропущення цього строку поважними, суд задовольняє обґрунтовані вимоги. З цих самих правил слід виходити при розгляді вимог про виселення осіб, договір найму жилого приміщення з якими укладений з порушеннями установленого порядку без видачі ордера. Разом з тим суд констатує, що позивач не звернувся до суду з вимогами про визнання недійсним ордера на жиле приміщення за передбаченими ст. 59 ЖК України підставами та про виселення осіб, договір найму жилого приміщення з якими укладений з порушеннями установленого порядку без видачі ордера, а отже заява про застосування строку позовної давності для звернення до суду є необгрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. З урахуванням всіх обставин справи, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, враховуючи те що відповідач вселилась до гуртожитку з порушенням установленого законом порядку, спеціальний ордер на вселення до гуртожитку відповідачу не видавався , та подальше проживання відповідача у кімнаті гуртожитку порушує права позивача користуватися та розпоряджатися своєю власністю, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають до задоволення, оскільки представник позивача в судовому засіданні належними і допустимими доказами довів ті обставини на які посилався як на підставу своїх вимог, а представник відповідача не довела суду ті обставини на які посилалась як на підставу своїх заперечень. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved