Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи ФОП [PERSON], Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про витребування з чужого незаконного володіння нежитлового приміщення та скасування державної реєстрації права власності. Позов мотивує тим, що постановою Львівського апеляційного господарського суду від 27.02.2018 року встановлено, що власником нежитлових приміщень спірних на [ADDRESS], є Львівська міська рада, а також те, що ТзОВ «Станіслава» не було власником спірного майна, а тому не могло розпоряджатися ним, оскільки на підставі скасованого рішення Господарського суду Львівської області від 24.11.2011 року в Реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.03.2012 року зареєстроване право власності на спірні приміщення за ФОП [PERSON] та згодом ФОП [PERSON] відчужила спірні приміщення [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.2012р. №474, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сагайдак О.П. Оскільки спірне майно вибуло з володіння власника Львівської міської ради поза його волею, тому просять позов задоволити. Представник позивача подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Просить позов задоволити згідно поданих письмових уточнень. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, однак подав клопотання про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову покликаючись на відзив та заперечення на відзив. Представник третьої особи Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Третя особа ФОП [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату. Час та місце розгляду справи булла повідомлена належним чином. Суд постановив розгляд справи проводити за відсутності третьої особи, на підставі наявних у матеріалах справи документів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що Львівська міська рада є власником будинку на [ADDRESS]. Державна реєстрація права комунальної власності на цей об'єкт проведена в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 22.03.2004 року на підставі рішення Галицького (Ленінського) райвиконкому м. Львова від 14.04.1987 р. №222 /а.с.7-8/. Рішенням Господарського суду Львівської області від 24.11.2011р. у справі №5015/6344/11 задоволено позов ФОП [PERSON] до ТзОВ «Станіслава», а саме: зобов'язано ТзОВ «Станіслава» не чинити перешкод в користуванні ФОП [PERSON] нежитловими приміщеннями 1-го поверху , що позначені на поверховому плані інд. XVI, XVII, XVIII, площею 15,1 кв.м, приміщення 2-го поверху, позначені інд. 5-1, 5-2, площею 18,6 кв.м на [ADDRESS]; визнано право власності за ФОП [PERSON] на нежитлові приміщення 1-го поверху , що позначені на поверховому плані інд. XVI, XVII, XVIII, площею 15,1 кв.м, приміщення 2-го поверху, позначені інд. 5-1, 5-2, площею 18,6 кв.м на [ADDRESS] /а.с.11-12/. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 27.02.2018р. рішення Господарського суду Львівської області від 24.11.2011р. у справі №5015/6344/11 скасовано повністю і прийнято нове рішення, згідно з яким у задоволенні позову відмовлено. Обставини, встановлені рішенням суду в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, згідно ч.4 ст.61 ЦПК України, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 27.02.2018 р. встановлено, що власником нежитлових приміщень 1-го поверху, що позначені на поверховому плані інд. XVI, XVII, XVIII, площею 15,1 кв.м, приміщення 2-го поверху, позначені інд. 5-1, 5-2, площею 18,6 кв.м на [ADDRESS], є Львівська міська рада. Також встановлено, що відповідач - ТзОВ «Станіслава» не було власником спірного майна, а тому не могло розпоряджатися ним. Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі скасованого рішення Господарського суду Львівської області від 24.11.2011р. в Реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.03.2012р. зареєстроване право власності на спірні приміщення за ФОП [PERSON]. Згодом ФОП [PERSON] відчужила спірні приміщення [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.2012р. №474, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сагайдак О.П. Відповідно до ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Відтак, у ФОП [PERSON] не виникло право власності на спірний об'єкт нерухомості, а відповідно не виникло право продажу майна. Згідно зі ст. 13 та ч.1 ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316-319, 321, 324, 327 ЦК України право власності в цілому є непорушним. Відповідно до ст. 387 ЦК України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно п.21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами ст..ст.387, 388 ЦК України. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого ст. ст. 215, 216 ЦК України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У таких відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Згідно з ч. 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У відповідності до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно з ч.3 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Пунктом 22 постанови пленуму передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. Відповідно до ч.5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до ч.8 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти* права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Відповідач покликається на ч.1 ст.388 ЦК України, якою визначено, що за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Разом з тим, висновок з цих положень законодавства відповідачем зроблено невірний. Так, відповідач зазначає, що є усі підстави стверджувати про вибуття спірних приміщень із володіння саме за наявності волі Львівської міської ради, оскільки таке вибуло з володіння останньої саме за наявності її волі (наказу управління департаменту економічної політики), а тому положення статті 388 ЦК України не можуть бути застосовані до правовідносин, що виникли між сторонами. Таке твердження відповідача спростовується матеріалами справи та наступними нормами чинного законодавства. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За приписами ст.143 Конституції України і ст. 327 Цивільного кодексу України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (ст. 144 Конституції України). Згідно ч.1 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, зокрема, нежитлові приміщення, та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. За змістом ч.5 ст.60 наведеного Закону органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції. Відповідно до ч.8 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. При цьому, згідно з п.30 ч.1 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна. Згідно приписів статей 321, 319, 658 Цивільного кодексу України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові. Враховуючи наведене вище, лише за наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування, оформленого рішенням, прийнятим виключно на пленарному засіданні Львівської міської ради, можливе розпорядження спірним нерухомим майном. Проте відповідне рішення щодо продажу спірного об'єкта Львівською міською радою не приймалося, в матеріалах справи таке відсутнє, а відповідачем протилежне не доведено. Передача приміщень в оренду ЛКП «Айсберг» на підставі наказу управління комунальної власності та договору оренди не свідчить про волю Львівської міської ради на відчуження майна ТзОВ «Станіслава», чи ФОП [PERSON], чи [PERSON], а є реалізацією правомочності власника на передачу майна в оренду, що жодним чином не виключає можливості власника витребувати належне йому майно з чужого незаконного володіння. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом). Зазначене вище узгоджується з практикою Верховного Суду у справі №904/10673/16, Верховного суду України у справах № 6-2776цс16, №916/2131/15, № 3-1058ГС16, № 916/2129/15 (№ 3-604гс16). Таким чином, аргументи, викладені у відзиві є необґрунтовані, не спростовують підставності заявлених позовних вимог. Щодо зазначення відповідачем пропуску позивачем строку позовної давності слід зазначити, що згідно із постановою Верховного Суду від 29.03.2018 року у справі №904/10673/16, судом зроблено правовий висновок, що право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності в особи титулу власника. Законодавчою підставою для втрати особою права власності у часі є положення Цивільного кодексу України про набувальну давність (ст. 344 ЦК України). А тому положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку ст.388 ЦК України не застосовуються. Таким чином суд вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення. Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як видно з матеріалів позовної заяви, позивачем було сплачено 3 524,00 гривень судового збору, а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved