Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Західно - Європейська паливно-енергетична компанія"( далі ТОВ), в якому просить стягнути на її користь заборгованість по виплаті допомоги по вагітності та пологах у сумі 4760,28 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 01.03.2011 року її прийнято на роботу до відповідача на посаду менеджера логістики згідно наказу № 5-к від 01.03.2011 року. З 01.04.2013 року по 04.08.2013 року вона перебувала в оплачуваній відпустці у зв"язку з вагітністю та пологами. [INFO] року вона народила сина - [PERSON], та на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення ним трьох років. На спеціальний рахунок товариства Фондом соціального страхування була перерахована допомога по вагітності та пологах, яка до цього часу не виплачена. На її звернення відповідач не реагує. В судове засіданні позивачка не з"явилась, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про день розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст.ст. 74-76 ЦПК України. Заяви про розгляд справи в його відсутності суду не надав. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. В зв"язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом, та підтверджено матеріалами справи, 01.03.2011 року [PERSON] прийнято на роботу до товариства з обмеженою відповідальністю Західно - Європейська паливно-енергетична компанія" на посаду менеджера логістики згідно наказу № 5-к від 01.03.2011 року (а.с.19). Згідно наказу № 1 від 01.04.2013 року з 01.04.2013 року по 04.08.2013 року [PERSON] перебувала в оплачуваній відпустці у зв"язку з вагітністю та пологами(а.с.5). [INFO] року [PERSON] народила сина - [PERSON](а.с.6), та на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення ним трьох років(а.с.7). Крім того в матеріалах справи міститься лікарняний лист, виданий на ім"я позивачки у зв'язку з пологами та родами(а.с. 8). Відповідно до листа виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Київського міського відділення від 01.04.2014 року, заяву - розрахунок профінансовано 29.04.2013 року, кошти перераховано на окремий поточний рахунок товариства (а.с.9). З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців вбачається, що інформація щодо перебування товариства у процедурі ліквідації чи банкрутства - відсутня. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. У відповідності до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Частиною 1 статті 6 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування з зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» передбачено, що загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, підлягають: особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності та господарювання або у фізичних осіб, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування з зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», право на матеріальне забезпечення виникає у застрахованої особи з дня настання страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законодавством. Згідно ст. 38 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування з зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке компенсує втрату заробітної плати (доходу) за період відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами. Допомога по вагітності та пологах застрахованій особі виплачується за весь період відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами, тривалість якої становить 70 календарних днів до пологів і 56 (у разі ускладнених пологів або народження двох чи більше дітей - 70) календарних днів після пологів. Жінкам, віднесеним до 1-4 категорій осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, допомога по вагітності та пологах виплачується за 180 календарних днів зазначеної відпустки (90 - до пологів та 90 - після пологів). Розмір зазначеної допомоги обчислюється сумарно та надається застрахованій особі в повному обсязі незалежно від кількості днів відпустки, фактично використаних до пологів. У разі надання застрахованій особі відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами у період простою підприємства, установи, організації не з вини застрахованої особи, щорічної (основної чи додаткової) відпустки, відпустки без збереження заробітної плати, додаткової відпустки у зв'язку з навчанням, творчої відпустки допомога по вагітності та пологах надається з дня виникнення права на відпустку у зв'язку з вагітністю та пологами. За період відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами, що збігається з відпусткою для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, допомога по вагітності та пологах виплачується незалежно від допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Відповідно до ст. 179 КЗпП України, на підставі медичного висновку жінкам надається оплачувана відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами тривалістю 70 календарних днів до пологів і 56 (у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів - 70) календарних днів після пологів, починаючи з дня пологів. Тривалість відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами обчислюється сумарно і становить 126 календарних днів (140 календарних днів - у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів). Вона надається жінкам повністю незалежно від кількості днів, фактично використаних до пологів. Згідно ст. 17 Закону України «Про відпустки», на підставі медичного висновку жінкам надається оплачувана відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами тривалістю: до пологів - 70 календарних днів; після пологів - 56 календарних днів (70 календарних днів - у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів), починаючи з дня пологів. Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про відпустки» фінансування допомоги по вагітності та пологах, а також по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку провадиться з коштів державного соціального страхування. Обов'язок роботодавця (страхувальника) надавати та оплачувати застрахованими особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення та соціальних послуг, передбачений п. З ч. 2 ст. 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням». Відповідно до ст. 21 вищезазначеного Закону, фінансування страхувальників - роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється районними, міжрайонними, міськими виконавчими дирекціями відділень фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду. Підставою для фінансування страхувальників робочими органами відділень Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами. Районні, міжрайонні, міські виконавчі дирекції відділень Фонду здійснюють фінансування страхувальників-роботодавців протягом десяти робочих днів після надходження заяви. Згідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 29 ст. 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», застраховані особи мають право отримувати у разі настання страхового випадку матеріальне забезпечення та соціальні послуги, передбачені цим Законом та оскаржувати відповідно до законодавства дії страхувальника-роботодавця щодо надання матеріального забезпечення та соціальних послуг. Відповідно до статті 13 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», право на отримання допомоги по догляду за дитиною до трьох років має особа (один з батьків дитини, усиновитель, опікун, бабуся, дідусь або інший родич), яка фактично здійснює догляд за дитиною. Згідно ст. 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі, що дорівнює різниці між прожитковим мінімумом, встановленим для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше 130 гривень. Допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається на кожну дитину незалежно від кількості народжених (усиновлених, взятих під опіку) дітей у сім'ї, по догляду за якими надається допомога. Для отримання допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку органам праці та соціального захисту населення надаються такі документи: - заява матері (батька) складається за формою, затвердженою Мінпраці; - копія або витяг з наказу (розпорядження) роботодавця про надання відпустки; - копія свідоцтва про народження дитини; - копія трудової книжки матері (батька) та ін. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, застрахованим особам, зазначеним у частині першій статті 6 цього Закону, призначаються та надаються за основним місцем роботи (крім видів матеріального забезпечення, передбачених пунктами 1, 2 статті 34 цього Закону, яке надається за основним місцем роботи та за сумісництвом у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України). У разі ліквідації (реорганізації) підприємства, установи, організації матеріальне забезпечення за страховими випадками, які настали до їх ліквідації (реорганізації), виплачується застрахованим особам їх правонаступником, а в разі відсутності правонаступника - виконавчою дирекцією відділення Фонду за місцем здійснення обліку ліквідованого підприємства, установи, організації як страхувальника. Так, з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що відповідача не знято з реєстрації у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України, а відтак й не знято з обліку як страхувальник у Фонді. За таких обставин, відповідно до п. 3 ст. 27 «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» підприємство зобов'язане надавати та оплачувати застрахованим особам (якою, зокрема є позивач) у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення та соціальних послуг за рахунок коштів Фонду відповідно до Закону. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне судові витрати по справі покласти на відповідача, та стягнути з останнього на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved