Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача ДП "Парламентський телеканал "РАДА" про зміну дати звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, мотивуючи свої вимоги тим, що 03.03.2014 року вона була прийнята на посаду головного випускового головної редакції телепрограм Державного підприємства "Парламентський телеканал "РАДА" (на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника). З 14.03.2014 року позивачці був відкритий листок непрацездатності, про що вона повідомила у телефонному режимі першого заступника директора телеканалу Перенчука В. Після закриття листів непрацездатності позивачка неодноразово приходила на телеканал, однак так і не змогла потрапити на територію телеканалу по причині виключення її зі списку працівників, які мають право заходити на територію телеканалу. Лише у грудні 2014 року позивачці стало відомо, що розпорядженням від 28.03.2014 року її звільнено з займаної посади з 31.03.2014 року у зв"язку з закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Однак, позивачка вважає своєї звільнення незаконним, у зв"язку з чим вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд: 1) Визнати розпорядження від 28.03.2014 року № 58-К про звільнення [PERSON] з посади головного випускового головної редакції телепрограм ДП "Парламентський телеканал "РАДА" з 31.03.2014 року у зв"язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України незаконним; 2) Змінити дату звільнення [PERSON] з посади головного випускового головної редакції телепрограм ДП "Парламентський телеканал "РАДА" з 31.03.2014 року на дату фактичної видачі трудової книжки; 3) Стягнути з ДП "Парламентський телеканал "РАДА" на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 31.03.2014 року; 4) Зобов"язати ДП "Парламентський телеканал "РАДА" здійснити оплату всіх виданих [PERSON] листків непрацездатності; 5) Зобов"язати ДП "Парламентський телеканал "РАДА" видати [PERSON] трудову книжку; 6) Присудити з ДП "Парламентський телеканал "РАДА" на користь [PERSON] понесені судові витрати. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] уточнили позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі, а саме: 1) Визнати розпорядження від 28.03.2014 року № 58-К про звільнення [PERSON] з посади головного випускового головної редакції телепрограм ДП "Парламентський телеканал "РАДА" з 31.03.2014 року у зв"язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України незаконним; 2) Змінити дату звільнення [PERSON] з посади головного випускового головної редакції телепрограм ДП "Парламентський телеканал "РАДА" з 31.03.2014 року по дату фактичної видачі трудової книжки; 3) Стягнути з ДП "Парламентський телеканал "РАДА" на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату зав відпрацьований період часу (з 03.03.2014 року по 13.03.2014 року включно) в сумі 642, 18 грн.; 4) Стягнути з ДП "Парламентський телеканал "РАДА" на користь [PERSON] невиплачену грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 157, 80 грн.; 5) Стягнути з ДП "Парламентський телеканал "РАДА" на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки виплати всіх належних [PERSON] сум та за весь час затримки видачі трудової книжки (за весь час вимушеного прогулу), починаючи з 31.03.2014 року по день фактичного (повного) розрахунку в сумі 21406, 00 грн.; 6) Зобов"язати ДП "Парламентський телеканал "РАДА" здійснити оплату перших п"яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання по всіх виданих [PERSON] листках непрацездатності; 7) Зобов"язати ДП "Парламентський телеканал "РАДА" видати [PERSON] трудову книжку; 8) Присудити з ДП "Парламентський телеканал "РАДА" на користь [PERSON] понесені судові витрати (в тому числі витрати, пов"язані з оплатою правової допомоги адвоката). Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що позивачка була прийнята на роботу до ДП "Парламентський телеканал "РАДА" за строковим трудовим договором на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника [PERSON] Враховуючи те, що з 01.04.2014 року [PERSON] приступила до роботи, на підставі Розпорядження від 28.03.2014 року, позивачку було звільнено з посади з 31.03.2014 року у зв"язку з закінченням строку трудового договору. Про звільнення [PERSON] була попереджена у телефонному режимі напередодні звільнення. У зв"язку з тим, що позивачка не з"являлася до ДП, їй 14.05.2014 року було направлено лист. Але протягом тривалого часу позивачка не з"являлася за отриманням трудової книжки та розрахунку, що свідчить про те, що вона умисно пропустила строк позовної давності для звернення до суду. На підставі викладеного представник відповідача просила у задоволенні позову відмовити повністю. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 03.03.2014 року працювала на посаді головного випускового головної редакції телепрограм ДП "Парламентський телеканал "РАДА". На дану посаду [PERSON] була прийнята на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника, що підтверджується відповідним розпорядженням № 32-к від 03.03.2014 року (а.с.46). З 14.03.2014 року позивачці [PERSON] був відкритий листок непрацездатності (а.с.15), про що вона повідомила по телефону першого заступника директора телеканалу Перенчука В. Даний факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні і не заперечувався представником відповідача. 27.03.2014 року листом непрацездатності позивачки був закритий і 28.03.2014 року [PERSON] повинна була приступити до роботи, але з 28.03.2014 року [PERSON] був відкритий другий листок непрацездатності (а.с. 16). 28.03.2014 року головним випусковим [PERSON] (основний працівник, яка перебувала у відпустці по догляду за дитиною) була подана заява про те, що з 01.04.2014 року вона приступає до роботи за своєю посадою (а.с. 51). 28.03.2014 року директором ДП "Парламентський телеканал "РАДА" було видано Розпорядження № 58-К (а.с.50) про звільнення [PERSON] з посади головного випускового головної редакції телепрограм з 31.03.2014 року у зв"язку з закінченням строку трудового договору, п. 2 ст. 36 КЗпП України. Також у Розпорядженні було зазначено про сплату [PERSON] грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 3 календарних дні. В своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що Розпорядження видано незаконно, під час перебування її на лікарняному, а тому воно є незаконним. В своїх запереченнях представник відповідача вказує про те, що строк позовної давності позивачка пропустила, так як була належним чином повідомлена про звільнення. Як було встановлено при розгляді справи, позивачка через свого представника у листопаді 2014 року звернулася до відповідача із адвокатським запитом про надання інформації щодо підстав розірвання з нею трудового договору (а.с.7). Повторне звернення було 08.12.2014 року. Листом від 22.12.2014 року представника [PERSON] було повідомлено про підстави розірвання трудового контракту (а.с.11). Слід зазначити, що в період з 14.03.2014 року по 05.07.2014 року включно позивачка [PERSON] перебувала на лікарняних і 07.07.2014 року вийшла на роботу, але не змогла попасти у приміщення телеканалу через відсутність її у списках працівників телеканалу, які підлягають пропуску. В подальшому позивачка ще декілька разів намагалася пройти у приміщення телеканалу, але не змогла цього зробити з тих же підстав. Даний факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та був доведений належними доказами. Так, свідок [PERSON], допитана у судовому засіданні, повністю підтвердила той факт, що позивачка [PERSON] не мала можливості потрапити у приміщення телеканалу, так як її не було у відповідних списках. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила те, що [PERSON] не пропускала у приміщення телеканалу, хоча вона неодноразово намагалася туди потрапити, але у відповідних списках її прізвище було відсутнє. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що пропуск у приміщення телеканалу та Верховної Ради України здійснюється по пропусках чи списках, що знаходяться в охорони. Вона бачила, що [PERSON] намагалася неодноразово потрапити у приміщення телеканалу, але її не впускали. Представник позивачки, допитана в якості свідка, пояснила у судовому засіданні порядок проходження до приміщення телеканалу та Верховної Ради України. Підтвердила той факт, що пропуск осіб, які не мають відповідного посвідчення, здійснюється за списками, що знаходяться в приміщенні охорони, або за телефонним дзвінком особи, яка має такі повноваження. Представником відповідача були надані суду копії листів, адресованих директором телеканалу коменданту охорони Верховної Ради України (а.с.55-56) зі списками позаштатних працівників дирекції, з проханням надати дозвіл на вхід вказаних осіб в приміщення Верховної Ради України в період квітня-травня 2014 року. Але надані листи жодним чином не спростовують того факту, що у період з липня 2014 року [PERSON] не могла попасти у приміщення телеканалу. На підтвердження належного повідомлення позивачки про її звільнення представником відповідача був наданий Акт від 31.03.2014 року (а.с.53), складений трьома працівниками ДП та затверджений директором, про те, що 31.03.2014 року о 15 годині [PERSON] було повідомлено по телефону про те, що вона звільнена у зв"язку з закінченням строку трудового договору. Позивачка не заперечує у судовому того факту, що їй телефонували з відділу кадрів з проханням повідомити, коли вона приступить до роботи після лікарняного, про звільнення її не повідомляли. Судом не приймається до уваги Акт від 31.03.2014 року, як доказ належного повідомлення [PERSON] про звільнення, оскільки такий вид повідомлення про звільнення не відповідає вимогам КЗпП України. Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається з письмових матеріалів справи, на момент звернення до суду ані копію наказу про звільнення ані трудову книжку відповідачем вручено позивачці не було. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачкою не був пропущений строк звернення до суду, а тому заява представника відповідача про застосування строку позовної давності не може бути задоволена. Що стосується вимоги про визнання незаконним Розпорядження від 28.03.2014 року, то слід зазначити наступне. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. Пунктом 2 частини 1 статті 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Як встановлено при розгляді справи, позивачка [PERSON] була прийнята на посаду головного випускового головної редакції телепрограм ДП "Парламентський телеканал "РАДА" на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника [PERSON] Після того, як [PERSON] 27.03.2014 року подала заяву про те, що вона з 01.04.2014 року приступає до виконання посадових обов"язків, відповідачем було видано розпорядження про звільнення позивачки з займаної посади. Що стосується посилань позивачки про те, що її незаконно звільнити у період перебування на лікарняному, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Але вимоги даної статті розповсюджуються лише на випадку розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. У даному випадку трудовий договір був припинений у зв"зку з закінчення строку його дії, а тому відповідачем не було допущено порушення вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Враховуючи викладене, той факт, що строк трудового договору у [PERSON] закінчився, вона була звільнена з займаної посади на законних підставах, а тому підстав для визнання Розпорядження незаконним немає і у задоволенні позовних вимог [PERSON] в цій частині повинно бути відмовлено. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення невиплаченої заробітної плати та грошової компенсації за невикористану відпустку підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред"явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноваженим ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з Довідки № 19 від 22.05.2015 року (а.с. 110), наданої представником відповідача, позивачці [PERSON] була нарахована та не виплачена заробітна плата за відпрацьований період з 03.03.2014 року по 13.03.2014 року у сумі 642, 18 грн. та грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку у сумі 157, 80 грн. Враховуючи те, що вказані суми були нараховані, але не виплачені позивачці, вони підлягають стягненню з відповідача на користь [PERSON] у судовому порядку, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] в частині зміни дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати та час затримки видачі трудової книжки, видачу трудової книжки, то вони підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Як встановлено при розгляді справи, позивачку [PERSON] було звільнено з займаної посади з 31.03.2014 року, але до цього часу трудову книжку видано не було. Даний факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні і не заперечувався стороною відповідача. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов"язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Пунктом 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року за № 58, власник або уповноважений ним орган зобов"язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому п. 2.10 цієї Інструкції. Згідно із п. 4.2 вказаної Інструкції, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Але за період з 31.03.2014 року по даний час відповідачем не було надіслано позивачці жодних поштових повідомлень про необхідність отримання трудової книжки. Представником відповідача на підтвердження надіслання відповідного поштового повідомлення було надано лист від 14.05.2014 року, адресований [PERSON] (а.с.54), про її звільнення та необхідність отримання трудової книжки. Але слід зазначити, що жодних належних доказів направлення даного листа позивачці та отриманню нею даного листа, представником відповідача надано суду не було. Зважаючи на викладене, суд вважає, що відповідач перед видачею трудової книжки позивачці повинен змінити дату звільнення [PERSON] на дату видачі трудової книжки. А тому позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 2 вказаної статті при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як вбачається з заяви представника відповідача від 25.05.2015 року (а.с.106-109), розмір заробітної плати [PERSON] становить 1529, 00 грн. на місяць. Відповідно до п. 1. Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року за № 100, цей Порядок застосовується в тому числі у випадку вимушеного прогулу. Пунктом 2 Порядку визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов"язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до п. 4 Порядку в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Враховуючи те, що відповідач до цього часу не провів з позивачем розрахунок, не здійснив виплату всіх належних сум, не видав трудову книжку, суд вважає, що з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час затримки. Що стосується суми, що повинна бути стягнута, то слід зазначити наступне. При проведенні розрахунку коштів, що підлягають виплаті позивачці, суд виходить із її середньомісячної заробітної плати у розмірі 1529, 00 грн., з урахуванням вимог п. 4 Порядку. Період затримки розрахунку становить з 01.04.2014 року по 12.06.2015 року включно 299 днів. Середня заробітна плата за 1 день позивачки становить 49, 32 грн. (1529, 00 грн. : 31 день). Кількість робочих днів за цей період становить 299 днів. Таким чином, загальна сума, що підлягає стягненню, становить 14746, 68 грн. (49, 32 грн. х 299). Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума 14746, 68 грн. Також, враховуючи вимоги ст.. 47 КЗпП України, а також той факт, що трудову книжку до цього часу позивачка не отримала, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про зобов"язання відповідача видати [PERSON] трудову книжку підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про оплату листків непрацездатності, то судом встановлено наступне. Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивачці [PERSON] були відкриті листки непрацездатності у наступні періоди: з 14.03.2014 року по 27.03.2014 року (а.с.15); з 28.03.2014 року по 10.04.2014 року (а.с.16); з 11.04.2014 року по 24.04.2014 року (а.с.17); з 25.04.2014 року по 30.04.2014 року (а.с.18); з 06.05.2014 року по 15.05.2014 року (а.с.19); з 19.05.2014 року по 20.05.2014 року (а.с.20); з 21.05.2014 року по 30.05.2014 року (а.с.21); з 02.06.2014 року по 13.06.2014 року (а.с.22); з 16.06.2014 року по 20.06.2014 року (а.с.23); з 23.06.2014 року по 14.07.2014 року (а.с.24). Вказані листки непрацездатності не були оплачені відповідачем у передбаченому законом порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України "Про загальнообов"язкове державне соціальне страхування у зв"язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням" (який діяв в період тимчасової втрати позивачкою працездатності) допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов"язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності застрахованим особам, починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності), незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перший п"яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов"язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно із п. 2 Порядку оплати перших п"яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов"язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів підприємства, установи, організації, затвердженого постановою КМУ від 06.05.2001 року за № 439 оплата днів тимчасової непрацездатності застрахованій особи провадиться за основним місцем роботи у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати за робочі дні (години), згідно з графіком роботи, що припадають на дні тимчасової непрацездатності. Підставою для оплати днів тимчасової непрацездатності є виданий в установленому порядку листок непрацездатності (п. 3 Порядку). Враховуючи те, що за період з 14.03.2014 року по 31.03.2014 року позивачці було відкрито 2 листка непрацездатності, суд вважає, що позовні вимоги в частині зобов"язання відповідача оплатити ці 2 листка непрацездатності в порядку, передбаченому діючим законодавством, підлягають задоволенню, в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки з 31.03.2014 року позивачку було звільнено і відповідно проводити оплату вказаних лікарняних листків відповідач не повинен. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення витрат на правову допомогу, то судом встановлено наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов"язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Як встановлено при розгляді справи, між позивачкою [PERSON] та адвокатом [PERSON] 19.11.2014 року був укладений Договір № 189-ц про надання правової допомоги (а.с.32). Адвокат [PERSON] готувала всі необхідні документи для звернення позивачки до суду, проводила підготовчі дії для звернення до суду, приймала участь у судових засіданнях при розгляді даної справи, що підтверджується письмовими матеріалами справи. За надані адвокатом послуги позивачкою було сплачено 3000, 00 грн., що підтверджується квитанціями (а.с.74-77). На підтвердження проведених робіт з надання правової допомоги адвокатом було складено Довідку про обсяг наданої правової допомоги за Договором (а.с.78). Як встановлено діючим законодавством, розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною і особою, яка надає правову допомогу. Відповідно до ст. 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, має бути законним за формою і порядком внесення і розумно обгрунтованим за розміром. При визначенні обгрунтованого розміру гонорару беруть до уваги такі фактори: 1) обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання дорученням; ступінь складності та новизни правових питань, що стосуються доручення; необхідність досвіду для його успішного завершення; 2) вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання у звичайному часовому режимі; 3) необхідність виїзду у відрядження; 4) важливість доручення для клієнта; 5) роль адвоката в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт; 6) досягнення за результатами виконання доручення позитивного результату, якого бажає клієнт; 7) особливі або додаткові вимоги клієнта щодо строків виконання доручення; 8) характер і тривалість професійних відносин адвоката з клієнтом; 9) професійний досвід, науково-теоретична підготовка, репутація, значні професійні здібності адвоката. Жоден з цих факторів не має самодостатнього значення; вони підлягають врахуванню в їх взаємозв"язку щодо обставин кожного конкретного випадку. Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а адміністративних справах суб"єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З урахуванням вищенаведених вимог діючого законодавства, суд вважає розмір витрат на правову допомогу адвоката, зазначений позивачкою, таким, що повністю відповідає обсягу надання правової допомоги, а тому вказаний розмір у сумі 3000, 00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243, 60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial