Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

Позивач, [PERSON], в інтересах якого діє представник [PERSON], звернувся 16.01.2017 року до суду з вищезгаданим позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в звязку з ушкодженням здоровя в розмірі 92160,00 грн. В обґрунтування позовних вимог, посилається на те, що виконуючи свої професійні обовязки 24.07.2005 року отримав ушкодження здоровя у вигляді травми закритий уламчатий перелам лівого наколінника зі зміщенням уламків. Висновком МСЕК позивачу встановлено 20% втрати професійної працездатності. Через нещасний випадок він змушений проходити численні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури; відчуває слабкість, втому, постійні болі. У звязку з травмою порушено його нормальні життєві звязки, вважає, що з боку відповідача йому завдано моральну шкоду, тому звернувся до суду з цим позовом. Позивач в судовому засіданні присутнім не був, скориставшись правом представництва відповідно до ст.38 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] (договір про надання правової допомоги від 07.11.2016 року) /а.с.16/,\~\~ підтримала позовні вимоги в повному обсязі,\~\~ посилалася на обставини, викладені в позовній заяві, просила позов задовольнити.\~\~ Зазначила, що в звязку з трудовим каліцтвом, втратою працездатності в розмірі 20% позивач зазнає щоденно фізичного болю та моральних страждань. Представник відповідача - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області [PERSON] (довіреність №3 від 03.01.2017 року, дійсна до 31.12.2017 року) /а.с.25/\~\~ заперечувала проти позову, посилаючись на те, що Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області\~\~ є неналежним відповідачем, оскільки актом П-4 винним у нещасному випадку визнано підприємство; не встановлено факт заподіяння шкоди. Крім того, з 01.01.2015 року набрав чинності Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», згідно ч.8 ст. 36 якої відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України, тому відсутні підстави для покладення на Відділення виконавчої дирекції фонду обов'язку здійснювати таку виплату. Також, позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння моральної шкоди на вказану суму; не\~\~ надано доказів того, що в житті позивача відбулися які-небудь зміни; пропущено строк позовної давності, який згідно ст. 233 КЗпП України у разі заподіяння працівникові моральної шкоди внаслідок небезпечних чи шкідливих умов праці, становить три місяці. Просила у задоволенні позову відмовити. Вислухавши представників сторін, вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, з урахуванням наступного. \~\~Судом встановлено, що позивач працював у ВАТ «Криворіжсталь» вантажником по очищенню вагонів залізничного цеху №1 (а.с.6) \~Відповідно до Акту №38 розслідування нещасного випадку від 26.07.2005 (форма Н-5) [PERSON], виконуючи завдання по очищенню піввагонів, прямуючи до місця обробки вагонів з інструментом (лопата, лом, мітла) поміж залізничними коліями №№11,12, втратив рівновагу та впав, отримавши при цьому закритий уламчастий перелам лівого наколінника зі зміщенням уламків. Причинами нещасного випадку визнано невиконання посадових обовязків керівниками служби вивантаження залізничного цеху №1 п.3.8.1 посадової інструкції начальника дільниці по очищенню вагонів служби вивантаження залізничного цеху №1 п.п.3.5,3.10.3 посадової інструкції начальнику зміни служби вивантаження залізничного цеху №1 ; невиконання вимог інструкції з охорони праці вантажником по очищенню вагонів залізничного цеху №1 (старшим) п.1.1 Інструкції з охорони праці вантажником по очищенню вагонів залізничного цеху №1 (старшим) (п.4 Акту). Винним у нещасному випадку визнано в.о. начальника дільниці по очищенню вагонів служби вивантаження залізничного цеху №1 [PERSON], начальника зміни служби вивантаження залізничного цеху №1 [PERSON], вантажника по очищенню вагонів залізничного цеху №1 (старший ) [PERSON] (а.с.6-8). На підставі Акту №38 розслідування нещасного випадку від 26.07.2005 (форма Н-5) складено Акт №38 про нещасний випадок, повязаний з виробництвом від 27.07.2005 р. (форма Н-1) причиною нещасного випадку є невиконання посадових обовязків керівниками служби вивантаження залізничного цеху №1, невиконання вимог інструкції з охорони праці вантажником по очищенню вагонів залізничного цеху №1 (старшим) (а.с.10,11). \~\~Відповідно до висновку МСЕК позивачу 09.11.2005 р. первинно встановлено 20% втрати професійної працездатності, дата наступного перегляду 01.12.2006 року (а.с.26). \~\~Відповідно до висновку МСЕК позивачу повторно 15.11.2016 р. встановлено 20% втрати професійної працездатності з 01.12.2016 року по 01.12.2017 року, дата наступного перегляду 10.11.2017 року (а.с.4). Рекомендовано медикаментозне лікування, ВМП по висновку ЛКК ЛПЗ (а.с.16). \~\~Відповідно до медичних довідок, [PERSON], в звязку з погіршенням стану здоровя неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні з діагнозом посттравматичний де формувальний артроз 1ст. комбінована контрактура лівого колінного суглобу, больовий синдром, НФ 1ст. Згідно медичних документів лікарями встановлено рекомендації: протирецидивне лікування двічі на рік, санаторно-курортне лікування (а.с.13-15). \~\~Суд вважає, що правовідносини, які склалися між сторонами у справі врегульовані в основному Законом України Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV. Статтею ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Правова основа, економічний механізм та організаційна структура загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві та пов'язана з цим діяльність Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України регулюється, зокрема Законом України Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі - Закону). Відповідно до ст.1 Закону завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обов'язків, надання їм соціальних послуг у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Нещасний випадок - це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов'язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров'ю або настала смерть (ч. 1 ст. 14 Закону). В силу положень ст.ст. 21, 28 Закону України Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV в редакції, що діяла на час встановлення позивачці вперше стійкої втрати працездатності, передбачено, що відшкодувати заподіяну працівникові моральну шкоду, отриману внаслідок ушкодження його здоровя за наявності факту заподіяння цієї шкоди, покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Із рішенням Конституційного Суду України №1-рп/2004 від 27.01.2004 року, вбачається, що громадяни, котрим встановлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди\~\~\~\~\~\~\~ Факт заподіяння моральної шкоди позивачеві у звязку з професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні. Позивач зазанав зменшення обсягу трудової діяльності, був змушений пройти курс лікування, переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих звязків, що вимагає додаткових зусиль для організації життя, тому доводи відповідача щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди позивачеві у звязку з відсутністю висновку ЛКК щодо наявності моральних страждань у позивача є необґрунтованими й суперечать ст. 34 Закону України Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин між сторонами, так як такий висновок відповідного медичного органу є необхідним тільки для тих працівників, яким заподіяно моральної шкоди, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності. Рішеннями Конституційного Суду України №6-рп/2007 від 09.07.2007, №10-п/2008 від 22.05.2008 р. встановлено, що законом про Державний бюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасувати їх з об'єктивних причин, це створює протиріччя у законодавстві і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. Враховуючи вищенаведене, доводи Відділення Фонду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог безпідставні, оскільки право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача з 09 листопада 2005 року, тобто до набрання чинності, як Законом України Про державний бюджет України на 2006 рік, так і Законами України Про державний бюджет України на 2007 та 2008 роки, якими було зупинено дію чинності норм Закону України Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим особам, заподіяної внаслідок втрати професійної працездатності на 2006, 2007 роки, а на 2008 рік дію цих норм припинено. Суд також відхиляє доводи відповідача про те, що у зв"язку з набранням 01 січня 2015 року Закону України " Про загальнообов"язкове державне соціальне страхування", відповідно до ч. 8 ст. 36 якого відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві "..." не є страховою виплатою, та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України, виходячи з наступного. Згідно з ч. 4 ст. 2 ЦК України закон, який встановлює нові обов"язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотньої дії в часі.. Відповідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Згідно ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Конституційний Суд України в пункті 2 мотивувальної частини Рішення від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказав, що загальновизнаний принцип права про дію нормативно-правових актів у часі закріплено в частині першій статті 58 Конституції України. Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. При цьому Конституційний Суд України роз'яснив, що положення частини першої статті 58 Основного Закону України про дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що "вона починається з моменту набрання актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце". З урахуванням викладеного, відшкодування моральної шкоди має бути здійснено саме відповідачем у справі. Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. При цьому, спори про відшкодування шкоди вирішуються за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, а право на відшкодування шкоди виникає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати працездатності. У даному випадку право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло з 09 листопада 2005 року, - тобто від дня, коли позивачу вперше встановлено 20 % втрати працездатності у звязку з трудовим каліцтвом. Згідно з положенням п.3 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховує роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, зокрема, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку, ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, характер професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі. З урахуванням вказаних фактичних даних у справі, правових норм, які підлягають застосуванню, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, й, беручи до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: тяжкість тілесних ушкоджень, ступінь втрати працездатності 20%, характер, інтенсивність і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, зокрема що у звязку з травмою вже ніколи не буде здоровим чоловіком, пошкодження яке мається на лівому коліні не виліковується, після отриманої травми змушений був прикладати значні зусилля для продовження активного громадського життя, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 17000,00 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач переживав протягом тривалого часу та які переносить на теперішній час. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial