Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

В липні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] позивачу на праві приватної власності належить вантажний малотоннажний автомобіль "ЗАЗ" Фургон-В, кузов [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску. 22 червня 2012 року позивачем був припаркований власний автомобіль "ЗАЗ" біля будинку №32 по пр-ту. Маяковського в м. Києві. Відповідач по справі - [PERSON] залишив автомобіль "Шевроле", номерний знак [NUMBER], не вживши всіх заходів, щоб не допустити його самовільного руху, що призвело до наїзду на стоячий автомобіль позивача "ЗАЗ", номерний знак [NUMBER] та механічних пошкоджень обох транспортних засобі, чим порушив п. 15.12 Правил дорожнього руху України. Вина водія [PERSON] у скоєні дорожньо-транспортної пригоди підтверджується постановою Деснянського районного суду м. Києві від 3 серпня 2012 року, відповідно до якої він був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП України. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль "ЗАЗ" зазнав механічних пошкоджень. Відповідно до Звіту про визначення вартості матеріального збитку від 3 липня 2012 року №С12-392 вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля "ЗАЗ" в результаті пошкодження в ДТП складає - 6082,52 грн., експертні послуги складають - 500 грн., а разом майнова шкода складає - 6582,52 грн. Крім майнових збитків, позивачу було заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в 1500,00 грн. У зв'язку з вищевикладеним позивач просить суд стягнути з відповідача 6811,92 грн., з яких: 6582,52 грн. - відшкодування майнової шкоди, 1500,00 грн. - відшкодування моральної шкоди та судові витрати у сумі 229,40 грн. В судовому засіданні позивач - [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Суду пояснив, що із страхової компанії він кошти отримати не має можливості, оскільки вона ліквідована, залучати їх до участі в справі не вбачає за необхідне. МТСБУ йому на усне звернення роз'яснили, що відшкодування необхідно отримувати з винуватця ДТП. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі. Суду пояснив, що після ДТП повідомив у страхову компанію в якій застраховано странспортний засіб та відповідальність за шкоду заподіяну за участю даного транспортного засобу. Потерпілий, позивач по справі, звертався до страхової компанії з приводу відшкодування шкоди по ДТП. Вважає, що вся відповідальність має бути покладена на страхову компанію. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 23 червня 2012 року о 17 год. 30 хв. в м. Києві по пр-ту Маяковського, 32 [PERSON] залишив автомобіль “Шевроле” номерний знак [NUMBER], не вжив всіх заходів, щоб не допустити його самовільного руху, що призвело до наїзду на стоячий автомобіль "ЗАЗ", номерний знак [NUMBER] та механічних пошкоджень обох транспортних засобів засобів, чим порушив п. 15.12 Правил дорожнього руху, вчинивши правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 3 серпня 2012 року відповідача було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень (а.с.35). Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до звіту про визначення вартості матеріального збитку № С12-392 від 03.07.2012 року, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ ЗАЗ NF55YO держ. [NUMBER] складає - 6082,52 гривень. Крім того, позивач був змушений понести витрати пов'язані з проведенням експертизи в сумі - 500,00 гривень (а.с. 8). Автомобіль "Шевроле" номерний знак [NUMBER], власником транспортного засобу [PERSON] застраховано в ПрАТ «АСК«ІнтерТрансПоліс», відповідно до поліса № АВ/3025365 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії якого з 03.03.2012 року по 02.03.2013 року на суму на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну - 50000,00 грн., розмір франшизи 1000,00 грн. (а.с.61). Як вбачається з пояснень представника відповідача, що не заперечується позивачем - в страхову компанію сторони звернулись вчасно після настання ДТП. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Стаття 1187 ЦК України передбачає, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.1992 року №6 (із змінами і доповненнями) володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо); не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо). Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму, а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 988 ЦК України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Крім того, ч. 1 та 2 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ч. 18 ст. 10 Закону України "Про страхування" франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» уразі ліквідації страховика, правонаступника якого встановлено, договори страхування зберігають свою силу до закінчення строку дії такого договору. У разі ліквідації страховика за його власним рішенням визначені договором обов'язки цього страховика виконує ліквідаційна комісія. У разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов'язки за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов'язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов'язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом. Отже, суд вважає безпідставними твердження позивача щодо необхідності стягнення коштів з відповідача, оскільки не існує страхової компанії та МТСБУ не провадить виплати коштів за ліквідовані страхові компанії, так як жодного доказу на підтвердження даних обставин він суду не надав. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позивач довів вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди належним чином, але враховуючи, що автомобіль застраховано - відшкодування має провадитись страховою компанією, а у випадку її ліквідації МТСБУ - відповідно до чинного законодавства України, отже з відповідача належить до стягнення лише сума франшизи, яка відповідно до договору складає 1000,00 грн., тобто позовні вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню. Що стосується заявленої позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди, судом встановлено наступне. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності її вини. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що позивачем має бути зазначено в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Згідно положень п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Виходячи з вищенаведеного, суд вбачає підстави для повного задоволення позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, а тому з урахуванням перенесених моральних страждань, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 1500,00 гривень. Згідно ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі судових витрат у сумі 229,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial