Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася з цивільним позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Свої вимоги Позивач обґрунтовує тим, що 05 січня 2016 року відповідач [PERSON] внаслідок порушення правил дорожнього руху спричинив дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої транспортний засіб, у якому знаходилась позивачка в якості пасажира, зазнав механічних пошкоджень, а позивачка отримала тілесні ушкодження середньої важкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. Розмір матеріальних збитків у зв`язку із зазнаними тілесними ушкодженнями позивачка оцінює в 48 954,10 гривень. Окрім цього позивачка вважає, що відповідачем було заподіяно їй моральну шкоду, розмір якої позивачка оцінює в 100 000,00 гривень. Представник Позивача в судове засідання з`явився, підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві, надав пояснення щодо підстав заявленого позову. Просить позовні вимоги задоволити у повному обсязі. Відповідач проти заявленого [PERSON] позову заперечив, надіславши на адресу суду відзив на позовну заяву, у якому просить в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити з огляду на те, що позивачкою додані до позовної заяви копії фіскальних чеків, в яких значна кількість медичних, і не тільки, препаратів та речовин, вказаних у чеках, жодним чином не відносяться і не можуть відноситись до таких, що можуть призначатися при отриманні потерпілою [PERSON] травм, зазначених у виписці № 275. Вважає, що ці фіскальні чеки видавалися різним людям для лікування різних захворювань. Крім цього, зазначає, що матеріальна шкода в частині неотримання позивачкою [PERSON] суддівської винагороди впродовж двох місяців в розмірі 38584 гривні, в період з 05 січня 2016 року по 09 березня 2016 року, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю, повинна була здійснюватися в розмірі 100% від заробітної плати. Позивачем не надано жодних доказів про те, що за час непрацездатності, викликаної перебуванням на лікуванні, їй не було виплачено заробітної плати. Тому зазначена в позовній заяві матеріальна шкода, пов`язана із неотримання суддівської винагороди впродовж двох місяців в розмірі 38584 гривні, є необгрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Також вказує на те, що цивільно-правова відповідальність Відповідача була застрахована ПрАТ «СК «Галицька», а тому, на його переконання, обов`язок відшкодування матеріальної шкоди в межах ліміту цивільно-правової відповідальності повністю слід покласти на вказану страхову компанію. Окрім цього вважає твердження Позивача про те, що їй було заподіяно моральну шкоду голослівними, та такими, що не відповідають ступеню фізичних та душевних страждань, вважає за можливе задоволити позов в частині відшкодування моральної шкоди на суму 10000 (десять тисяч) гривень. Відповідач в судове засідання призначене судом на 21 травня 2019 року повторно не прибув, участі в судовому засіданні повноважного представника не забезпечив, хоча про дату, час та місце розгляду даної справи був повідомлений належним чином та у спосіб передбачений ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. З огляду на викладене та на підставі ч.1, ч.4 ст.223 ЦПК України судом було прийнято рішення здійснювати розгляд справи без участі Відповідача, оскільки з жодними іншими клопотаннями відповідач не звертався. На підставі ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене та на підставі ч.1, ч.4 ст.223 ЦПК України судом було прийнято рішення здійснювати розгляд справи без участі Відповідача, оскільки з жодними іншими клопотаннями відповідач не звертався. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватне акціонерне товариство «Страхова Компанія «Галицька» явку повноважного представника для участі у судовому розгляді справи не забезпечила, заяв по суті справи від третьої особи на адресу суду не надходило, хоча про дату, час та місце розгляду даної справи третя особа була повідомлена належним чином та у спосіб передбачений ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. З огляду на викладене та на підставі ч.1, ч.4 ст.223 ЦПК України судом було прийнято рішення здійснювати розгляд справи без участі третьої особи. Заслухавши у відкритому судовому засіданні представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами поданими учасниками справи, а від так, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] з огляду на наступне. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадженні і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до п.3 ч.2 ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно з ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Щодо стягнення матеріальної шкоди. Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 1 ст.1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до п.2.2 "Правил дорожнього руху" затверджених Постановою №1306 Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Частиною 1 ст. 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Відповідно до ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Відповідно до ч. 1 ст. 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно із частинами 1 та 4 ст.636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, на підставі ст. 1167 ч.1 ЦК України, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Судом встановлено, що 05 січня 2016 року о 12 годині 00 хвилин, [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Форд Транзит», державний номерний знак [NUMBER] на автодорозі сполученням "Львів - Рава - Руська", неподалік будинку №69, що по вулиці Львівській міста Жовква Львівської області, порушуючи вимоги п.п. 12.1., 8.1. розділу 34 «Правил дорожнього руху України», проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не врахував дорожню обстановку і стан керованого ним транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух і безпечно керувати ним, внаслідок чого керований ним автомобіль перейшов у стан неконтрольованого заносу, що призвело до виїзду на смугу зустрічного руху. Перетнувши вузьку суцільну лінію горизонтальної розмітки, де в цей час рухався автомобіль марки «Фольксваген Джетта», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, і такими своїми діями створив аварійну обстановку, що призвело до зіткнення транспортних засобів. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки «Фольксваген Джетта», реєстраційний номер [NUMBER] зазнав механічних пошкоджень, а водій та пасажири даного автомобіля, зокрема позивачка [PERSON] , отримали тілесні ушкодження різного ступеня важкості. Вироком Жовківського районного суду Львівської області від 18 квітня 2018 року у кримінальній справі №444/399/17 про обвинувачення [PERSON] за частиною 1 ст.286 Кримінального кодексу України Відповідача було визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.286 КК України і призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 500 (п`ятсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500,00 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі Заяви засудженого [PERSON] про застосування відносно нього Закону України «Про амністію у 2016 році» останнього було звільнено судом від відбування призначеного вироком основного та додаткового покарання на підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році». Ухвалою Львівського апеляційного суду у справі №444/399/17 від 12 лютого 2019 року Вирок Жовківського районного суду Львівської області від 18 квітня 2018 року було скасовано у зв`язку із закінченням строків притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності. Водночас Львівським апеляційним судом було встановлено, що висновок Жовківського районного суду Львівської області про доведеність винуватості [PERSON] у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується перевіреними в судовому засіданні доказами і є обгрунтованим. [PERSON] під час розгляду Жовківським районним судом Львівської області кримінальної справи №444/399/17 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю. Вирок суду в частині призначеного йому покарання та звільнення від його відбування на підставі Закону України "Про амністію у 2016 році" не оскаржував, що підтверджується зокрема Вироком Жовківського районного суду Львівської області від 18 квітня 2018 року у кримінальній справі №444/399/17 та Апеляційною скаргою [PERSON] на Вирок Жовківського районного суду Львівської області від 18 квітня 2018 року у кримінальній справі №444/399/17, яка була подана [PERSON] лише з підстав його незгоди з вироком суду в частині стягнення з нього на користь [PERSON] моральної шкоди. Окрім цього у Відзиві на позовну заяву [PERSON] не заперечує факт своєї вини у дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 05 січня 2016 року. Також судом встановлено, що внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди позивач [PERSON] , будучи пасажиром автомобіля «Volkswagen Jetta» р.н. [NUMBER] , отримала тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, перелому кісток носа, рани лобної ділянки зліва, гемартрозу лівого колінного суглобу, ушкодження колатеральних зв`язок лівого колінного суглобу, синців на повіках обох очей та щічних ділянках, синців в ділянці лівої молочної залози, задньої поверхні лівого плеча, передньої поверхні лівого колінного суглобу та лівої гомілки, які утворились від контакту з тупими предметами, та згідно висновку експерта №24/2016 Львівського обласного бюро судово-медичних експертиз відноситься до тілесних ушкоджень середньої важкості по ознаці тривалого розладу здоров`я. Однак, судом встановлено, щододані до позовної заяви копії фіскальних чеків містять ряд значних суперечностей між отриманими травмами та об`ємом і часом проведеного лікування, зокрема, дати їх видачі та перелік вказаних у чеках товарів, а саме значна кількість медичних, і не тільки, препаратів та речовин, які не відносяться до таких, що можуть призначатися при отриманні потерпілою [PERSON] , позивачкою по справі, травм, зазначених у виписці № 275, виданою ІІ-им травматологічним відділенням Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги 22.01.2016 р. Позивачкою не надано, а судом не здобуто жодних доказів про те, що саме позивачці [PERSON] призначались лікуючим лікарем препарати, зазначені у фіскальних чеках за час її перебування на лікуванні, оскільки до матеріалів справи не долучено листка призначення або інший документ з історії хвороби позивачки [PERSON] , в якому би був зазначений перелік препаратів, необхідних для лікування саме позивачки по справі [PERSON] , а тому зазначена в позовній заяві матеріальна шкода, пов`язана із придбанням лікарських засобів та матеріалів медичного призначення, є необгрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. А відтак, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди в розмірі в розмірі 10370,10 гривень. Також судом встановлено, що відповідно до довідки №221 від 14.06.2017 р., виданої Господарським судом Львівської області вбачається, що позивачка [PERSON] отримувала суддівську винагороду, включаючи період її перебування на стаціонарному та амбулаторному лікуванні з 05 січня 2016 року по 20 люте 2016 року. Однак, виплата за тимчасовою втратою працездатності, травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Так, відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 12 Закону, роботодавець зобов`язаний надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг згідно із цим Законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 16 Закону, застраховані особи мають право на: отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону, страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), цивільно-правового договору, на інших підставах, передбачених законом, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах, фізичні особи - підприємці, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності на інших підставах. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону, за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності надаються такі види матеріального забезпечення та соціальних послуг: допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною). У ч. 1 ст. 21 Закону зазначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та за який щомісяця сплачено нею та роботодавцем або нею страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини. Згідно із ч. 4 цієї ж статті Закону, до страхового стажу прирівнюється трудовий стаж, набутий працівником за час роботи на умовах трудового договору (контракту) до набрання чинності Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням", а також періоди, починаючи з 1 січня 2016 року, протягом яких особа не підлягала страхуванню за цим Законом, але нею або роботодавцем за неї сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування". Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону, допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з таких страхових випадків: 1) тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві. Тому виплата позивачу [PERSON] у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю повинна була здійснюватися в розмірі 100% від заробітної плати. Позивачем не надано, а судом не здобуто жодних доказів про те, що за час непрацездатності, викликаної перебуванням позивачки на лікуванні, їй не було виплачено заробітної плати, а тому зазначена в позовній заяві матеріальна шкода, пов`язана із неотримання суддівської винагороди впродовж двох місяців, є необгрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. А відтак, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 38584 гривні. Щодо вирішення питання про відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої [PERSON] , суд виходить з принципу виваженості, розумності, справедливості та бере до уваги характер вчиненого злочину, тяжкість моральних страждань перенесених потерпілою в зв`язку із тривалим розладом здоров`я, їх характер і обсяг, майновий стан відповідачів і можливість покриття ними завданих збитків. Так потерпіла [PERSON] просить стягнути із відповідача [PERSON] 100 000 грн. моральної шкоди, що, на думку суду, підлягає до задоволення виходячи з наступного. Задовольняючи позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що потерпілій [PERSON] дійсно спричинена непоправна моральна шкода, у зв`язку із ушкодженням здоров`я, заподіяного вчиненням [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України, Позивачці була завдана моральна шкода, яка полягала у глибокому фізичному болю, душевних (психологічних) стражданнях та стресових моментах, яких вона зазнала у зв`язку із втратою здоров`я. В даній дорожньо-транспортній пригоді Позивачка отримала тілесні ушкодження середньої важкості, і як наслідок, була змушена був змінити свій звичний спосіб життя, порушилися її нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного громадського та професійного життя та інших негативних явищах. Дана ситуація призвела до тяжкості вимушених змін у її життєвих стосунках, необхідно затратити значний час та зусилля, щоб повернутися до попереднього розкладу життя, в результаті вчинення злочину відповідачем [PERSON] Моральні страждання позивачки посилювалися також поведінкою відповідача, який з моменту дорожньо-транспортної пригоди не відшкодував та не намагався відшкодувати збитків (витрат) потерпілій позивачці, не вибачився перед потерпілими та завжди поводив себе зухвало та зверхньо у відношенні до потерпілих. Верховний суд України в п. 1 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди. Крім цього, в п. 3 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) суду України зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У відповідності до ст. 23 ч. 3 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Верховним судом України в п. 9 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Таким чином, внаслідок суспільно-небезпечних дій [PERSON] , які проявилися у вчиненні ним дорожньо-транспортної пригоди, кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 286 ч. 1 КК України, [PERSON] були заподіяні психологічні (моральні) страждання Позивачу, розмір відшкодування яких, враховуючи характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань [PERSON] , характеру немайнових втрат суд вважає обґрунтованими у розмірі, що становить 100 000 (сто тисяч) гривень, та які підлягають відшкодуванню Відповідачем у повному обсязі. Відповідно до пунктів 2 та 6 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи, та про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Крім того згідно з пунктом 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за звернення в суд із позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яка заподіяна вчиненням кримінального правопорушення, його позовні вимоги частково задоволено, суд приходить до висновку, що з відповідача в дохід держави належить стягнути судові витрати обраховані пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. А тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1000 грн. на користь держави. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є підстави для часткового задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: approved