Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Раківської сільської ради Бериславського району Херсонської області, третя особа: Бериславська районна державна адміністрація про визнання права власності на земельну ділянку частку (пай), посилаючись на те, що він був прийнятий на роботу до КСП «Зоря» та працював там з 07.07.1997 року по 22.08.1997 року, з 05.05.1998 року по 11.09.1998 року. КСП «Зоря» отримало державний акт на право колективної власності на землю, але до списку, що додавався до державного акту, позивач включений не був. В звязку з викладеним, просив визнати за ним право на земельну частку (пай) із земель КСП «Зоря» в селі Раівка Бериславського району Херсонської області. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягала. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову з цих причин. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до архівної довідки № 662/03-02 від 16.06.2017 року, виданої Трудовим архівом Бериславського району у документах архівного фонду СТОВ «Ланд» Бериславського району Херсонської області є накази голови правління КСП «Зоря»: від 07.07.1997 року №120 про прийняття [PERSON] в якості робітника відділку № 2 з 07.07.1997 року; від 22.08.1997 року №155 про звільнення [PERSON] з 22.08.1997 року за власним бажанням; від 05.05.1998 року №43 про прийняття [PERSON] слюсарем ППС відділку № 2 з 01.11.1997 року; від 11.09.1998 року №155 про звільнення [PERSON] з 15.08.1998 року за власним бажанням. Згідно цієї ж довідки КСП «Зоря» реформовано в СТОВ «Ланд», СТОВ ліквідовано, документи здані в архів. Відповідно до Державного акта на право колективної власності на землю виданого 12.06.1997 року Раківською сільською Радою народних депутатів, КСП «Зоря» Бериславського району Херсонської області було передано в колективну власність 7083,5 гектарів землі для сільськогосподарського використання. Як вбачається із списку членів КСП "Зоря" с. Раківка, які введені в списки на розпаювання земля, [PERSON] не зазначений. Згідно довідки Раківської сільської ради №639 від 22.06.2017 року [PERSON] в списки КСП «Зоря» не включений. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005року у справі «Смірнова проти України»). Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Відповідно до Указу Президента №720 від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали у ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості)ю при паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства кооперативу, товариства є рівними. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року за №7 член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до Списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи. Яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до п. 7 Указу Президента №720 від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Позови громадян, пов'язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі) можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі. Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Отже, право на земельну частку (пай) виникає з моменту передачі державного акта на право колективної власності на землю конкретному колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарську акціонерному товариству, членом якого є особа, яка претендує на пай, в тому числі і пенсіонер, що раніше працював у цьому сільськогосподарському підприємстві. Виходячи зі змісту вказаних вимог закону особа набуває права на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП, включення до списку осіб, долучених до Державного акту на право колективної власності на землю, одержання КСП цього акту. Це положення Указу Президента повністю відповідає вимогам ч.1ст.125 ЗК України. Також ч. 3ст. 1 цього ж Закону передбачено, що право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Таким чином, оскільки на момент розпаювання та видачі 12.06.1997 року Державного акта на право колективної власності на землю КСП "Зоря" с. Раківка Херсонської області позивач [PERSON] був членом КСП "Зоря", однак прізвище позивача у списках громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства не значиться, тому позивач має право на земельну частку (пай). Під час розгляду справи представником третьої особи Бериславської районної державної адміністрації в судовому засіданні заявлено клопотання про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності на звернення до суду. Вирішуючи питання про застосування до даних підстав строку позовної давності, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 3 ст. 267 Цивільного Кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5ст. 267 ЦПК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2ст. 258 Цивільного кодексу України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 Цивільного кодексу України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до п.11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Позивачем у позовній заяві, а представником позивача у судовому засіданні не наведено жодної обєктивної причини, що завадили позивачу звернутися до суду з позовом в межах позовної давності та поважність причини пропуску вказаного строку. Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити без відшкодування.

Outcome: dismissed