Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третьої особи Солотвинської селищної ради про встановлення земельного сервітуту. В позовній заяві представник позивачки [PERSON] зазначив, що 15 грудня 2009 року Солотвинською селищною радою було прийнято рішення №581 про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність [PERSON] земельної ділянки в [ADDRESS] для ведення індивідуального садівництва та побудови садового будинку, площею 0,035 га. В подальшому, 31 липня 2014 року, Солотвинською селищною радою було прийнято рішення №655 про внесення змін до рішення 24 сесії 5 скликання від 15.12.2009 року №581 про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність [PERSON] земельної ділянки в [ADDRESS] для ведення індивідуального садівництва та побудови садового будинку, площею 0,035 га та викладено в новій редакції: «надати дозвіл [PERSON], мешканці [ADDRESS], на розробку проекту землеустрою земельної ділянки, яка знаходиться в [ADDRESS] для ведення індивідуального садівництва, площею 0,035 га». На даний час, вищезазначена земельна ділянка знаходиться в користуванні [PERSON], а отже вона являється землекористувачем в розумінні ст.98 ЗК України. З метою виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка знаходиться в [ADDRESS] для ведення індивідуального садівництва площею 0,0350 га, позивачка звернулася до фізичної особи-підприємця [PERSON] з метою замовлення відповідного проекту. Однак, листом від 03.12.2014 року фізична особа-підприємець [PERSON] повідомив, що відповідно до топо-геодезичної зйомки згаданої ділянки, виявлено її накладення на сусідню земельну ділянку, що перебуває у приватній власності, у зв'язку із чим, виготовити проект за вказаної обставини є неможливим. Відповідно до геодезичних даних, сусідня земельна ділянка повністю перекриває прохід та проїзд до земельної ділянки, якою користується позивачка. Як вбачається з відповіді Управління Держземагентсва у Тячівському районі, власником земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER], яка накладена на прохідну частину земельної ділянки позивачки являється відповідач [PERSON]. Позивачка намагалася домовитися з відповідачем, однак від добровільного вирішення спору відповідач відмовляється, а тому вона вимушена звернутись до суду для встановлення земельного сервітуту. Зазначив, що позивачка не може належним чином користуватися своєю земельною ділянкою, що є порушенням її права користування. Згідно ст.. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, також інший, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Отже, сервітут - це право обмеженого користування чужим майном. Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким способом. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, що потребує використання суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, обумовлені місцем розташування або природним станом. Просить суд встановити постійний, безоплатний, земельний сервітут на користь [PERSON] щодо земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER], що належить [PERSON], мешканцю [ADDRESS] для визначення права проходу та проїзду на велосипеді. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали. Відповідач [PERSON] зазначив, що в 2009 році в [ADDRESS] він купив земельну ділянку в [PERSON] З моменту купівлі земельної ділянки до нього ніхто не звертався про те, щоб він надав прохід через свою земельну ділянку. Біля його земельної ділянки є інші власники земельних ділянок, а саме [PERSON], які також можуть надати прохід позивачці [PERSON] З 2009 року він не бачив, щоб [PERSON] користувалася своєю земельною ділянкою. Просять в задоволенні позову відмовити. Представник Солотвинської селищної ради Чербаник Д.В. в судовому засіданні просить суд вирішити спір по закону. Заслухавши сторін та дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що згідно витягу з рішення 24 сесії 5 скликання Солотвинської селищної ради №581 від 15.12.2009 року [PERSON], мешканцю [ADDRESS], надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо передачі йому у власність земельної ділянки площею 0,035 га. в смт. Солотвино по [ADDRESS] для ведення індивідуального садівництва та побудови садового будинку, при цьому площа земельних ділянок буде уточнена після виготовлення технічної документації щодо передачі у власність земельних ділянок (а.с.9). Згідно витягу з рішення 21 сесії 6 скликання Солотвинської селищної ради від 31.07.2014 року за №655 вирішено внести зміни в рішення 24 сесії 5 скликання Солотвинської селищної ради від 15.12.2009 року за №581 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації» та викласти його в такій редакції: «Надати дозвіл [PERSON], мешканці [ADDRESS], на розробку проекту землеустрою земельної ділянки, яка знаходиться в [ADDRESS] для ведення індивідуального садівництва та побудови садового будинку площею 0,035 га. (а.с.7). В ксерокопії довідки виконкому Солотвинської селищної ради зазначено, що [PERSON], мешканець [ADDRESS] з 1998 року користується земельною ділянкою площею 0,035 га в [ADDRESS]. (а.с.11). Згідно письмової заяви від 26.11.2014 року [PERSON] звернулася до фізичної особи-підприємця [PERSON] про виготовлення їй проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка знаходиться [ADDRESS] для ведення індивідуального садівництва площею 0,035 га. (а.с.18). В листі особи-підприємця [PERSON] від 03.12.2014 року зазначено, що виготовити [PERSON] проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,035 га., яка розташована в [ADDRESS] не можливо, оскільки відповідно до виконаної топо-геодезичної зйомки земельної ділянки виявлено накладення зазначеної земельної ділянки на сусідню земельну ділянку, що перебуває у приватній власності (а.с.19).. Згідно листа Управління Держземагенства у Тячівському районі Закарпатської області від 24.12.2014 року за №29-708-0.3-2455/2-14 було повідомлено адвоката [PERSON] на його адвокатський запит від 03.11.2014 року, що земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] зареєстрована за [PERSON], мешканцем [ADDRESS] (а.с.24).. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 29.12.2008 року власником земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER], площею 0,0638 га. в [ADDRESS] являвся [PERSON](а.с.35). Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 серпня 2009 року, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Русин Н.І. в реєстрі за №2678, земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], площею 0,0638 га. в [ADDRESS] [PERSON] продав відповідачу [PERSON], який на даний час являється її власником (а.с.34). За змістом ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст.90 ЗК України власники земельних ділянок мають право самостійно господарювати на землі. Як встановлено в судовому засіданні відповідач [PERSON] на даний час згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 29.12.2008 року та договорукупівлі-продажу земельної ділянки від 28 серпня 2009 рокує власником земельної ділянки площею 0,0638 га. для ведення садівництва по [ADDRESS] За змістом ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Статтею 98 ЗК України передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Відповідно до ст.99 ч.1 п.«а» ЗК України, на норми якої послався в позовній заяві позивач, власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення також земельних сервітутів на право проходу та проїзду на велосипеді. Згідно ст.100 ч.1 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). У відповідності до ст. 81 ч.1 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки в тому числі шляхом безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Право користування землею передбачено главою 15 Земельного кодексу України. Так, згідно ст.92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування"; ґ) вищі навчальні заклади незалежно від форми власності. Відповідно до ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Право концесіонера на земельну ділянку передбачено ст.94 ЗК України. Підстави та порядок набуття права на землю, а також порядок передачі земельних ділянок визначено у ст.ст. 116, 118 ЗК України. Із зазначених норм випливає, що отримання земельної ділянки у власність або в користування супроводжується різними діями зацікавленої особи, прийняттям відповідних рішень органу місцевого самоврядування (щодо дачі згоди на розроблення проекту відведення земельної ділянки, про затвердження проекту відведення та про передачу земельної ділянки). У відповідності до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно ст.126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до пунктів 1 та 2 ч.1 ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно та право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном. Згідно до ст.60 цього Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. А згідно до ст. ст. 58, 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими. Як встановлено в судовому засіданні позивачка [PERSON] на даний час власником чи користувачем земельної ділянки площею 0,035 га. в [ADDRESS], не являється, оскільки право власності чи користування вказаною земельною ділянкою ще не оформила відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" Посилання представника позивачки як на доказ на ксерокопію довідки виконкому Солотвинської селищної ради, в якій зазначено, що [PERSON], мешканець [ADDRESS] з 1998 року користується земельною ділянкою площею 0,035 га в [ADDRESS]., суд не бере до уваги, оскільки вона не свідчить про належне користування цією земельною ділянкою позивачкою. [PERSON] Інших належних і допустимих доказів сторонами не наведено. Оцінивши в сукупності зібрані по справі наведені докази, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третьої особи Солотвинської селищної ради про встановлення земельного сервітуту слід відмовити. Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на позивачку.

Outcome: dismissed