Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, який в подальшому уточнили, про визнання недостовірною, такої, що не відповідає дійсності інформацію, поширену [PERSON] та [PERSON] до комунального підприємства «Редакція газети Львівської міської ради «Ратуша», правоохоронним органам про зловживання службовим становищем при обміні помешканнями підполковником міліції [PERSON], членами її родини [PERSON], [PERSON], зобов'язати [PERSON] відшкодувати моральну шкоду, завдану умисним поширенням недостовірної, наклепницької інформації з метою принизити честь, гідність, завдати шкоди діловій репутації підполковнику поліції [PERSON] в розмірі 60000 грн., зобов'язати [PERSON] відшкодувати моральну шкоду [PERSON], [PERSON] кожному по 20000 грн., зобов'язати [PERSON] відшкодувати моральну шкоду, завдану умисним поширенням недостовірної, наклепницької інформації з метою принизити честь, гідність, завдати шкоди діловій репутації підполковнику поліції [PERSON] в розмірі 100000 грн., зобов'язати [PERSON] відшкодувати моральну шкоду [PERSON], [PERSON] кожному по 20000 грн. Свої позовні вимоги позивачі мотивують тим, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], згідно договору міни від 03.12.2003 року стали співвласниками житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS]. [PERSON] не є співвласником вказаного житлового будинку та земельної ділянки. Суміжним власником житлового будинку та земельної ділянки є [PERSON], з якою спочатку встановилися нормальні сусідські відносини, однак в 2007 році [PERSON] придбала будинок по [ADDRESS], з якою у них одразу виникла конфліктна ситуація з приводу земельної ділянки і [PERSON] налаштувала [PERSON] проти сім'ї позивачів. [PERSON] почала звертатись із безпідставними звинуваченнями в Державну інспекцію з контролю за використанням та охороною землі у Львівській області, що родина [PERSON] захопила у неї 16 кв.м. землі. В зв'язку з чим [PERSON] домовилась з землевпорядником центру державного земельного кадастру [PERSON], який виготовив викопіювання з неточностями, що стверджується поясненнями [PERSON] в прокуратурі Залізничного району м. Львова №3з-11 від 30.09.2011 року. Дане викопіювання визнано недійсним та [PERSON] 14.07.2009 року було виготовлено належне викопіювання. Однак, протягом півроку Інспекція складала на членів родини позивачів приписи, акти, постанови, в яких зобов'язували повернути [PERSON] 16 кв.м. землі, притягували до адміністративної відповідальності. В цей час [PERSON] називала їх злодіями, принижувала їх честь і гідність, зводила наклепи та вимагала повернути їй землю, яку позивачі не захоплювали. Рішенням Інспекції №29 від 02.07.2009 року вказано, що земельна ділянка площею 0,0016 га по межі АГ знаходиться у спільній частковій власності згідно державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Незважаючи на все вищевказане [PERSON] в 2011 році звернулась до суду з позовом не чинити їй перешкод в користуванні земельною ділянкою площею 16 кв.м. Усвідомлюючи, що судовий розгляд справи не буде на користь відповідача, остання почала шантажувати родину позивачів, зокрема працівника правоохоронних органів [PERSON], посилаючи недостовірну та таку, що не відповідає дійсності інформацію в правоохоронні органи та органи прокуратури з приводу обміну помешканнями із її попередньою сусідкою [PERSON] З приводу вказаних заяв неодноразово проводилися перевірки та надавалися відповіді, що викладені факти документального підтвердження не знаходять. [INFO] на шпальтах газети комунального підприємства «Редакція газети Львівської міської ради «Ратуша» на першій сторінці в рубриці «Скандал» була надрукована та розповсюджена стаття під назвою «[INFO]». Вказана стаття також опублікована [INFO] на офіційному сайті газети, а також короткий текст статті з посиланням на газету «Ратуша» розміщений на веб-сайті ЗІКу. Вказана стаття на думку позивачів носить замовний характер, написана з покликанням на відповідачів. Недостовірні відомості та такі, що не відповідають дійсності, повідомлені [PERSON] та [PERSON] газеті «Ратуша», принижують честь, гідність і ділову репутацію працівника органів внутрішніх справ [PERSON] та її родини, оскільки характер висловлювань створює негативне враження і відношення до позивачів як до осіб, які ніби то зловживають своїм службовим становищем, порушуючи моральні принципи, примусили родину, в якої пропала дитина, обмінятись із нею житлом. У вказаній статті викладені обставини на підставі повідомленої [PERSON] та [PERSON] інформації, які з 2008 року по даний час звертаються в правоохоронні органи, органи прокуратури, управління внутрішньої безпеки МВС України із наклепами на родину позивачів, зокрема на підполковника МВС України [PERSON], безпідставно звинувачуючи її у незаконному обміні помешканнями з [PERSON] у причетності до зникнення внучки [PERSON], вчинення на неї тиску та інші протиправні дії. На думку позивачів, відповідачі такі дії вчиняють з метою принизити честь та гідність, ділову репутацію, дискредитувати родину позивачів серед громадськості, колег по роботі, родичів, сусідів, знайомих. Про протиправність дій [PERSON] свідчать матеріали перевірок з 2008 року по даний час, які проводилися за заявами [PERSON] від 05.02.2013 року, 18.07.2013 року, 29.01.2015 року, 15.07.2015 року. з цих відповідей випливає, що фактів причетності майора міліції [PERSON] до незаконного обміну житлом та до самовільного проведення будівельних робіт документального підтвердження не знайшли. Також зазначено, що [PERSON] не проводила жодних слідчих дій, пов'язаних із зникненням внучки [PERSON], та що жодних дозволів на проведення перереєстрації дитини на той час законодавством передбачено не було. [PERSON] їздила у м.Жовкву до [PERSON], вчиняла на неї психологічний тиск, заставляючи [PERSON] анулювати договір міни помешканнями. Недостовірна інформація щодо [PERSON] представлена [PERSON] була розповсюдження в правоохоронних органах під час проведення люстрації в органах та була спрямована на завдання шкоди її професійної діяльності та ділової репутації. [PERSON] були добре відомі результати попередніх перевірок, що підтверджується наданими їй відповідями, а тому у неї не було жодних підстав для написання наступних наклепів. [PERSON] звинувачує [PERSON] в тому, що вона користуючись своїм службовим становищем «вдало» здійснила обмін помешканнями, однак [PERSON] не є співвласником будинку [ADDRESS] і ніколи не була таким. Обмін помешканнями відбувся в грудні 2003 року, в той час як дитина пропала в червні 2002 року, а вирок [PERSON] за неналежне виконання батьківських обов'язків винесено 13.03.2003 року, а тому між вказаними подіями не має жодного зв'язку та можливого вчинення тиску, як це намагається довести відповідач. Позивачі також покликаються на те, що згідно договору міни [PERSON] отримала трьохкімнатну квартиру в центрі м.Жовква з євроремонтом площею 69,9 кв.м., а позивачі отримали будинок збудований в 1928 році, без фундаменту, частково дерев'яний, без вигод тією ж площею та земельну ділянку площею 555 кв.м. Доказів того, що позивачі вчинили незаконні дії під час обміну житла відповідач не надає. Про протиправність дій [PERSON] свідчать матеріали перевірок з 2008 року по даний час. Факти, викладені у заявах [PERSON] не підтверджувалися, про що їй неодноразово повідомлялося, однак вона продовжувала писати наклепи та обливати брудом родину позивачів. Так, 24.12.2007 року [PERSON] звернулася у Львівське міське управління міліції щодо зловживань [PERSON] та її родини. В ході перевірки було встановлено, що майор МВС [PERSON] не причетна до зловживань, а факти викладені в скарзі [PERSON] не знайшли свого підтвердження. Із аналогічними заявами до правоохоронних органів про причетність працівника правоохоронного органу [PERSON] до незаконного обміну житлом, використанням при цьому свого службового становища та інше, [PERSON] звернулася 08.07.2008 року, де написала, що [PERSON] не має ні честі офіцера, ні совісті, як людина, ні гідності, як жінка» Це при тому, що [PERSON] та відповідач не були особисто знайомими, жодного разу не зустрічалися та не спілкувалися. Наступні наклепи позивач направляла 25.06.2010 року, 20.06.2011 року, 25.03.2012 року, 05.02.2013 року, 18.07.2013 року, 19.08.2013 року, 09.12.2014 року, 26.01.2015 року, 15.07.2015 року. Перевірки здійснювалися прокуратурою, службою внутрішньої безпеки МВС України у Львівській області, іншими підрозділами МВС Так, у відповіді головного управління внутрішніх справ у Львівській області від 20.06.2010 року № 1/5-Оп-98 [PERSON] повідомлено, що факти причетності майора міліції [PERSON] до незаконного обміну житлом та до самовільного проведення будівельних робіт документального підтвердження не знайшли. Також, [PERSON] 25.03.2012 року звернулась на прямий ефір телеканалу ЗІК у програму «особистий прийом» з начальником ГУ МВСУ у Львівській області [PERSON] із повідомленням про те, що працівник міліції [PERSON] використала сім'ю, де пропала дитина для того, щоб незаконно заволодіти житлом. Було проведено службове розслідування та незаконних дій з боку працівника міліції не встановлено. Ця інформація наявна на сайті телеканалу ЗІК по сьогоднішній день. Крім цього, численними перевірками встановлено, що [PERSON] та її родина не причетні до незаконного обміну житлом з використанням службового становища. Також не підтверджувалися інші факти щодо зловживання з боку позивачів, про що зазначено в численних відповідях [PERSON] Разом з тим, недостовірна інформація про позивачів надана відповідачами була поширена на шпальтах газети «Ратуша» [INFO]., яка була розповсюджена значним тиражем - 30000 примірників, серед значної кількості жителів України, які є читачами цієї газети. Відповідачі, з метою приниження честі і гідності, викликати вороже ставлення до працівника правоохоронного органу та родини позивачів в цілому, із боку сусідів та знайомих вклали у поштові скриньки на прилеглих вулицях газету «Ратушу» та роздруківку інформації веб-сайту ЗІК від [INFO]. Також інформація із веб-сайту ЗІК від [INFO] разом із фотографією [PERSON] та двома підлітками була розклеєна в громадських місцях поряд із виборчою агітацією до Верховної Ради України 26.10.2014 року в найбільш людних місцях. Позивачі покликаються на те, що недостовірна інформація була поширена значній кількості громадян. На думку позивачів, в результаті цілеспрямованих дій відповідачів щодо поширення вищезазначеної недостовірної інформації про позивачів, що зганьбили честь, гідність і ділову репутацію, позивачам було спричинено значну моральну шкоду внаслідок приниження їх честі, гідності і ділової репутації, ускладнення подальшого життя, ускладнення стосунків у професійній діяльності, ускладнення стосунків з родичами, друзями, сусідами. Недостовірна інформація поширена відповідачами значній кількості осіб та втручання в особисті немайнові права значної моральної шкоди завдала [PERSON] через її поширення безпосередньо в правоохоронні органи та необмежений доступ читачів до недостовірної інформації викладеної в газеті та на офіційному сайті їй було завдано душевних та психологічних страждань, принижено її честь, гідність та ділова репутація. Нею було втрачено душевний спокій та рівновагу, це вплинуло на стан здоров'я та самопочуття, внаслідок поширення такої інформації підірвався авторитет та репутація, [PERSON]. була переведена в інший підрозділ, в зв'язку з чим остання змушена була докласти значних зусиль для відновлення авторитету та ділової репутації, нести тягар доказування щодо невинуватості, пояснювати, спростовувати недостовірну інформацію. Також значної моральної шкоди діями відповідача завдано [PERSON] призвели до фізичних страждань, вимушеної необхідності спростовувати недостовірну інформацію, виправдовуватись та доводити свою невинуватість серед значного кола людей. Намагаючись уникнути напружених стосунків [PERSON] змушена звільнитись з посади сімейного лікаря поліклініки №4 м. Львова. на даний час вона прикладає зусиль щоб на новій посаді відновити свою репутацію. Значних психічних та душевних страждань зазнав позивач [PERSON], викладена негативна інформацію про його родину призвела до погіршення стану здоров'я, що проявилося у підвищенні тиску, головних болях, безсонні та необхідності витрачати кошти на лікування. В судовому засіданні представники позивачів позовні вимоги підтримали, покликаючись на мотиви позову, просять позов задовольнити. Відповідачі та їх представники у судовому засіданні проти позову заперечили та пояснили що повідомляли кореспондентам газети лише фактичні данні, а звертались до правоохоронних органів лише з приводу зниклої дитини. Просять в позові відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір на підставі наданих доказів та в межах заявлених позовних вимог, суд відмовляє у позові з наступних мотивів та передбачених законом підстав. Частиною 4 ст.32 Конституції України передбачено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої інформації. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (ст.34 Конституції України ). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.12.2003 року вбачається, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі договору міни р.№3840 від 09.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] є співвласниками будинку [ADDRESS] (а.с.24, том. 1). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] від 20.01.2005 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] площею 0,0555 га для обслуговування житлового будинку (а.с.26, том. 1). Судом встановлено, що суміжними власником житлового будинку та земельної ділянки є відповідач [PERSON], з якою у позивачів виникла конфліктна ситуація. Встановлено, що [PERSON] є власником будинку, поруч із позивачами за адресою: [ADDRESS]. Ці обставини визнані сторонами, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Як встановлено судом на шпальтах газети комунального підприємства «Редакція газети Львівської міської ради «Ратуша» [NUMBER] від [INFO] на першій сторінці (продовження на 4 ст.) опубліковано статтю «[INFO]» (а.с. 13-15, том. 1). На офіційному сайті газети http://ratusha.lviv.ua опубліковано аналогічну статтю (а.с.16-18, том. 1). Короткий зміст статті також розміщений на офіційному сайті телеканалу ЗІК (а.с.19, том. 1). Вказана стаття розповідає про журналістське розслідування, яке тривало протягом чотирьох місяців, яке стосувалось обміну будинку [ADDRESS]. З представлених позивачем листів вбачається, що редактор газети «Ратуша» звертався в ГУ МВС України у Львівській області від 21.05.2014 року, 08.08.2014 року, Управління інформаційно-аналітичного забезпечення ГУ МВС України у Львівській області, Управління кримінальної міліції у справах дітей МВС України (а.с.50-54, том.1). Крім цього, з статті опублікованої в газету «Ратуша» та на їх офіційному сайті вбачається, що [PERSON] та [PERSON] розповідають журналісту про попередніх власників будинку [ADDRESS] та їх родину про те що у них зникла дитина та що вони здійснили обмін житлом з родиною [PERSON], також про те, що [PERSON] в 2002 році працювала з неповнолітніми та до неї по допомогу звернулась [PERSON] короткому ж викладі вказаної статті розміщеному на офіційному сайті телеканалу ЗІК покликань на відповідача [PERSON] не має. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд визнає характер такої інформації та з'ясовує чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію», який діяв на момент написання статті оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Крім того, відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні гарантується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Так, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». Відповідну правову позицію наведено в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131). Так судом зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе. Ці принципи мають особливе значення, коли йдеться про пресу. Хоча преса не повинна переступати меж, встановлених для "захисту репутації інших осіб", на ній лежить обов'язок повідомляти інформацію та ідеї на політичні теми так само, як і в інших сферах, які становлять громадський інтерес. І не лише засоби масової інформації мають завдання повідомляти таку інформацію та ідеї, а й громадськість має право отримувати їх. Крім того, свобода преси дає громадськості одну з найкращих можливостей дізнатися про ідеї та позиції політичних лідерів і сформувати свій погляд на них. У більш загальному плані свобода політичних дискусій лежить в самій основі концепції демократичного суспільства, якою пройнята вся Конвенція. Відповідно, межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, а не приватної особи. На відміну від останньої, перший неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку як з боку журналістів, так і громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості. На думку Європейського Суду з прав Людини, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Враховуючи наведену практику Європейського Суду з прав Людини, застережень до дій, що можуть відбиватись на авторитеті співробітника правоохоронних органів, суд вважає що межі критики дій посадової особи органу внутрішніх справ [PERSON], що мала спеціалізацію роботи з неповнолітніми, та її родини, відносно обставин справи (поширення інформації про обмін помешкання з батьками неповнолітньої дитини, що безвісно зникла) є значно ширшими ніж для приватної особи. Суд критично оцінює покликання позивачів на те, що відповідачі є особами, які були джерелом інформації написаної статті «[INFO]» в газеті «Ратуша», а тому у відповідності до п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» є належними відповідачами, оскільки з самої статті випливає, що джерелом написання вказаної статті є журналістське розслідування, яке тривало чотири місяці, а покликання в статті на слова [PERSON] та [PERSON] не містить фактичних даних, а стосується оціночних суджень автора про ситуацію, родину [PERSON] та зникнення дитини. Враховуючи вищенаведене суд вважає, що підстави для задоволення позову в частині визнання недостовірною, такої, що не відповідає дійсності інформацію, поширену [PERSON] та [PERSON] газеті Львівської міської ради «Ратуша» відсутні. Не підпадають під судовий захист в цієї справі і не є порушенням прав позивачів, подання [PERSON] заперечень до Галицького районного суду м.Львова, оскільки оціночні судження подані до суду, не мають ознаки розповсюдження інформації та відносяться до представника позивачів [PERSON], а не самих позивачів. Щодо вимог позивачів про звернення [PERSON], яка нібито зверталась із безпідставними звинуваченнями в Державну інспекцію з контролю за використанням та охороною землі у Львівській області, що родина [PERSON] захопила у неї 16 кв.м. землі. Суд критично оцінює покликання позивачів про те, що [PERSON] домовилась з землевпорядником центру державного земельного кадастру [PERSON], який виготовив викопіювання земельної ділянки, оскільки наведене спростовується поясненнями [PERSON] в прокуратурі Залізничного району м.Львова №3з-11 від 30.09.2011 року з яких вбачається, що у вказаному викопіюванні з генплану м.Львова земельної ділянки була допущена помилка. Крім цього, з рішення щодо розгляду скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення №29 від 02.07.2009 року вбачається, що невірне викопіювання земельної ділянки по [ADDRESS] було виявлено неточності при нанесені меж земельної ділянки. В рішенні вказано, що земельна ділянка площею 0,0016 га по межі АГ знаходиться у спільній частковій власності згідно державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Наведене також стверджується листом Львівського міського відділу Львівської регіональної філії ДП «Ценрт ДЗК» №172 від 22.05.2009 року (а.с.29, том. 1). З наведеного вбачається, що неточності в нанесені в генплані м.Львова меж земельної ділянки по [ADDRESS] були допущені провідним спеціалістом Львівського міського відділу Львівської регіональної філії ДП «Ценрт ДЗК» [PERSON], позивачами та їх представниками не подано суду жодних належних та допустимих доказів того, що вказана помилка сталась з вини [PERSON], або того, що [PERSON] допустив помилку умисно будучи в змові з [PERSON] Також судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 25.06.2010 року, 05.02.2013 року та 18.07.2013 року, 29.01.2015 року звернулись в ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, що стверджується висновком по зверненню від 03.02.2015 року (а.с.21-22, том.1), згідно якого вбачається, що жодних незаконних дій [PERSON] не виявлено, також не було виявлено психологічного тиску на [PERSON] з метою обміну житлового приміщення у [ADDRESS] на особняк з приватизованою ділянкою у [ADDRESS]. Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Згідно із п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (відповідно до статті 40 Конституції України) усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР (справа про поширення відомостей) у справі N 1-9/2003 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003, звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Водночас наявність у зверненнях до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законодавством України. За таких обставин, суд приходить до висновку, що при зверненні до Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області, прокуратуру, суд та інші органи відповідачі реалізовували своє право, передбачене статтею 40 Конституції України. Крім того, суд відхиляє покликання позивача, що в результаті опублікуванні статті «[INFO]» в газеті «Ратуша» склалось негативне враження про позивачів, як спеціалістів, оскільки ні позивачами, ні їх представниками не подано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у роботі, на яких працювали позивачі склалось негативне враження щодо професійності позивачів та таке враження безпосередньо вплинуло на подальше виконання ними свої трудових обов'язків. Суд також критично оцінює покликання позивачів про те, що [PERSON] та [PERSON] з метою приниження честі і гідності, викликати вороже ставлення до працівника правоохоронного органу та родини позивачів в цілому, із боку сусідів та знайомих вклали у поштові скриньки на прилеглих вулицях (Доробок, Вигоди, Пілотів) газету «Ратушу» та роздруківку інформації веб-сайту ЗІК від [INFO]. Також інформація із веб-сайту ЗІК від [INFO] разом із фотографією [PERSON] та двома підлітками була розклеєна в громадських місцях поряд із виборчою агітацією до Верховної Ради України 26.10.2014 року в найбільш людних місцях (Широка, Повітряна, Калнишевського, Пілотів, Вигоди, Доробок та інші), оскільки позивачі не довели суду, що мали місце вказані події та що саме відповідачі їх вчинили. Щодо позовних вимог зобов'язати відповідачами відшкодувати моральну шкоду, завдану умисним поширенням недостовірної, наклепницької інформації з метою принизити честь, гідність, завдати шкоди діловій репутації підполковнику поліції [PERSON] суд вважає їх не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» в пункті 19 роз'яснено, що якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб,поданим відповідно до цього кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі. Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Отже, як встановлено у судовому засіданні діями відповідачів не заподіяно позивачу жодної моральної шкоди, оскільки відсутня шкода та вина відповідачів перед позивачем, позивачі та їх представники не обґрунтували моральної шкоди, не довели наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювачів, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювачів та вини останніх в її заподіянні. Підсумовуючи викладене вище, суд вважає, що у ході судового розгляду не було встановлено, що діями відповідачів було поширено відомостей, що не відповідають дійсності та принижують честь, гідність та ділову репутацію позивачів, а тому підстав для задоволення позову та стягнення з них на користь позивача відшкодування за нанесену моральну шкоду немає.

Outcome: dismissed