Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

Адвокат Стариченко М.П., в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, в якому просив визнати [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , стягнути на користь позивача витрати на правову допомогу. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивачу - [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою [ADDRESS] . У листопаді 2020 до позивача звернулась відповідач [PERSON] з проханням дати згоду на реєстрацію її місця проживання в квартирі до моменту прийняття та оформлення відповідачем спадкових прав на житло після смерті її батьків. Також було досягнуто домовленості щодо часткової сплати відповідачем житлово-комунальних послуг у сумі 250 гривень на місяць. Позивач погодилась і зареєструвала в квартирі [PERSON] , яка не є членом сім`ї позивача. У квартирі, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , відповідач не проживає з дати реєстрації - 17.11.2020, позивачу не відомо місце проживання відповідача, засоби зв`язку з нею відсутні, кошти на оплату житлово-комунальних послуг відповідач жодного разу не надавала. У квартирі позивач проживає одна, інших доходів, крім пенсії, не має, проте вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, в тому числі і у зв`язку з реєстрацією у квартирі місця проживання відповідача, не має змоги оформити субсидію. За наведених обставин, позивач вважає своє право власності щодо користування та розпорядження належним їй житлом порушеним, що стало підставою для звернення до суду з позовом. Ухвалою суду від 29.07.2021 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, визначено сторонам строк для подання заяв по суті спору. Відповідач відзив на позов не подав. Ухвалою суду від 25.08.2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, визначених в позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся судом про день, час та місце розгляду справи завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи, зокрема повернутими на адресу суду листами з відміткою про невручення листа «за відсутністю адресата за вказаною адресою», шляхом розміщення на офіційному веб сайті Ленінського районного суду оголошення про виклик в судове засідання, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Суд, заслухавши позивача та її представника, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, доходить наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.10.2018, зареєстрованого в реєстрі за №1049, та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 140079148 від 03.10.2018 (а.с. 11,12). Згідно довідки, виданої головою правління ОСББ «Бородінська 6», [PERSON] , [INFO] прописана, але не проживає з 17.11.2020 за адресою [ADDRESS] (а.с. 17). Згідно відомостей з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи - зареєстрованим місцем проживання [PERSON] , [INFO] , є [ADDRESS] (а.с. 27). З акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 01.06.2021, складеного в присутності жильців будинку [ADDRESS] - [PERSON] (квартира [NUMBER] ), [PERSON] (квартира [NUMBER] ), [PERSON] (квартира [NUMBER]), посвідченого головою правління ОСББ «Бородінська, 6» [PERSON]., вбачається, що за адресою [ADDRESS] починаючи з 17.11.2020 по день складення акту фактично не проживає [PERSON] , [INFO] (а.с. 18). За твердженням позивача відповідач не є її родичем чи членом сім`ї, договір про користування даним житловим приміщенням відповідач з позивачем не укладали. Обставин протилежного судом в ході розгляду справи не встановлено. Судом встановлено факт реєстрації відповідача за вказаною адресою з відомостей з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи - зареєстрованим місцем проживання [PERSON] , [INFO] , є [ADDRESS] (а.с. 27). При цьому, з акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 01.06.2021 та виданої на підставі вказаного акту довідки, вбачається, що відповідач [PERSON] у вказаній квартирі не проживає. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідач не входить до складу сім`ї позивача, а її реєстрація місця проживання у спірні квартирі порушує права позивача як власника нерухомого майна. При цьому суд дійшов висновку, що задоволення позову не порушує право відповідача на житло. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42). Отже, в даній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо Суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції. Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47). Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР. Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст.391,тому для суду є беззаперечним те, що втручання у його права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Щодо того, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для усунення перешкод позивачеві, як власникові нерухомого майна, перешкод у здійсненні такого права. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що він проживає в спірній квартирі, користується нею. Відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». На переконання суду визнання припиненим права відповідача на користування спірним житлом у контексті принципів Конвенції є пропорційним а баланс прав дотриманим. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Звертаючись зі позовом до суду представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги в сумі 1700,00 грн., які сплачені позивачем на підставі договору від 13.07.2021 про надання правової допомоги за консультацію та підготовку позовної заяви. Відповідно до частини першої статті 133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Згідно частини другої статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У відповідності до частини третьої статті 137ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно частини четвертої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В обґрунтування розміру понесених витрат позивачем надано договір про надання юридичних послуг адвокатом від 13.07.2021, укладений між адвокатом Стариченко М.П. та [PERSON]; додаткову угоду №1 від 13.07.2021 до договору про надання юридичних послуг адвокатом, відповідно до якого вартість послуг: консультація та складання позовної заяви складає 1700,00 грн; акт від 13.07.2021 виконаних робіт; копію квитанції №б/н від 13.07.2021, відповідно до якої адвокатом Старіченко М. прийнято від [PERSON] гонорар 1700,00 грн за консультацію та підготовку позовної заяви. Згідно частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 березня 2019 року по справі №753/23491/16-ц виклав правовий висновок, згідно якого При визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерій реальності витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставістатті 41Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна та інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України»,від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 лютого 2020 року по справі № 648/1102/19 витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Враховуючи досліджені в судовому засіданні докази щодо понесених по справі судових витрат, приймаючи до уваги складність, обсяг і характер наданих адвокатом Стариченко М.П. послуг позивачу, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених по справі судових витрат - витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1700,00 грн. Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню сума судового збору 908,00 грн, оскільки позивач від сплати судового збору звільнена на підставі п. 8 ч. 1 ст 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: approved