Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

У березні 2014 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Турфірма "САМ" (далі - відповідач) стягнення невиплаченої заробітної плати та плати за затримку розрахунку при звільненні, стягнення вихідної допомоги, відшкодування моральної шкоди за затримку розрахунку при звільненні та зміну дати і формулювання причини звільнення з роботи. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працювала у відповідача з 01.07.2011 р. по 12.11.2013 р. За період роботи з липня 2013 р. по листопад 2013 р. відповідач не виплатив заробітну плату позивачу, у зв'язку із чим позивач подала заяву про звільнення з підстав порушення трудового законодавства та умов праці роботодавцем. Неправомірні дії відповідача призвели до порушення душевної рівноваги та погіршення здоров'я, через що, з 11.11.2013 р. по 23.11.2013 р., позивач перебувала у відпустці у зв'язку із тимчасовою втратою працездатності. Однак, наказом від 12.11.2013 р. позивача було звільнено «за угодою сторін» та не було здійснено виплату всіх сум у день звільнення. Тому, позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь: заробітну плату в розмірі 10195,73 грн., кошти за затримку розрахунку при звільненні - 33953,76 грн., кошти за час вимушеного прогулу - 1162,80 грн., моральну шкоду - 10000,00 грн., витрати на правову допомогу - 2000,00 грн.; зобов'язати відповідача: скасувати наказ від 12.11.2013 р. № 71-13-к про звільнення, як такий, що не відповідає чинному законодавству; видати новий наказ про звільнення позивача з 23.11.2013 р. із формулюванням причини звільнення: «у зв'язку із порушенням трудового законодавства та умов праці роботодавцем»; внести відповідні зміни запису у трудову книжку позивача. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки не повідомив, заперечення на позовну заяву не надав. Відповідно до ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом було встановлено, що позивач працювала у ТОВ "Турфірма "САМ" на посаді начальника відділу реалізації тур послуг в м. Києві Управління по маркетингу і продажу туристичних послуг з 01.07.2011 р. по 12.11.2013 р., що підтверджується копією трудової книжки. У зв'язку із затримкою виплати заробітної плати з липня по листопад 2013 р., 07.11.2013 р. позивачем було направлено цінним листом на адресу відповідача заяву про звільнення у зв'язку із порушенням трудового законодавства та умов праці роботодавцем. Із копії листка непрацездатності вбачається, що позивач хворіла у період 11.11.2013 р. по 22.11.2013 р. Однак, відповідно до копії наказу № 71-13-к, позивача було звільнено 12.11.2013 р. за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, та не було здійснено остаточного розрахунку при звільненні. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (ч. 3 ст. 38 КЗпП України). У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону (ч. 3 ст. 235 КЗпП України). Враховуючи те, що відповідач, всупереч заяви позивача про звільнення, вказав підстави передбачені п. 1 ст. 36 КЗпП України та те, що на дату звільнення позивач була непрацездатною у зв'язку із хворобою, суд вважає, що вимоги про: скасування наказу про звільнення від 12.11.2013 р., про видачу нового наказу про звільнення позивача з 23.11.2013 р. із формулюванням причини звільнення: «звільнена за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України» підлягають задоволенню. При звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (ч. 1 ст. 116 КЗпП України). Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Станом на день розгляду справи, відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі за липень - листопад 2013 р. в розмірі: 4097,00 грн. + 4474,17 грн. + 790,92 грн. + 1229,10 грн. = 10592,19 грн. - виплачену суму (395,46 грн.) = 10195,73 грн., що підтверджується копією довідки № 477 від 21.11.2013 р. Як вбачається із розрахунку, кількість днів прострочки, за період з 12.11.2013 р. по день розгляду справи - 30.05.2014 р., становить 146 днів, а середній заробіток - 232,56 грн., тобто заборгованість складає: 146 х 232,56 = 33953,76 грн. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (ч. 4 ст. 235 КЗпП України) У позовній заяві позивач зазначила, що трудову книжку вона отримала лише 18.11.2013 р., а отже, час вимушеного прогулу з 12.11.2013 р. складає 5 днів, що становить: 5 х 232,56 грн. = 1162,80 грн. Звільнення з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України та внесення відповідного запису до трудової книжки надає позивачу право на отримання вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України, згідно якої при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем умов законодавства про працю, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Середній заробіток виходячи із розрахунку складає 4 883,76 грн. (232,56 грн. х 21 робочий день), тобто тримісячний середній заробіток складає: 14651,28 грн. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" за № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених позовних вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Суд вважає, що позивач не обґрунтувала та не надала належних доказів на підтвердження того, що їй дійсно була завдана моральна шкода, а тому, вимога позивача про відшкодування моральної шкоди, не підлягає задоволенню. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Вимога щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 2000,00 грн. задоволенню не підлягає, оскільки, в матеріалах справи відсутнє будь - яке документальне підтвердження зазначених судових витрат. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч. 2 ст. 233 КЗпП України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку поясненням та наданим по справі доказам, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти в сумі: 10195,73 грн. + 33953,76 грн. + 1162,80 грн. + 14651,28 грн. = 59963,57 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 599,64 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial