Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою, в якій просить суд визнати недійсним з моменту укладення Кредитний договір №116/50/08-Ф від 13.08.2008р., укладений між [PERSON] та ПАт КБ "Надра". В обґрунтування своїх позовних вимог позивач покликається на те, що 13 серпня 2008р. між АТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №116/50/08-Ф (надалі Кредитний договір). Згідно умов вказаного договору, [PERSON] надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 114 315,35 дол. США строком до 10 серпня 2018р. зі сплатою 13,99% річних. Позивач вважає, що вказаний договір укладено із порушенням норм законодавства, що регулює сферу кредитних правовідносин та відносин щодо захисту прав споживачів, оскільки порушено вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", і не надано споживачу кредиту інформації про орієнтовану сукупну вартість кредиту. Позивач зазначає, що сума грошових коштів, яку йому було фактично видано через касу банку, становила не обумовлену у Кредитному договорі - 114 315,35 дол. США, - а 110 343.01 дол. США. хоча ні про розмір додаткової комісії за видачу кредитних коштів, ні про порядок її сплати (окремим платежем, включенням її до загальної суми кредиту тощо ) ні перед укладенням Кредитного договору, ні під час його укладення позивача попереджено не було. А тому, вважає, що відповідачем не дотримано вимоги п. 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, оскільки в кредитному договорі не зазначено вид і предмет супутньої послуги, яка надається споживачу та не обґрунтувано її вартість (зокрема, нормативно-правовими актами щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів і тарифів). Також порушено вимоги п. 3.6. вищезазначених Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, згідно з якими банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Тому позивач вважає, що відповідачем неправомірно було встановлено додаткову плату, не зазначивши за яку саме надану послугу встановлюється така додаткова плата а також відповідачем неправомірно було зменшено суму наданого кредиту на суму комісії, видавши це як оплату комісії за послуги Банку. Таким чином, позивач вважає, що умови кредитного договору були несправедливими щодо нього як споживача, чим порушено вимоги ст. 18 Закону України "про захист прав споживачів". На підставі наведеного позивач просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] (діє згідно довіреності від 12.09.2015р.) позовні вимоги підтримала та дала покази аналогічні показам, що викладені у позовній заяві. Відповідач - ПАТ КБ "Надра" участь свого представника в судовому засіданні не забезпечив, однак від представника [PERSON] (діє згідно довіреності від28.07.2015р.) надійшло заперечення на позовну заяву, у якій відповідач позовні вимоги [PERSON] не визнає, та просить суд у їхньому задоволенні відмовити. У запереченні представник відповідача зазначив, що відповідно до ст.. 47 Закону України « Про банки і банківську діяльність» комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійні винагороди по своїх операціях. Пунктом 3.3. Постанови Національного Банку України « Про затвердження правил падання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» №168 передбачено, що [PERSON] має право встановлювати платежі за сукупні послуги, пов»язані з наданням кредиту, його обслуговуванням та погашенням. Саме таким платежем і є комісія в розмірі 3 972,35 дол. США, яка передбачена ч.3 п. 1.2. Кредитного договору, а також вказана у Анкеті-заяві Позичальника на оформлення Кредитного пакету « Житлові рішення». Під час підписання кредитного договору Позивач була ознайомлена з їх умовами, а саме: щомісячна сума мінімально необхідного платежу, розмір штрафних санкцій у разі виникнення заборгованості, висловила свою згоду шодо цих умов договору та волевиявлення шляхом підписання зазначеного договору, тому посилання Позивача на порушення абз. З ч.4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, такими, що не відповідають дійсності тому не заслуговують на увагу. Умови кредитування відповідно до п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позичальником отримано до укладення договору, а тому доводи позивача, що їй не були відомі умови кредитування, вартість кредиту та всіх сукупних витрат спростовується її підписом у договорі. Більше того, до укладення Кредитного договору Позичальник ознайомилася з умовами кредитування, особисто підписавшись на Анкеті-заяві Позичальника на оформлення Кредитного договору. Суд, заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши докази у їх сукупності, приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, виходячи із таких міркувань. 13 серпня 2008р. між АТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №116/50/08-Ф (надалі Кредитний договір). Згідно умов вказаного договору, [PERSON] надає Позичальнику у тимчасове користування до 10 серпня 2018 року на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 114 315,35 дол. США строком до 10 серпня 2018р. зі сплатою 13,99% річних. У відповідності до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін. Частиною 1 ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення та можуть перешкодити вчиненню правочину. Так, істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Предметом договору, відповідно до актів цивільного законодавства, є умови про ті права та обов'язки, які формують основу змісту зобов'язання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обов'язки і про об'єкти, що сторони мають передати одна одній. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачено. За вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Позивач стверджує, що під час укладання договору про надання кредиту йому не було надано повної та достовірної інформації про всі умови договору, додаткові витрати, пов'язані з виконанням договору, та про сукупну вартість договору. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається із наданої суду анкети-заяви клієнта на оформлення Кредитного пакету "Житлові рішення" [PERSON] була повідомлена про комісію у розмірі 3972,35 доларів США. Пунктом 3.3. Постанови Національного Банку України « Про затвердження правил падання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» №168 передбачено, що Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Як встановлено судом, вимоги п. 3.3. вищезазначеної постанови були дотримані, оскільки у договорі кредиту, позивачу було надано інформацію щодо всіх умов договору, пов'язаних з його виконанням витрат та щодо сукупної вартості кредиту. Позивач не надав доказів того, що не був належним чином повідомлений про всі умови договору. Так, згідно з підписаною позивачем анкетою-заявою клієнта на оформлення Кредитного пакету "Житлові рішення" від 25.07.2008р. [PERSON] була повідомлена про всі умови кредитування . В укладеному договору кредиту послідовно та докладно викладено всі права та обов'язки банку та позичальника, правила нарахування процентів і комісій, наслідки за порушення умов договору. Таким чином в день підписання договору кредиту позивачу було надано усю інформацію щодо умов кредитування, що включає опис сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Як видно з матеріалів справи, укладений кредитний договір, договір іпотеки та додаткова угода були добровільно підписані, а відтак, позивачка погодилася з усіма вказаними істотними умовами, про що свідчать її підписи. Тому доводи позивача про невиконання відповідачем передбаченого законом обов'язку щодо роз'яснення перед укладенням договору всіх його умов, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім цього судом встановлено, що позивач за власною ініціативою звернувся до банку з проханням про надання кредиту. Договір було підписано позивачем добровільно, без жодного примусу і без зауважень та заперечень. Позивачу не перешкоджали в ознайомленні з текстом договору, детального розпису та умов надання кредиту і позивач мав можливість з ними ознайомитись. Добровільно підписавши договір, позивач висловив свою згоду з усіма умовами цього договору. Крім того, Законом України «Про захист прав споживачів» містить вичерпний перелік наслідків ненадання зазначеної в ст. 11 цього Закону інформації. Такі наслідки зазначені в ст. 15 та 23 Закону і включають в себе розірвання договору, відшкодування збитків та сплату штрафних санкцій. Чинне законодавство не передбачає можливості визнання договору недійсним через невиконання банком обов'язку надати позичальнику інформацію, передбачену ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів». Щодо несправедливості умов окремих пунктів укладеного кредитного договору, то позивач не примушувався до укладання договору, він особистим підписом посвідчив добровільність його укладання, вільно обрав кредитодавця на момент укладання договору, позивач вважав умови розумними та справедливими, про це свідчить термін дії договору, який укладено 13.08.2008 року, та лише 02.07.2015р. позивач звернувся із позовом про визнання недійсними кредитного договору. Як видно із оскаржуваного договору, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачу було повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач діяв добровільно, повністю усвідомлюючи наслідків своїх дій, про що свідчать його підписи. Враховуючи наведене, суд вважає, що зміст оспорюваного кредитного договору відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору відповідачем дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, немає підстав для визнання договору недійсним. В судовому засіданні не знайшли підтвердження викладені в позовній заяві підстави для визнання кредитного договору недійсними, відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи ст. 129 Конституції України, ст.ст. 202, 203, 215, 217, 230, 627, 638, 1054 ЦК України, п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 11, 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: dismissed