Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 24.04.2017 року відповідач був звільнений з посади старшого контролера команди служби загальної охорони та режиму загону загальної охорони ДП "Адміністрація морських портів України" на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.12.2017 року позов [PERSON] до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Поновлено [PERSON] на роботі в Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» на посаді старшого контролера команди служби загальної охорони та режиму загону загальної охорони ДП "Адміністрація морських портів України". Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 30786,08 грн. Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 08.02.2018 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року залишено без змін. Після виконання рішення позивачу стало відомо, що за період з 29.05.2017 року по 11.02.2018 року відповідач перебував на обліку як безробітній в Миколаївському районному Центру зайнятості, яким останньому було сплачено допомогу по безробіттю в розмірі 45392,39 грн. Вказана сума позивачем перерахована Миколаївському районному Центру зайнятості на його вимогу. Така сума є переплатою для працівника, якого поновлено на роботі та підлягає поверненню як безпідставно отриманні кошти. Посилаючись на ст. 1212 ЦК України, позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 45392,39 грн. Ухвалою суду від 03.05.2018 року відкрито провадження у справі та ухвалено про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 14.06.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Відповідачем надано відзив на позов, в якому він зазначив, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки даний спір випливає з трудових правовідносин, оскільки пов`язаний із стягненням допомоги по безробіттю, яка була виплачена відповідачу у зв`язку з порушенням його трудових прав, а не зі ст. 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставі позовних вимог. Адвокат позивача вимоги позову підтримав, просив про розгляд справи у його відсутності. Адвокат відповідача вимоги позову не визнав, просив про розгляд справи у його відсутності. Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін. Обставини справи, встановлені судом. Відповідно до наказу № 241/о від 24 квітня 2017 року про припинення трудового договору, виданого Миколаївською філією державного підприємства «Адміністрація морських портів України», звільнено [PERSON] з посади старшого контролера команди служби загальної охорони та режиму загальної загальної охорони Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року, ухваленим за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, [PERSON] поновлено на роботі та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 30 786,08 грн. Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 08.02.2018 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року залишено без змін. На виконання вказаних судових рішень відповідачем видано наказ № 61/о від 12.02.2018 року, яким [PERSON] поновлено на посаді старшого контролера команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму Адміністрації з 24.04.2017 року. З довідки, виданої заступником головного бухгалтера підприємства, відповідачу нараховано та виплачено кошти за час вимушеного прогулу за наказом № 61/о від 12.02.2018 року в розмірі 30786,08 грн. Згідно наказу № 66/о від 13.02.2018 року відповідача звільнено за п. 1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін та проведений розрахунок. 20.02.2018 року Миколаївський районний центр зайнятості звернувся до позивача по справі з листом-претензією № 04-270/03, в якому зазначав про те, що в зв`язку зі звільненням з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату, [PERSON] в період з 29.05.2017 року по 11.02.2018 року перебував на обліку Миколаївського районного центру зайнятості та отримував допомогу по безробіттю, яка становила загальну суму 45392,39 грн. В зв`язку з поновленням відповідача на роботі на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року, відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування України на випадок безробіття» Миколаївський районний центр зайнятості просив перерахувати йому виплачену працівнику суму допомоги по безробіттю. Платіжним дорученням за № 260 від 16.03.2018 року Миколаївська філія державного підприємства «Адміністрація морських портів України» перерахувала на рахунок Миколаївського районного центру зайнятості грошові кошти в розмірі 45392,39 грн. Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Однією з засад цивільного судочинства проголошено свободу договору (ст. 3 ЦК України). Відповідно до положень п.1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (далі - страхування на випадок безробіття) - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття. Право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги мають застраховані особи, що встановлено ч. 1 ст. 6 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Застрахованою особою відповідно до п.2 ч.1 ст. 1 вказаного Закону є суб`єкти страхування на випадок безробіття - застраховані особи, а у випадках, передбачених цим Законом, також члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик Згідно ч.4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» із роботодавця утримуються сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду. Відповідно до п. 20 Постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007, № 219 «Про затвердження Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних» громадяни, зареєстровані як такі, що шукають роботу, та безробітні, знімаються з обліку з дня поновлення безробітного на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили. Повернення виплачених безробітному коштів здійснюється відповідно до частини четвертої статті 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Із аналізу наведених законодавчих норм вбачається, що відповідач, як застрахована особа, відповідно до положень наведеного закону, в зв`язку із звільненням за скороченням штату отримував допомогу по безробіттю. Виплата вказаної допомоги буде припинена в зв`язку з його поновленням на роботі. За такого, допомога по безробіттю відповідачем, як застрахованою особою, отримана відповідно до наведених вимог закону. Посилання позивача, що отримані відповідачем кошти по безробіттю від Миколаївського районного центру зайнятості є безпідставно отриманими коштами, є помилковими. Безпідставним є посилання на положення ст. 1212 ЦК України, оскільки вказана норма регулює відносини з набуття майна без достатньої правової підстави за рахунок іншої особи, тоді як в даній справі відповідач отримав спірні кошти саме на підставі діючого закону, а позивач у даних відносинах не є особою за рахунок якої ці кошти отримані. Повернення позивачем сплачених робітнику коштів Миколаївському районному центру зайнятості також передбачено наведеним законом, тоді як цей закон, а саме Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» не передбачає право роботодавця на регрес на стягнення коштів з працівника. Відповідно до положень п. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлено перелік умов, на підставі яких може відбутися процедура повернення суми виплаченого забезпечення застрахованій особі, якими є умисне невиконання цією особою обов`язків та зловживання ними. Проте таке право надано відповідному Центру зайнятості, а не роботодавцю. Як слідує з листа-претензії Миколаївського районного центру зайнятості на адресу роботодавця, позивача у справі, підстав для запровадження такої процедури немає. Правовідносини сторін у даній справі ґрунтуються на нормах КЗпП України, якими в тому числі і передбачена матеріальна відповідальність працівника, проте позов ґрунтується на інших підставах. Європейський Суд вказав, що п.1 ст.6 Конвеції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визнано тільки у світлі конкретних обставин ( "Проніна проти України", "Сєрявін та інші проти України"). Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позову слід відмовити. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати розподілу не підлягають. На підставі викладеного, ст.ст. 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

Outcome: dismissed