Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач, [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області, Петрівської сільської ради Миколаївського району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай). \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Просив суд визнати за ним, [PERSON] , право на земельну частку (пай) в розмірі 10,51 умовних кадастрових гектарів, як пропущеному у додатку до державного акту на право колективної власності КСП «ім. Петровського» с. Петрівка Миколаївського району Одеської області. Крім того, просив суд зобов`язати Миколаївську районну державну адміністрацію Одеської області надати йому дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) із земель колективної власності колишнього КСП «ім. Петровського» с. Петрівка Миколаївського району Одеської області. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що він в 1994 році був прийнятий в члени колективного сільськогосподарського підприємства «ім. Петровського» с. Петрівка Миколаївського району Одеської області, де працював різноробочим. Але при цьому, запис про прийняття на роботу та трудову книжку йому видали лише 01.12.1996 року. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~18 березня 1996 року КСП «ім..Петровського» отримало Державний акт на право колективної власності на землю серії ОД з додатком осіб, які мають право на земельну частку (пай). Середній розмір земельної частки (паю) по колишньому КСП «імені Петровського» склав 10,51га. \~ \~ \~ \~Не дивлячись на те, що він як член КСП, мав право на земельну частку (пай) він його не отримав. З невідомих йому причин він не був включений до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), який додавався до державного акту. З членів колгоспу він не виходив і працював в ньому до його реформування. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву в якій просив суд розглянути справу в його відсутності, позов підтримав у повному обсязі. Представник Петрівської сільської ради Миколаївського району Одеської області у судове засідання не з`явився. Від голови Петрівської сільської ради Миколаївського району Одеської області, [PERSON] , на адресу суду надійшла письмова заява про розгляд справи в його відсутність. В матеріалах справи, наявний відзив Петрівської сільської ради Миколаївського району Одеської області (а.с. 23-24), згідно якого, просили відмовити в задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі і вважали, що підстав для визнання за позивачем права на земельну частку (пай) відсутні. Представник Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області у судове засідання не з`явився. Згідно заяв наявних в матеріалах справи (а.с. 67,73), представник Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області просив розглядати справу у їх відсутність. Позовні вимоги визнавав у повному обсязі. Згодом, на адресу суду, від представника Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області, надсилалися клопотання про виключення Миколаївську районну державну адміністрацію як відповідача по справі, з підстав зазначених в клопотаннях (а.с. 87,115). Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України,\~\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] починаючи з 1994 року працював у колгоспі ім. Петрівського с. Петрівка Миколаївського району Одеської області, де працював різноробочим (надалі як правонаступники КСП «ім. Петрівського» і ТОВ ім. Петрівського). Згідно архівної довідки № 43 від 09 лютого 2018 року, встановлено, що з документів об`єднаного трудового архіву Миколаївської районної ради Одеської області встановлено, що в архівному фонді «ТОВ ім. Петрівського», яке є правонаступником колгоспу ім. Петрівського, КСП ім. Петрівського Миколаївського району Одеської області значиться [PERSON] , який працював у колгоспі ім. Петрівського, КСП ім. Петрівського, ТОВ ім. Петрівського Миколаївського району Одеської області. Згідно зазначеної архівної довідки, трудовий стаж [PERSON] починається з 1994 року по 2003 рік (а.с.7). Архівні документи за 2002 рік на зберігання до трудового архіву не надходили. Підставою видачі архівної довідки слугувало: ф. № 18-Т, опис № 1-О (книги обліку трудового стажу та заробітної плати за 1994-2001; 2003 роки). Згідно трудової книжки серії [NUMBER] , від 19.02.2000 року, згідно протоколу № 10 від 01.12.1996 року позивач був прийнятий на роботу різноробочим в КСП «ім. Петрівське», а 31.03.2000 року був звільнений у зв`язку з реорганізацією КСП «Ім. Петрівського». 01.04.2000 року був прийнятий на роботу в ТОВ «ім. Петрівське» на посаду тваринником (а.с.8). 18 березня 1996 року КСП «ім. Петрівського» отримало Державний акт на право колективної власності на землю серії ОД № 170806 виданого 18 березня 1996 року згідно рішення Петрівської сільської ради народних депутатів Миколаївського району Одеської області № 28 від 18 березня 1996 року, який було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за ОД № 170806 з додатком осіб, які мають право на земельну частку (пай). Середній розмір земельної частки (паю) по колишньому КСП «ім. Петрівського» склав 10,51 умовних кадастрових гектарів (а.с.27, 28-29, 49-56). Але, позивача не було включено до списку членів колективного сільськогосподарського підприємства, що додається до державного акту. Зазначене позбавило його можливості отримати сертифікат на земельну частку (пай). \~ \~ \~ \~Статтею 10 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» передбачено, що земля може належати підприємству на праві колективної власності, а також може бути надана у тимчасове користування, у тому числі на умовах оренди. Право підприємства на земельну ділянку зберігається при входженні його до складу агропромислових об`єднань, комбінатів, агрофірм та інших формувань. Право підприємства на земельну ділянку або її частину може бути припинено в порядку і на підставах, встановлених Земельним кодексом України,\~Законом України\~"Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)". Члену підприємства, який побажав вийти з його складу, земельна ділянка надається із земель сільськогосподарських угідь підприємства, придатних для сільськогосподарського виробництва, в частині, що припадає на одного члена підприємства. Розподіл земель колективної власності підприємства здійснюється відповідно до\~Закону України\~"Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)". Згідно ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості ) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв )» право на земельну частку (пай) мають: -колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку ( пай ) у встановленому законодавством порядку; -громадяни спадкоємці права на земельну частку ( пай ), посвідченого сертифікатом; -громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку ( пай ); -громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного ( обов`язкового ), або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості. Громадянам, зазначеним в абзаці п`ятому частини першої цієї статті, земельні ділянки в натурі (на місцевості) виділяються із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. У разі відсутності на території відповідної ради необхідних площ земель запасу чи резервного фонду земельна ділянка за їх згодою може бути виділена в натурі (на місцевості) меншого розміру або за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих на території іншої ради в межах області. Із пункту 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» вбачається, що невнесення до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Згідно з вимогами частини першої\~статті 22 Земельного Кодексу України\~(у редакції від 22 червня 1993 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право. Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Відповідно до пункту 2\~Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95«Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»\~право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно з вимогами статей\~22,\~23 ЗК України\~(у редакції від 22 червня 1993 року) та зазначеного\~указу\~особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акту. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами\~ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.93, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110 (далі Інструкція № 58\~) передбачено, що трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Відповідно до п. 2.2 Інструкція № 58\~, до трудової книжки заносяться, серед іншого, відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації. Згідно п. 6 постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС № 656 від 06.09.1973 «Про трудові книжки робітників та службовців», до трудової книжки заносяться відомості про працівника, зокрема, прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність, відомості про роботу, переведення на іншу роботу, звільнення. Для робітників у відповідності з найменуваннями професій, вказаних у Єдиному тарифно-кваліфікованому довіднику робіт і професій робітників провадяться записи про найменування роботи або посади, на які їх прийнято. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637\~було затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі\~Порядок №637). Згідно п. 1 Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Відповідно до п. 3 цього Порядку, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. Відповідно до п. 20 Порядку №637, п.12 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України № 121 від 01.03.2001 року, правління Пенсійного фонду України постановою від 10.11.2006 року за № 18-1\~затвердило Порядок підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або вислугу років, який визначає механізм підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремої категорії працівників у разі ліквідації підприємства, установи та організації без визначення правонаступника. За змістом абзацу першого частини другої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону\~за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. До набрання чинності вказаним Законом, пенсії на загальних підставах призначались згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення», статтею 56 якого передбачено, зокрема, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі членства в колгоспах, незалежно від характеру, тривалості роботи і перерв. При цьому, при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю. Основним документом про трудову діяльність членів колгоспу є трудова книжка колгоспника, в яку, зокрема, вносились відомості про трудову участь колгоспника в громадському господарстві прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі, його виконання. Тобто, якщо колгоспник не виробив обов`язковий мінімум трудової участі в громадському господарстві з причин, визнаних правлінням чи загальними зборами колгоспників поважними, адміністрація колгоспу вносила відповідні записи до трудової книжки. У випадку відсутності трудової книжки колгоспника або відповідних записів у ній, трудовий стаж колгоспника підтверджується довідкою господарства, в якому набуто стаж або довідкою правонаступника. В разі ліквідації господарства колгоспний стаж підтверджується довідками архівних установ. На підтвердження роботи в колгоспі ім. Петрівського (потім після реорганізації в КСП ім. Петрівського, а згодом в ТОВ «ім. Петрівського») в період з 1994 року по 2003 рік, позивачем було подано трудову книжку,\~а також архівну довідку № 43 від 09.02.2018 року, видану Об`єднаним трудовим архівом Миколаївської районної ради Одеської області, яка містить відомості про кількість відпрацьованих [PERSON] людиноднів. З урахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку про те, що позивач набув право на земельну частку (пай) зі земель КСП "їм. Петровського" (Одеська область, Миколаївський район, с. Петрівка) без визначення меж цієї частки в натурі, як особа, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі і її розпаювання, а тому не може бути позбавлена цього права, оскільки позивачем по справі наданими до суду архівною довідкою та записом в його трудовій книжці повністю підтверджено факт його роботи в колгоспі ім. Петрівського (потім після реорганізації в КСП ім. Петрівського, а згодом в ТОВ «ім. Петрівського») в період з 1994 року по 2003 рік. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи. Засіб правового захисту, що передбачений зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~\~встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. При таких обставинах, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за ним права на земельну частку (пай) в розмірі 10,51 умовних кадастрових гектарів, без визначення меж в натурі, по КСП "їм. Петровського" (Одеська область, Миколаївський район, с. Петрівка), на підставі сертифіката на земельну частку (пай) серії ОД № 170806 виданого 18 березня 1996 року згідно рішення Петрівської сільської ради народних депутатів Миколаївського району Одеської області № 28 від 18 березня 1996 року і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за ОД № 170806 є обґрунтованими та підлягають задоволенню. За таких обставин, суд вважає позовну заяву в даній частині доведеною і такою, що підлягає задоволенню. Щодо вимог позивача, зобов`язати Миколаївську районну державну адміністрацію Одеської області надати йому дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) із земель колективної власності колишнього КСП «ім. Петровського» с. Петрівка Миколаївського району Одеської області, суд роз`яснює, що наразі законодавством передбачений спеціальний порядок отримання фізичними особами правовстановлюючого документу на земельну частку (пай). Суд не може замінити собою органи державної влади чи органи місцевого самоврядування при здійсненні ними їх повноважень, а тому суд відмовляє позивачеві у задоволенні вказаних вимог у даній частині. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Верховний Суд підкреслив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього відсутність обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови\~підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову\~ є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). За таких обставин, суд вважає позовну заяву в даній частині такою, що задоволенню не підлягає. А тому, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed