Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

Представник позивача адвокат Мазур О.В. звернувся до суду в інтересах [PERSON] \~та просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олени Василівни № 58356 від 11 червня 2021 року, про стягнення з [PERSON] \~\~на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН»\~заборгованості за договором позики в розмірі 51928,40 грн., включаючи плату за вчинення такого виконавчого напису в розмірі 750 грн, а також судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 908,00 грн. та судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 454,00 грн. В окремо поданому письмовому клопотанні адвокат Мазур О.В. просить також стягнути з відповідача ТОВ "ВЕЛЛФІН" на користь [PERSON] судові витрати, зокрема по оплаті його послуг за надання професійної правничої допомоги в розмірі 6000,00 грн. Позовну заяву обґрунтовує тим, що приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. вчинено виконавчий напис № 58356 від 11 червня 2021 року, про стягнення з [PERSON] \~на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН»\~невиплачених в строк грошових коштів за договором позики №1153853 від 30.01.2020 року за період з 30.01.2020 року по 08.06.2021 року, включно, а саме: 2800 грн простроченої заборгованості за тілом кредиту; 48378 гривень 40 копійок заборгованості за нарахованими та несплаченими процентами та 750 грн плати за вчинення виконавчого напису, а всього 51928 грн 40 коп. Вважає цей виконавчий напис протиправним, тобто таким, що винесений з порушенням вимог чинного законодавства України та не підлягає виконанню з наступних підстав: спірний виконавчий напис вчинений за відсутності оригіналу договору, оскільки нотаріусу для вчинення виконавчого напису було надано роздруковану копію договору позики (чи взагалі його проект) без підпису позивача [PERSON] , до того ж цей правочин не був нотаріально посвідчений, позивач не визнає факт його укладення та жодних грошових коштів вона від ТОВ «ВЕЛЛФІН» не отримувала; не перевірено наявність безспірної заборгованості, на що безпосередньо вказує незаконне нарахування та стягнення процентів за межами строку кредитування, враховуючи, що останнім днем погашення позики є 24.02.2020 року; не надано всіх необхідних документів, в тому числі, засвідченої стягувачем виписки з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Крім того, звертає увагу суду, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, яка залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України № К/800/6492/17, К800/7651/17 від 01 листопада 2017 року, визнано незаконною та нечинною\~постанову Кабінетів Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Тому, з цих підстав, просить позов задовольнити та визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Кодимського районного суду Одеської області від 09 серпня 2021 відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.24-26). Ухвалою суду від 10 серпня 2021 року зупинено стягнення на підставі виконавчого напису № 58356 від 11 червня 2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. про стягнення з [PERSON] \~на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН»\~невиплачених в строк грошових коштів в розмірі 48378 гривень 40 копійок (а.с.36-38). Позивач та його представник адвокат Мазур О.В. у судове засідання не з`явились; до суду надійшла заява, в якій представник позивача просив розглянути цивільну справу за його відсутності та без участі позивача [PERSON] , позовні вимоги підтримав у повному обсязі та не заперечував проти постановлення заочного рішення. Представник ТОВ "ВЕЛЛФІН" у судове засідання також не з`явився, про час та місце розгляду цивільної справи повідомлений у встановленому порядку, про причини неявки суд не повідомив. Ця обставина підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням про вручення йому судових повісток. Відзив на позов не подавав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, відповідачем не подано відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Наявних у справі доказів достатньо для її розгляду у відсутності відповідача. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову повністю. Згідно ст. ст.\~15,\~16 Цивільного кодексу України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в один із способів, визначених частиною першою\~статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 11 червня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. вчинено виконавчий напис № 58356 про стягнення з [PERSON] \~на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН»\~невиплачених в строк грошових коштів за договором позики №1153853 від 30.01.2020 року за період з 30.01.2020 року по 08.06.2021 року, включно, а саме: 2800 грн простроченої заборгованості за тілом кредиту; 48378 грн 40 коп заборгованості за нарахованими та несплаченими процентами; прострочена заборгованість за комісією 0,00 грн; строкова заборгованість за сумою кредиту - 0,00 грн, строкова заборгованість за комісією - 0,00 грн, строкова заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 0,00 грн, строкова заборгованість за штрафами і пенями - 0,00 грн, а всього 51178 грн 40 коп. За вчинення цього виконавчого напису нотаріусом на підставі\~ст. 31 ЗУ «Про нотаріат»\~стягнуто плату із стягувача за домовленістю сторін. Загальна сума, що підлягає стягненню - 750,00 грн. Загальна сума, що підлягала стягненню за цим виконавчим написом, становить 51928 грн 40 коп. Зі змісту виконавчого напису вбачається, що при його вчиненні приватний нотаріус керувався ст.\~ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат»\~та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. 13 липня 2021 року державним виконавцем Кодимського районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кушніром С.М. виконавчого винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 66081208 щодо примусового виконання виконавчого напису № 58356 від 11 червня 2021 року. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про нотаріат", нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України "Про нотаріат" (далі - Закон) та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований за № 282/20595 зі змінами та доповненнями на час вчинення виконавчого напису (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі ст. 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з частиною першою статті 39 Закону України "Про нотаріат" (далі - Закон), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Статтею 88 Закону визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 зі змінами визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів "Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно", для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Таким чином, із моменту прийняття цієї постанови і до 10 грудня 2014 року була чинною редакція Переліку, згідно якої стягнення кредитної заборгованості на підставі виконавчих написів було можливе тільки за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також звернення стягнення на заставлене майно (п. 1 Переліку). 10 грудня 2014 року набула чинності постанова Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", якою зокрема, Перелік був доповнений новим розділом "Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин", яким створено можливість вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями (п. 2 Переліку). Втім, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", у тому числі в частині доповнення переліку після розділу "Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами" новим розділом такого змісту: "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості". Ухвала набрала законної сили з моменту проголошення. Таким чином, до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету міністрів України "Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" № 1172. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19). Так, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 05.06.2017 року у справі №6-887цс17, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачам документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів; для правильного застосування положень статей\~87,88 Закону України «Про нотаріат»\~у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Безспірність документу, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис, перевіряється наступним чином: боржник повинен бути повідомлений не менш, ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору. Якщо жодна із цих дій не виконана, заборгованість не вважається безспірною. З наданих суду документів неможливо встановити, чи дійсно на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, враховуючи також відсутність засвідченої стягувачем виписки з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Крім того, стягнута за виконавчим написом сума не є безспірною через стягнення нарахованих відсотків поза межами строку кредитування, враховуючи, що останнім днем погашення позики є 24.02.2020 року, а відсотки за договором позики №1153853 від 30.01.2020 року нараховані до стягнення за період з 30.01.2020 року по 08.06.2021 року, включно. Це суперечить позиції, викладеній у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, в якій вказано про неприпустимість нарахування та стягнення процентів від суми позики (кредиту) після спливу строку кредитування. Крім того, оспорюваний виконавчий напис було вчинено 11 червня 2021 року, в період часу, коли законодавством не була передбачена можливість вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору, укладеного в простій письмовій формі, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року в справі № 826/20084/14. Укладений між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та позивачем [PERSON] договір позики № 1153853 від 30 січня 2020 року, на підставі якого було вчинено виконавчий напис, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису. Така позиція кореспондується із постановою Верховного Суду у своїй від 12 березня 2020 року (справа № 757/24703/18-ц, провадження № 61-12629св19), зі змісту якої вбачається, що для вчинення нотаріусом виконавчого напису серед документів, наданих банком, повинен бути в наявності оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку. Отже, на думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми\~Закону України «Про нотаріат»\~та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий висновок відповідає, зокрема, правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №6-887цс17. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Натомість, відповідач не надав суду належних та достовірних доказів на підтвердження факту укладення позивачкою [PERSON] договору позики, факту отримання нею кредитних грошових коштів; не надав суду розрахунок заборгованості за кредитним договором та докази про безспірність такої заборгованості. За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом з недотриманням вимог чинного законодавства (ст.ст. 87,88 Закону України «Про нотаріат», Постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року), у зв`язку із чим, підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги представника позивача адвоката Мазура О.В. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В свою чергу пунктом 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.8 ст.141 цього ж Кодексу розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як встановлено судом, представником позивача [PERSON] адвокатом Мазуром О.В. у своїй письмовій заяві від 24.09.2021 року було зроблено заяву, що у порядку ч.8 ст. 141 ЦПК України, ним до закінчення розгляду справи (у спрощеному позовному провадженні судові дебати не проводяться) буде надано до суду докази понесених позивачем судових витрат у зв`язку із розглядом даної цивільної справи. 24.09.2021 року на адресу суду електронною поштою надійшли матеріали клопотання адвоката Мазура О.В. про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн. При цьому, до цього клопотання додано докази розміру понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу, а саме договір про надання правової (правничої) допомоги, укладений 15.07.2021 року між позивачем [PERSON] та адвокатами Мазуром О.В. і Бегеймою М.О., у пункті 4.2 якого сторонами було погоджено гонорар зазначених адвокатів в розмірі 6000 грн, які клієнт сплачує при підписанні даного договору. Згідно квитанції (типової форми № КО-1) до прибуткового касового ордеру № 50/21-2 від 15.07.2021 року адвокат Мазур О.В. прийняв від [PERSON] суму в розмірі 6000 грн на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги від 15.07.2021 року. Також представником позивача надано детальний опис робіт наданої правничої допомоги, складений адвокатом Мазур О.В. Відповідно до ч.1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19). Відповідно до статті 1\~Закону\~України\~«Про адвокатуру\~та\~адвокатську\~діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з частинами першою та третьою статті 27\~Закону\~України\~«Про адвокатуру\~та\~адвокатську\~діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. При цьому договір про надання правової допомоги повинен містити детальний опис правових послуг, що надаються, та їх вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо. Відповідно до статті 1\~Закону\~України\~«Про адвокатуру\~та\~адвокатську\~діяльність» від 05.07.2012 року № 5076-VI, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з частинами першою та третьою статті 27\~Закону\~України\~«Про адвокатуру\~та\~адвокатську\~діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. При цьому договір про надання правової допомоги повинен містити детальний опис правових послуг, що надаються, та їх вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо. Аналогічний висновок зазначений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 червня 2020 року справа № 466/9758/16-ц (провадження № 61-39474св18). Як встановлено судом, між адвокатом Мазуром О.В., адвокатом Бегеймою М.О. та позивачем [PERSON] був укладений договір № б/н/ від 15.07.2021 року про надання правової (правничої) допомоги. Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції, а саме представником позивача адвокатом Мазуром О.В. здійснено збір доказів у цивільній справі; складені та підписані наступні документи: адвокатський запит, позовна заява з додатками, заява про забезпечення позову, заява про проведення судового засідання без участі позивача та його представника, а також клопотання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу. При цьому, всі копії документів, оригінали яких наявні у позивача, завірені його представником адвокатом Мазуром О.В. з дотриманням положень частини 4 статті 95 ЦПК України. Крім того, як роз`яснив Верховний суд у своїй постанові від 20.11.2020 року у справі №910/13071/19. Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України. Враховуючи зазначене вище, складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, часу, витраченого адвокатом на виконання таких робіт, ціну позову, принципи розумності та справедливості, а також враховуючи ту обставину, що зазначені судові витрати підтверджені належними та допустимими доказами, то суд дійшов висновку, що заявлена до відшкодування сума судових витрат є співмірною зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, починаючи з 15.07.2021 року, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а тому наявні підстави для задоволення вимог представника позивача адвоката Мазура О.В. про стягнення з відповідача ТОВ «ВЕЛЛФІН» на користь позивача [PERSON] витрат понесених останнім на професійну правничу допомогу. Також, відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача ТОВ «ВЕЛЛФІН» на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у загальній сумі 1362 грн. (908 грн. (за подачу позову до суду) + 454 грн. (за подачу заяви про забезпечення позову до суду)).

Outcome: approved