Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

До Шосткинського міськрайонного суду звернулась з позовои [PERSON] до ТОВ «Споживчий центр» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору. Свої вимоги мотивує тим, що 7.02.2016р. між нею та Відповідачем укладено Договір про надання банківських послуг та послуг у сфері кредитування №7.02.2016-000000062 (далі- «Кредитний договір»), відповідно до умов якого відповідач надав їй кредитні кошти у сумі 3000 гривень на 14 календарних дні з терміном повернення до 20.02.2016р. включно зі сплатою плати за користування кредитом у розмірі 840 грн. за 14 календарних днів 09.03.2016р. зазначений договір пролонговано на строк 14 днів з новим терміном повернення кредиту до 23.03.2016р. Сума до сплати 3840грн. з яких тіло кредиту становить 3000 грн. і 840 грн. плата за користування кредитом. Позивач вважає, що при укладенні вказаного договору порушені її права як споживача згідно ЗУ «Про захист прав споживачів» а саме: недотримання відповідачем норм законодавства щоло істотних умов договору, які є необхідними для його укладання; недостатньо інформували її про умови договору; несправедливі умови договору; застосування до неї подвійного покарання за невиконання умов договору; невиконання застереження щодо третейських судів; незаконна обробка персональних даних, а тому просить визнати кредитний договір недійсним. В судове засідання позивач не зявилася надала суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі. Позов підтримує та просить задовольнити його. Відповідач ТОВ «Споживчий центр» у судове засідання не зявився, надав суду заяву в якій просить справу розглядати без його участі, надали заперечення проти позову та просили відмовити в задоволенні позову. Суд вивчивши дослідивши позовну заяву та надані докази по справі приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так судом встановлено що 7.02.2016р. між нею та Відповідачем укладено Договір про надання банківських послуг та послуг у сфері кредитування №7.02.2016-000000062 (далі- «Кредитний договір»), відповідно до умов якого відповідач надав їй кредитні кошти у сумі 3000 гривень на 14 календарних дні з терміном повернення до 20.02.2016р. включно зі сплатою плати за користування кредитом у розмірі 840 грн. за 14 календарних днів 09.03.2016р. зазначений договір пролонговано на строк 14 днів з новим терміном повернення кредиту до 23.03.2016р. Сума до сплати 3840грн. з яких тіло кредиту становить 3000 грн. і 840 грн. плата за користування кредитом. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Зважаючи на предмет кредитного договору банк надав позивачу фінансовий кредит для погашення кредиту. При укладанні Кредитного договору сторонами були дотримані належним чином вимоги законодавства необхідні для чинності правочинів відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: Зміст правочину не суперечив Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особи, що його вчиняли мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі дана обставина підтверджується Заявою - анкетою на отримання кредиту на тих умовах, які Позивач обрав сам, а саме вказав суму та валюту кредиту, цільове використання, форму погашення та строк надання кредиту. Правочин вчинявся у формі, встановленій законом - у письмовій формі. Правочин спрямований на реальне настання наслідків, передбачених ним - Позивач отримав кредитні кошти на на погашення попереднього кредиту. Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами цивільно-правового договору є умова про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Між сторонами при укладанні договору була досягнута згода з усіх істотних умов договору, а саме: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; відсоткова ставка, порядок плати за кредит; строк дії та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Перед укладенням Кредитного договору з позивачем проведена переддоговірна робота, у тому числі, відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», надано необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про умови кредитування, загальна вартість кредиту, перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням про що свідчать підписи позивачап на кожном аркуші договора. В силу ч.І ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (позивачем за зустрічним позовом чи його представником не ставиться під сумнів обсяг цивільної дієздатності сторін); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. [PERSON] була ініціатором укладення кредитного договору, в момент його підписання вона була ознайомлена з усіма умовами та могла обирати, тобто погоджуватися чи не погоджуватися на певні умови, однак цього не зробила та доказів протилежного суду не наддала Позивачка частково оплатила заборгованість, тобто були вчиненні юридично значимі дії, які свідчать про схвалення умов кредитного договору та підтверджують факт часткового його виконання. Посилання позивача на те, що при укладенні кредитного договору працівники ввели її в оману і не ознайомили з умовами договору не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки в матеріалах справи є кредитний договір засвідчений її підписом де зазначено, що їй зрозумілі умови договору, які вона вважає справедливими і погоджується з ними. Тобто погоджується сплати комісії інформування по кредиту та обробку персональних даних які вона сама і надала. Спірний правочин вчинений у формі, встановленій законом. Кредитний договір укладений у письмовій формі як того вимагає ч. 1 ст. 1055 ЦК України. Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Ознайомившись з умовами кредитного договору та вважаючи їх прийнятними для себе, позивачка підписала договір, не надавши жодних зауважень чи виправлень, чим висловила своє волевиявлення і згоду з усіма умовами договору . Факт підписання кредитного договору сторонами не оспорюється. Позивач за позовом отримала свій примірник кредитного договору у день його укладення та грошові кошти. Підписавши Кредитний договір позивачка усвідомлювала та гарантувала, що умови цього договору для неї зрозумілі, відповідають її інтересам, є розумними та справедливими. Відповідач засвідчив всі ризики, повязані з істотною зміною обставин, з яких Позивач виходив при укладенні Кредитних договорів та договорів забезпечення. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ № 168 від. 10.05.2007 р. відповідач повинен укладати Кредитні договори разом з сукупною вартістю кредиту. Так позивачка разом з Кредитним договором була ознайомлена з сукупною вартістю кредиту, погодила та засвідчила власним підписом усі умови договору(сукупну вартість кредиту). Умови договору прості та зрозумілі. Про погодження позивачки з усіма умовами споживчого кредитування свідчать її підписи. Таким чином всупереч ст.ст.10, 60 ЦПК України позивачка не довела, що її недостатньо інформували про умови договору. Також [PERSON] не довела того, що умови кредитного договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві. Також безпідставним є посилання позивача на наявність в кредитному договорі умов, що встановлюють подвійну відповідальність за одне і те саме правопорушення, з огляду на наступне. Пунктами 3.2., 3.3. кредитного договору встановлено, що плата за користування кредитом нараховується та обліковується в розмірі, вказаному в п.1.1. цього договору, в день, визначений в п.1.1. як термін повернення кредиту або пролонгації договору. Неповернення кредиту та несплата плати за користування ним - це два різні порушення договору, тому встановлення відповідальності за кожне порушення не суперечить жодній нормі чинного законодавства. Крім того, згідно умов оспорюваного кредитного договору нарахування одночасно і пені, і плати за користування кредитом не передбачене. Крім того, твердження позивача про те, що при укладенні кредитного договору були порушені норми Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", є необґрунтованим, оскільки в преамбулі згаданого Закону чітко визначене коло учасників та правовідносин, на які поширюється дія цього Закону, а саме на договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Відтак, на правовідносини між позивачем (фізичною особою) та відповідачем сфера дії Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" не поширюється, а тому його норми не порушені. Окрім цього, необґрунтованим є твердження позивача про порушення кредитором норм п.5 ч.3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" (норми про компенсацію вартості продукції), виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець зобов'язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно умов кредитного договору укладеного між сторонами ТОВ "Споживчий Центр" передало позивачу грошові кошти, а не продукцію, які позичальник зобов'язана була повернути, а не компенсувати їх вартість. Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За приписами ч.1 ст.550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Таким чином, неустойка (штраф, пеня) є видом забезпечення виконання зобов'язання, на який добровільно погодився позичальник, і не є ні компенсацією продукції, ні компенсацією завданої шкоди. Окрім цього, ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" встановлює перелік умов договору, оскільки в ній міститься виключення "якщо інше не передбачено законом" та право сторін встановлювати й інші умови "інші умови за згодою сторін". Також в даній статті не визначено, що перелічені умови є істотними, а відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови, що визначені законом як істотні. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у справі №6-95цс13, виходячи з того, що відповідно до статті Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити, чи дійсно порушуються права сторони та у чому саме полягає порушення цих прав. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів порушення відповідачем її законних прав та інтересів. Зазначення у договорі третейського застереження та не зазначення умов відповідальності відповідача не позбавляє конституційного права позивача на звернення до суду у разі порушення її прав або умов договору, що останньою і здійснено. Також пунктами 3, 5 ст.11 Закону України "Про захист персональних даних" передбачено два випадки, за яких персональні дані можуть оброблятись навіть без згоди суб'єкта персональних даних: укладення та виконання правочину, стороною якого є суб'єкт персональних даних або який укладено на користь суб'єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб'єкта персональних даних; необхідність виконання обов'язку володільця персональних даних, який передбачений законом. Пунктом 2 ч.2 ст.15 Закону України "Про захист персональних даних" встановлено, що персональні дані можуть бути видалені або знищені у разі припинення правовідносин між суб'єктом персональних даних та володільцем чи розпорядником бази, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до п.15 ч.2 ст. 6, ст.ст.9, 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" встановлений обов'язок суб'єкта первинного фінансового моніторингу (в даному випадку відповідача) отримувати, обробляти та зберігати персональні дані, оскільки надання або отримання кредиту (позики) є фінансовою операцією, а відповідач при її здійсненні зобов'язаний проводити верифікацію та ідентифікацію клієнта та зберігати документи з персональними даними не менше п'яти років після завершення фінансової операції, завершення ділових відносин з клієнтом. Отже, з огляду на зазначене, твердження позивача про те, що у володільця персональних даних після отримання відкликання згоди суб'єкта персональних даних не існує правових підстав для зберігання персональних даних, є безпідставним, так як у відповідача існують підстави для їх обробки та зберігання незалежно від наявності згоди на обробку. Також слід зазначити, що позивачка не скористалася правом, згідно положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», протягом14 календарних днів відкликати згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснень причини та не відмовилася від його виконання, а тривалий строк користувалася кредитними коштами, що також свідчить про згоду позивачки з умовами договору. З огляду на викладене врахувавши, що зобов'язання за кредитним договором на даний час не виконано, обсяг зобов'язань позичальника не змінився. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається Позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а позовні вимоги щодо визнання недійсним Кредитного договору, не ґрунтуються на підставі недійсності правочину, передбачених ЦК України, прийшов до висновку, що слід прийняти рішення про відмову в задоволенні позову. Крім цього з 01 вересня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору», яким змінено ставки судового збору за подання до суду процесуальних документів і перелік суб'єктів, які звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях, тощо. За змістом змін до ст. 5 Закон України «Про судовий збір», які прийняті пізніше, ніж Закон України «Про захист прав споживачів», вбачається, що з 01 вересня 2015 року споживачі - за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав, не відносяться до суб'єктів, які звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях, тому посилання в апеляційній скарзі на положення Закону України «Про захист прав споживачів» не можуть бути взяті до уваги. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви сплачується судовий збір який слід стягнути з позивача що відповідає вимогам ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved