Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договору дарування від 10 жовтня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори Демчуковою К.М., зареєстрованого в реєстрі за №11-153. Відповідач у справі є колишньою його дружиною. 05 березня 2020 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області розірвано шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] . З вересня 2019 року відповідач у квартирі не проживає. За наведених обставин, позивач вважає своє право власності щодо користування та розпорядження належним йому житлом порушеним, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом. Правом подання відзиву відповідач не скористалася. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 квітня 2021 року позовна заява прийнята до розгляду у загальному позовному провадженні. Позивач у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив його задовольнити, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Крім того, суду повідомив, що відповідач з вересня 2019 року не проживає у вказаному помешканні, не бере участі в його утриманні, зібравши особисті речі вибула із квартири, однак залишилася бути зареєстрованою за цією адресою, працює в Польщі, ні з ним, ні з дітьми не спілкується. Відповідач у судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомила, відзиву не надала, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа із занесенням ухвали до протоколу судового засідання) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Допитані як свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що [PERSON] у квартирі не проживає вже тривалий час, нею не цікавиться, участі в утриманні житла не приймає, будь-яких перешкод в користуванні квартирою її ніхто не чинить та не чинив. Син проживає разом із позивачем. Відповідач практично не спілкується ні з дітьми, ні з позивачем. Вислухавши пояснення позивача [PERSON] , показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК УРСР в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності. Судом установлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 10 жовтня 1996 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори Демчуковою К.М., зареєстрованим в реєстрі за №11-153. Згідно довідки ТОВ «Житлово-Експлуатаційне Об`єднання» від 08 квітня 2021 року №1036 у вказаній квартирі зареєстровані: позивач [PERSON] , [INFO] , відповідач [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . [PERSON] , [INFO] , є колишньою дружиною позивача по справі. Шлюб між ними розірваний 05 березня 2020 року, що підтверджується заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 березня 2020 року (справа № 127/33508/19). З вересня 2019 року відповідач у квартирі не проживає, нею не цікавиться, участі в її утриманні не бере, речі повсякденного використання [PERSON] у квартирі відсутні, будь-яких перешкод у користуванні квартирою їй ніхто не чинить. Факт її не проживання підтверджується актом від 05 квітня 2021 року, а також показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , які суд бере до уваги. Суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловою площею в належному позивачу на праві приватної власності помешканні. Право власності позивача на квартиру згідно ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Право позивача порушено і підлягає судовому захисту. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім`ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім`ї, укладеного при вселенні останнього. Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім`ї власника (у тому числі колишнім членом сім`ї власника) права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Враховуючи, що судом не встановлено чинення перешкод відповідачу в користуванні квартирою, а також, те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації її постійного проживання без поважних причин (протилежного судом не встановлено), особа самостійно залишила місце проживання, ним не цікавиться, витрат по його утриманню не несе, що свідчить про втрату нею інтересу до житла, суд дійшов висновку про задоволення позову та визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою. При цьому суд враховує, що при втраті інтересу до спірного житла проживання в іншій місцевості у зв`язку з роботою не є поважною причиною непроживання у спірному житловому приміщенні. Крім того, суд дійшов висновку, що задоволення позову не порушують права відповідача на житло. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42). Отже, в даній ситуації визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо Суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції. Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47). Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР. Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст.391, 405 ЦК України, тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у її права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Щодо то, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що спірна квартира має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідач в спірній квартирі не проживає, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що вона проживає в спірній квартирі, користується нею та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в квартирі чи існування у неї інтересу до квартири. При цьому, її тривала відсутність свідчить про те, що вона має інше місце проживання, відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату нею житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власників такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». Суд звертає увагу, що наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила права користування житлом, що набрало законної сили, є підставою для зняття такої особи з реєстрації. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved