Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 05.06.2020 року звернулась позивачка [PERSON] з позовною заявою до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] не менш як п`ять років до відкриття спадщини, а саме з грудня 2001 року до [INFO] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що [INFO] померла [PERSON] . З 1992 року [PERSON] та [PERSON] мали тісні дружні стосунки, з 2001 року після того, як [PERSON] удочерила дитину, останні почали проживати разом однією сім`єю в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Проживаючи в одному приміщенні, витрати спрямовані на забезпечення життєдіяльності, включаючи витрати на харчування, одяг, ліки, [PERSON] та [PERSON] несли спільно. Під час спільного проживання [PERSON] несла на собі частину хатніх обов`язків, готувала їжу, проводила час із дитиною [PERSON] . За час хвороби [PERSON] позивачка несла витрати на лікування та доглядала за [PERSON] , після смерті [PERSON] позивачка сплатила витрати на поховання. 13.04.2020 року за заявою [PERSON] про прийняття спадщини приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. відкрито та зареєстровано в спадковому реєстрі спадкову справу №65753653 до майна померлої [PERSON] 13.04.2020 року [PERSON] отримала від приватного нотаріуса роз`яснення, що для підтвердження належності до четвертої черги спадкоємців за законом [PERSON] необхідно встановити факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] не менш як п`ять років до відкриття спадщини. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.06.2020 року було відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання 02.07.2020 року сторони не з`явились про час, день та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, розгляд справи відкладено на 22.09.2020 року. У судове засідання 22.09.2020 року з`явився представник позивача, інші сторони у судове засідання не з`явились про час, день та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, розгляд справи відкладено на 09.12.2020 року. У судове засідання 09.12.2020 року з`явився представник позивача та свідок [PERSON] , інші сторони у судове засідання не з`явились про час, день та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, у судовому засідання оголошено перерву до 27.01.2021 року. У судове засідання 27.01.2021 року з`явився представник позивача та свідок [PERSON] інші сторони у судове засідання не з`явились про час, день та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, у судовому засідання оголошено перерву до 28.01.2021 року У судове засідання 28.01.2021 року сторони не з`явились, позивач надав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно до п. п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Суд у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки у судове засідання, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у порядку ст. ст. 280-281 ЦПК України при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 28.01.2021 року. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, заслухавши думки представників сторін, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) серії [NUMBER] , актовий запис №3234 від 26.03.2020 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на майно померлої. [PERSON] заповіт складений не був, порядок спадкування за законом не змінювався, спадкоємці першої черги після смерті спадкодавця відсутні, що підтверджується матеріалами спадкової справи №65753653 до майна померлої [PERSON] . Судом також встановлено, що [PERSON] , позивач по справі, вважаючи себе спадкоємцем четвертої черги до майна померлої [PERSON] , 13 квітня 2020 року звернулась до приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. із заявою про прийняття спадщини №82, на підставі якої заведено спадкову справу №65753653 та запропоновано надати документи, які підтверджують право на спадкування. Факт про встановлення якого просить позивачка має для нєї юридичне значення, оскільки дає право на спадкування після смерті [PERSON] . Згідно копії спадкової справи №65753653 до майна померлої [PERSON] із заявою про прийняття спадщини звернулась лише [PERSON] як особа, яка вважає, що більше п`яти років проживала однією сім`єю із померлою [PERSON] . Інших спадкоємців за законом та/або за заповітом після смерті [PERSON] матеріали спадкової справи не містять та судом не встановлено. Так, факт проживання позивачки в період з грудня 2001 року по день смерті [INFO] [PERSON] однією сім`єю підтвердили допитані у судовому засіданні свідки: [PERSON] та [PERSON] . У судовому засіданні у якості свідка була допитана [PERSON] , яка зазначила що знайома з [PERSON] приблизно 20 років та повідомила, що [PERSON] та [PERSON] дійсно проживали разом однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] , а в літку в дачному будинку за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні у якості свідка була допитана [PERSON] , яка зазначила що працює разом із [PERSON] приблизно 27 років, [PERSON] знала також 27 років. Повідомила, що [PERSON] та [PERSON] дружили з 1993 року, а з 2001 року почали проживати разом, коли [PERSON] удочерила дитину віком 5 місяців [PERSON] переїхала до неї. [PERSON] та [PERSON] разом проживали приблизно 19 років, вели спільне господарство, разом купували речі, меблі, ростили дитину, були дружні як сестри. Похованням [PERSON] займалась [PERSON] . З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються, узгоджуються та не суперечать іншим зібраним доказам у справі. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1 та 2 ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. За змістом ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно з позицією Верховного Суду України, викладеною в абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму "Про судову практику у справах про спадкування" за N 7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 21 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року (справа N 484/747/17) встановлено, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.99 р. за N 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї") визначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно вимог ч. 4 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. В судовому засіданні встановлено, що позивачка проживала з померлою [PERSON] однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, вели спільний бюджет, вказані факти також підтверджуються поясненнями у судовому засіданні свідків. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Після смерті [PERSON] позивачка займалася організацією поховання, що також підтверджується показаннями свідків та договором-замовленням на організацію та проведення поховання №035432 від 01.04.2020 року, договором-замовленням на організацію та проведення поховання №058553 від 27.03.2020 року, дозволом на кремацію, довідкою на одержання та підпоховання праху №1317 від 27.03.20 року. Зважаючи на викладене, та оцінюючи надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] не менш як п`ять років до відкриття спадщини, а саме з грудня 2001 року до 25 березня 2020 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з нормами ст. 1264 ЦК України передбачено, що в четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). З урахуванням вищевикладеного суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved