Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просив суд: - скасувати наказ №1066 від 08.04.2013 року про звільнення [PERSON] - поновити [PERSON] на посаді слюсаря з КВПтаА 5 розряду Бабушкінського теплового району МКП "Дніпропетровські міські теплові мережі" з моменту незаконного звільнення з аналогічним записом до трудової книжки - стягнути з МКП "Дніпропетровські міські теплові мережі" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу - стягнути з МКП "Дніпропетровські міські теплові мережі" на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 18.01.1994 року він був прийнятий на роботу відповідачем слюсарем 4 розряду, а з 01.02.1995 року йому було присвоєно 5 розряд слюсаря. 02.10.2002 року його було звільнено з роботи у зв'язку зі зміною назви підприємства, а 03.10.2002 року його знову було прийнято на роботу. 01.04.2013 року наказом відповідача №1066 його звільнили з займаної посади з посиланням на п.2 ст.36 КЗпП України, тобто за закінченням строку трудового договору. З вказаним наказом він не згодний, з тих підстав, що з 18.04.1994 року та по день звільнення він виконував одну й ту саму роботу, на одному й тому ж робочому місці, ніякого строкового договору він не укладав, оскільки вважає трудовий договір, що діяв до звільнення безстроковим. До його трудової книжки внесені наступні записи: 10.10.2011 року наказ №197 про переведення його слюсарем 5 розряду з 13.10.2011 року на час опалювального сезону 2011-2012 років; 02.04.2012 року наказ №90 про переведення його слюсарем 5 розряду на час опалювального сезону 2012 року; 10.10.2012 року наказ №271 про переведення його слюсарем 5 розряду на час опалювального сезону 2012-2013 років. Зі змісту цих наказів вбачається, що він нікуди не переведений, мета їх складення - створення уявлення про строковість трудового договору. Разом з тим, наказ про його звільнення винесений підчас його тимчасової непрацездатності, оскільки з 01.04.2013 року по 12.04.2013 року він перебував на лікарняному, тобто відповідачем порушено ст.40 ч.3 КЗпП України. З наказом про звільнення його ознайомили лише 16.04.2013 року, копію не видали, лише 24.07.2013 року, коли він звернувся до суду з позовом. Трудову книжку в день звільнення йому не видали, отримав її лише 12.05.2013 року, остаточний розрахунок проведений 24.05.2013 року. Вважає, що незаконним звільненням йому спричинено моральну шкоду, яку оцінив в 10 000 грн. Просив поновити строк звернення до суду. Позивач в судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог, вказуючи на те, що за віком та за станом здоров'я він придатний до роботи, насправді ніякого переведення не відбувалось, погіршення трудових умов з боку підприємства шляхом скасування безстрокового трудового договору та укладення за односторонньою ініціативою, з використанням омани, незаконне, усі заяви він писав під диктовку начальника відділу кадрів, безстроковий договір між сторонами правочину не розірвано. З приводу пропуску строку звернення до суду зазначив, що пропущений він з поважних причин, оскільки спочатку звертався з заявою про незаконне звільнення від 22.04.2013 року до Прокуратури Бабушкінського району м.Дніпропетровська, яка переслала його звернення до Територіальної державної інспекції з питань праці в Дніпропетровській області, де йому було рекомендовано звернутись до суду з позовом листом від 12.06.2013 року. Прокурор в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовних вимог не визнав, заперечував проти їх задоволення, посилаючись на викладене в письмових запереченнях, за змістом яких позивач працював на їх підприємстві як сезонний працівник, доказів існування безстрокового трудового договору не надано, факту введення в оману щодо умов праці позивачем не доведено, роботу при переведені позивач виконував різну, термін дії останнього строкового договору з 15.10.2012 року по кінець опалювального сезону 2012-2013 рр. Зазначено, що рішення про закінчення опалювального сезону приймається відповідним органом місцевого самоврядування та згідно розпорядження міського голови від 02.04.2013 року, опалювальний сезон закінчено з 11.04.2013 року, тому і трудовий договір з позивачем був припинений 10.04.2013 року. Оскільки трудовий договір з позивачем припинено не з ініціативи власника, а виходячи з умов договору, не вважає порушенням звільнення позивача з роботи в період тимчасової непрацездатності. Щодо часу видачі трудової книжки та остаточного розрахунку зазначає, що передування таких обставин слугували самі дії позивача, який був належний чином повідомлений про звільнення та з'явився на підприємство лише 16.04.2013 року. Просив застосувати до вимог позивача позовну давність. Заслухавши пояснення сторін по справі, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, у зв'язку з наступним. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 1 та 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, 18.04.1994 року позивач прийнятий на роботу на посаду слюсаря 4 розряду Підприємства теплових мереж м. Дніпропетровська, 01.02.1995 року присвоєно 5 розряд. 02.10.2002 року позивача звільнено за власним бажанням, а 03.10.2002 року прийнято на роботу слюсаря 5 розряду Бабушкінського районного філіалу, який 01.07.2007 року був перейменований в Бабушкінський тепловий район. 13.10.2011 року до трудової книжки позивача внесено запис про переведення «там же» слюсарем п'ятого розряду на час опалювального сезону 2011-2012 рр. 09.04.2012 року до трудової книжки позивача внесено запис про переведення «там же» слюсарем п'ятого розряду на час між опалювального періоду 2012 року. 15.10.2012 року позивача переведено «там же» слюсарем п'ятого розряду на час опалювального сезону 2012-2013 рр. 10.04.2013 року до трудової книжки позивача внесено запис про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП України (закінчення від 01.04.2013 року строку трудового договору). З 01.04.2013 року по 12.04.2013 року позивач згідно з листком непрацездатності серії АГГ №115350 знаходився на лікарняному. 01.04.2013 року відповідачем складено наказ №1066 про звільнення з 10.04.2013 року з посади слюсаря 5 розряду [PERSON] на підставі п.2 ст.36 КЗпП України ( за закінченням строку трудового договору) та у зв'язку з доповідною запискою начальника Бабушкінського теплового району. Про винесений наказ №1066 позивача сповіщено шляхом направлення письмового повідомлення №873 від 10.04.2013 року. 22.04.2013 року, не погодившись з наказом про звільнення, позивач подав до Прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська заяву щодо своєї незгоди, яка була скерована 26.04.2013 року до Територіальної державної інспекції праці в Дніпропетровській області. Зазначене звернення позивача розглянуто вказаною інспекцією та листом від 12.06.2013 року позивачу рекомендовано звернутись до суду. Як пояснив власне сам позивач в судовому засіданні, причиною не звернення до суду відразу, задля оскарження наказу про звільнення, стала його юридична необізнаність. 15.10.2012 року позивачем на ім'я директора МКП «Дніпропетрвоські міські теплові мережі» складено заяву про переведення на посаду слюсаря 5 розряду на час опалювального сезону 2012-2013 рр. з 15.10.2012 року. 10.10.2012 року відповідачем винесено наказ №271 про переведення позивача з 15.10.2012 року на іншу роботу, на час опалювального періоду 2012-2013 рр. слюсарем 5 розряду. Позивачем в судовому засіданні зазначено, що накази про його переведення, які він писав власноруч, написані під тиском, однак будь-яких доказів написання заяви про переведення під примусом керівництва позивачем не надано, окрім того, допитана в судовому засіданні в якості свідка начальник відділу кадрів Самойленко пояснила, що ніколи не допомагала працівникам підприємства складати будь-які заяви, з приводу переведення з [PERSON] не спілкувалась, решта працівників на підприємстві працюють теж за строковими договорами, оскільки це є особливістю господарюючого суб'єкта, влітку робота для працівників відсутня, тому більшість працівників вивільняється, якщо неможливо запропонувати іншу роботу. Звільнення позивача 10.04.2013 року не позбавляє його права працевлаштування на підприємство за початком іншого опалювального періоду. 09.04.2013 року МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» на підставі розпорядження міського голови від 02.04.2013 року, винесено наказ про закінчення опалювального сезону 2012-2013 рр., та п.4.4 вказано на необхідність підготовки списків працівників, прийнятих на опалювальний період 2012-2013 рр. на звільнення та надати їх у відділ кадрів. Відповідно до ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. У відповідності до ст.116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться у день звільнення, а згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника, або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. За вимогами ст.24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. За ч.1 ст.32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Як вказує п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Відповідно до ч.1 ст. 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Однак, фактично трудові відносини між сторонами припинились 01.04.2013 року, коли позивач вимушено перебував на лікарняному, в той час як добігав кінця строк дії трудового договору, який визначається за розпорядженням міського голови, та який виніс таке розпорядження 02.04.2013 року, при цьому підприємство прийняло його до виконання, шляхом винесення наказу від 09.04.2013 року про закінчення опалювального сезону 11.04.2013 року. Зважаючи на те, що трудовий договір припинив свою дію 10.04.2013 року, позивач по 12.04.2013 року включно перебував на лікарняному, термін дії договору не поновлювався. За таких обставин, враховуючи, що позивачем не доведено незаконності наказу про звільнення з роботи у зв'язку з припиненням дії строкового трудового договору, який позивач тлумачить безпідставно як безстроковий трудовий договір, в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Враховуючи, що за результатами розгляду справи по суті позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог, строки позовної давності не застосовуються. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed