Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із дійсним позовом. В обгрунтування позову зазначив, що з 07.02.2007 працював у ВП «Шахта «Карбоніт» ДП «Первомайськвугілля» машиністом електровоза 4-го розряду підземним з повним робочим днем під землею. 17.03.2015 був звільнений за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України. У грудні 2016 року позивачу стало відомо, що за період з 14 липня 2014 року по 17 березня 2015 року йому було виплачено лише відпускні за 2014 рік, а щодо заробітної плати за період простою не з його вини, а саме з 14.07.2014 р. по 17.03.2015 р. йому гроші не було виплачено. Він звернувся з відповідною заявою до керівництва шахти, але розрахунок проведено не було. В період з 14.07.2014 по день звільнення він не залучався до роботи, так як усно працівникам пояснили, шахта не працює у зв`язку з проведенням антитерористичної операції і це небезпечно для життя та здоров`я працівників. Про наявність наказів про простій йому невідомо, однак роботодавець не міг забезпечити нормальну роботу підприємства, при тому, що він постійно знаходився в місці розташування шахти і мав можливість приступити до роботи у будь який час. В позові позивач зазначає, що на підставі ст.113 КЗпП України на час простою, коли винкила виробнича ситуація, небезпечна для життя і здоров`я працівника не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Середньомісячна заробітна плата складає 5354,87 грн. Таким чином, середній заробіток за час простою не з вини працівника з 14.07.2014 р. по 17.03.2015 р. включно складає 44088,43 грн. ( 44088,43 = 5354,87:30х247, де 5354,87:30 - среденій заробіток за день, 247 сумарна кількість днів простою з 14.07.2014 р. по 17.03.2015 р.) За викладених обаствин, в поданому позові позивач просить суд стягнути з ДП "Первомайськвугілля" в особі відокремленого підрозділу шахта "Карбоніт" на його користь середній заробіток за час вимушеного простою з 14.07.2014 р. по 17.03.2015 р. не з вини працівника в сумі 44088,43 грн. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали, підтвердили викладене у ньому, посилались на те, що інші працівники також не працювали на шахті під час проведення обстрілів, нійку іншу роботу керівництво шахти йому не пропонувало, вважає, що на шахті бува простой. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. У судовому засыданны пояснив, що позивач дійсно працював машиністом електровоза 4-го розряду підземним з повним робочим днем під землею у ВП «Шахта «Кабоніт» ДП «Первомайськвугілля» з 07.02.2007 по 17.03.2015. [PERSON] на роботу перестав виходити з 20.07.2014 р. і по день звільнення 17.03.2015 р. Відповідно довідки з відділу кадрів [PERSON] з 20.07.2014 р. і по 17.03.2015 р. з питання надання йому роботи не звертався, довідка з техніки безпеки свідчить про те, що [PERSON] з заявою про відсторонення йонго від роботи в зв`язку з загрозою його життю і здоров`ю не звертався. Також не було звернення до профсюзної спілки від [PERSON] щодо призупинення роботи підприємства чи окремих дільниць в зв`язку з загрозою їх життю та здоров`ю. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики № 51/06/186-15 від 02.03.2015 р. працівнику, який не виходить на роботу в зв`язку із загрозою для його життя і здоров`я, в табелі робочого часу необхідно зазначити відмітки "НЗ" - неявка по нез`ясованим причинам, заробітна плата за даний час не нараховується. Крім того, згідно п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" якщо працівник через простій самовільно не приходить на роботу чи іде з роботи, він не має права вимагати оплати відповідного часу простою з підстав, передбачених ст. 113 КЗпП України, це в тому випадку коли оголошувався простій на підприємстві. Просив у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні були допитані свідки: - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - за клопотанням представника позивача. - [PERSON], [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - за клопотанням предтавника відповідача . Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить на наступного. Судом встановлено такі фактичні обставини та правовіносини. Позивач працював з 07.02.2007 по 17.03.2015 у ВП «Шахта «Карбоніт» ДП «Первомайськвугілля» машиністом електровоза 4-го розряду підземним з повним робочим днем під землею та був звільнений за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.6). Згідно виписок з табелів обліку робочого часу за липень 2014 року - березень 2015 року (а.с.101-144), оригінали яких у повному обсязі були оглянуті судом в судовому засіданні, позивач не виходив на роботу з 23.07.2014 по 07.08.2014 та з 09.08.2014 по день звільнення. Факт відсутності позивача на роботі в цей період сторонами не оспорюється. З Індивідуальних відомостей про застраховану особу (а.с.10-12) вбачається, що позивачу відповідачем нараховано дохід за спірний період у жовтні 2014 року, травні-червні 2015 року, та проведено виплату частини раніше нарахованої суми у листопаді 2015 року (страховий стаж у листопаді 2015 - 0). Розглядаючи даний позов, суд керуєтья наступними правовим положеннями. Відповідно до ст.34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) . Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра або посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Час простою з вини працівника не оплачується. Також поняття простою та правил розгляду відповідних справ роз"яснено у Постанові Пленуму ВСУ від 24.12.1999р. № 13 "Про практику застосування судами законодавства пр оплату праці". Згідно ст.139 КЗпП України, п.2 розділу 3 Колективного договору ВП «Шахта «Карбоніт» ДП «Первомайськвугілля» працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір; своєчасно, у встановлений на підприємстві час, з`являтися в приміщення нарядної для отримання змінного завдання. До цього, ж відповідно до ст.12, 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень Враховуючи визачені правові положення суд зазначає. З пояснень представника відповідача встановлено, що будь які розпорядчі документи про простій у ВП «Шахта «Карбоніт» за спірний період не видавались. Факт відсутності простою не з вини працівника на підприємстві підтверджується: - показами свідків - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які підтвердили, шо підприємство з липня 2014 року не припиняло роботу, скорочення обсягу роботи не було, позивач [PERSON] не звертався у відділ охорони праці із заявою про загрозу його життю та здоров"ю, на роботу не виходив по невідомим для керівництва причинам. - копіями наказів про тимчасове переміщення робітників ВП «Шахта «Карбоніт» на ВП «Шахта «Гірська» за 2014-2015 роки , з яких вбачається, що позивач не звертався до керівництва ВП "Шахта "Карбоніт" із відповідними заявами. Натомість , з боку позивача суду не надано достатніх доказів на підтвердження того, що він протягом спірного періоду кожного робочого дня з`являвся на роботу, але йому було не надано роботу не з його вини або на підприємстві був простій. Допитані за клопотанням представника позивача свідки надали наступні покази. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він також працював на шахті "Карбоніт" і приблизно з 20 липня 2014 року шахта перестала працювати. Він приходив на шахту до 5 серпня 2014 року і начальник участку [PERSON] посилаючись на директора казав йому, що роботи немає. В кадрах також йому казали чекати. Тільки у травні 2015 року на шахту привезли взривчатку і тоді стали скликати людей для роботи. Показав, що деякі працівники на шахті працювали, а йому говорили, що немає роботи. [PERSON] також не працював. Бачив як [PERSON] спочатку приходив на шахту, а після вже не бачив, оскільки сам не ходив на шахту, чекав коли його покличуть. Чув, що були накази про переведення людей на інші шахти. Свідок [PERSON] в суді пояснив, що на шахті "Карбоніт" працював з 1983 року по жовтень 2015 року. Останній час працював горноробочим. До липня 2014 року працювали у звичайному режимі. З середини липня 2014 року почались бойові дії і йому начальник участка [PERSON] сказав, що роботи немає і що коли потрібно буде, його покличуть. Спочатку казали, що немає лісу, потім мало привезли. В липні 2014 року він приходив на шахту кожен день, но йому говорили, що не потрібен і він уходив. Вугілля в цей час видобували тільки для кочегарки. В період з липня 2014 року по жовтень 2015 року роботи для нього не було і оплату йому ніхто не платив. Переведення на іншу шахту йому ніхто не пропонував. Йому та бригаді начальник участка пропонував писати заяву на безоплатну відпустку, але він не писав. Свідок [PERSON] пояснив, що працює на шахті "Карбоніт" з 2012 року, у липні 2014 року приходив на роботу, але роботи не було, бачив позивач [PERSON] у курильці, бцль-яку конкретну дату , коли він зустрічався із позивачем - свідок не зазначив. Покази зазначених свідків суд відкидає, відповідно до положень ст.89 ЦПК України, оскільки такі покзи спростовуються наведеними вище поясніннми інших свідків, письмовими доказами - матеріалами щодо фіксації робочого часу працівника ( табель обліку робочого часу, індівідуальні відомості про застраховану особу . Окрім того, цими показами не підтверджується факт виконання позивачем обов`язку з`явлення на роботу відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку. Також, суд зазначає, що з боку позивача не доведно стверджень про простій на підприємстві, оскільки не надано будь- яких доказів виконання ним вимог ст.113 КЗпП України щодо початку протосою або часу простою на підприємстві, а саме: - позивач на звертався до работодавця із заявами про простій чи про те, що він відмовляється виконувати роботу у зв"язку із виробничою ситуацією, небезпечною для його життя чи здоров"я, на роботу не виходив, чим порушував Правила внутрішнього трудового розпорядку підприємства. А так, позивач не довів, що він не виконував свою роботу у зв"язку з протоєм підприємства не з його вини, що є його процесуальним обов"язком, відповідно до вимог 12, 81 ЦПК України. Враховуючи, що у судовому засіданні не підтверджено факт простою на підприємстві не з вини працівника, а позивач був відсутній на роботі з 14.07.2014р. по 17.03.2015р., то підстави для оплати праці відсутні, в зв"язку з чим у задоволенні даного позову необхідно відмовити. . Вирішиючи позов таким чином, враховуючи що позивач був звільнений від сплати судового збору при поданні позову, відповідно до положень ст.141 ЦПК України - судові витрати по даній справі неообхідно віднести на рахунок держави. На підставі викладеного, ст.34, 113, 139 КЗпП України, положень Постанові Пленуму ВСУ від 24.12.1999р. № 13 "Про практику застосування судами законодавства пр оплату праці",

Outcome: dismissed