Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

20 жовтня 2020 року до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до Лиманської міської ради Донецької області, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. 27 листопада 2020 року до суду надійшла уточнена позовна заява про визнання права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок після смерті [PERSON] , в якій позивачем зазначений [PERSON] , в зв`язку з чим ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 04 грудня 2020 року замінено позивача у цивільній справі за позовом [PERSON] до Лиманської міської ради Донецької області, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності на житловий будинок на належного - [PERSON] . В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач зазначив, що [INFO] помер його батько - [PERSON] . Після його смерті залишилося спадкове майно, до складу якого входить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями майна померлого [PERSON] є його дружина [PERSON] та син - позивач [PERSON] . Дружина померлого, яка є матір`ю позивача - [PERSON] у встановленому законом порядку надала нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини. Позивач, як спадкоємець першої черги, фактично прийняв спадщину на зазначений житловий будинок. Іншх спадкоємців немає. Однак, при зверненні до нотаріальної контори для оформлення спадкових прав позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , оскільки відсутній правоустановлюючий документ на зазначений будинок на ім`я спадкодавця. Позивач [PERSON] просить визнати за ним право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] (а.с. 97-99). Позивач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, просить розглянути цивільну справу без його участі та задовольнити позовні вимоги, про що надав до суду відповідну заяву (а.с.126). Відповідач представник Лиманської міської ради Донецької області, належним чином повідомлений про час та місце розгляду цивільної справи, в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням розглянути справу в його відсутності, рішення прийняти на розсуд суду (а.с. 133, 134). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини. Судом встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що [INFO] в с. Терни Лиманського району Донецької області помер [PERSON] , що підтверджується наданою позивачем копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 23 грудня 2019 року, актовий запис № 879 (а.с.18). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається у тому числі із житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Ринкова вартість житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , відповідно до звіту про оцінку нерухомого майна № 108-177/02, виготовленого КП "Бюро технічної інвентаризації", станом на 01 жовтня 2020 року становить 57080,00 гривень (а.с. 40-56). Цивільним законодавством України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст 1217 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 1216, 1218, 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності за ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Згідно наданої позивачем копії сівдоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 10 грудня 1971 року, актовий запис № 1720, позивач [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] (а.с. 7). [PERSON] , [INFO] , є дружиною померлого, що підтверджується наданою позивачем копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 19 лютого 1971 року, актовий запис № 633 (а.с. 8). Отже позивач [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] . Відповідно до положень статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Так, відповідно до повідомлення державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори Алексєєвої В.Є. від 15 грудня 2020 року після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа № 29/2020 на підставі заяви про прийняття спадщини за законом, поданої 06 лютого 2020 року від імені [PERSON] , та заяви про відмову від прийняття спадщини за законом, поданої 06 лютого 2020 року дружиною померлого [PERSON] , заяв від інших спадкоємців за законом чи за заповітом не надходило (а.с. 133-134). На теперішній час, позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом після смерті батька - [PERSON] . Так, [PERSON] у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори для оформлення своїх спадкових прав після смерті [PERSON] та отрмав свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідченого 16 липня 2020 року державним нотаріусом Лиманської державної нотаріальної контори Алексєєвою В.Є., а саме на земельну ділянку, площею 1,9447 га, розташовану на території Лиманської міської ради (колишньої Тернівської сільської ради Лиманського району Донецької області), яка належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДН № 043350 (а.с. 100-115). Однак постановою державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції в Донецькій області Алексєєвої В.Є. від 16 липня 2020 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , оскільки відсутні правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності на вказаний будинок на ім`я спадкодавця [PERSON] (а.с. 20). Згідно п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Згідно довідки КП "Бюро технічної інвентаризації" від 20 березня 2020 року право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в КП "БТІ" не оформлялося (а.с. 34). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо о`єкта нерухомого майна № 226154866, сформованої 30 вересня 2020 року, відсутні відомості щодо реєстрації права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 30). Відсутність правовстановлючого документу на спадковий будинок на ім`я померлого перешкоджає позивачу в позасудовому порядку оформити спадщину. З інформації, наданої 13 лютого 2020 року Архівним відділом виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області, вбачається, що у будинку [ADDRESS] спадкодавець [PERSON] зі своєю родиною проживав та був зареєстрований у спірному будинку з 1977 року (а.с. 31). Наказом Відділу містобудування та архітектури виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області від 13 березня 2020 року № 65/09-54 спірному житловому будинку присвоєна адреса: [ADDRESS] (а.с. 29). В інформаційному листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року Виший Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» звернув увагу на те, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Вирішуючи питання чи входить спірний будинок до складу спадщини після смерті [PERSON] , суд виходить із того, що право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. З 1948 року питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" та постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків". Згідно зі статтею 1 Указу кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі\~наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. На виконання\~постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105\~у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Як встановлено судом згідно з відомостями з погосподарських книг головою домогосподарства за адресою: [ADDRESS] , з 1977 року був [PERSON] . В документах архівного відділу виконавчого комітету Лиманської міської ради не виявлено акту про надання [PERSON] колгоспного будинку по [ADDRESS] . В книзі протоколів засідання правління колгоспу ім. Фрунзе значиться, що [PERSON] прийнятий до членів колгоспу ім. Фрунзе, протокол від 15 березня 1977 року № 4 (а.с. 31-33). Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги [PERSON] своє право власності в БТІ не зареєстрував (не оформив) (а.с.34). Крім того, факт належності [PERSON] спірного будинку підтверджується актом від 19 жовтня 2020 року, завіреним старостою Тернівського старостинського округу Виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області Сичовим А.В., в якому зазначено, що [PERSON] разом зі своєю родиною: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживали у будинку [ADDRESS] з 1977 рокувиконували капітальний ремонт будинку, будували господарські будівлі та споруди, сплачували комунальні послуги та утримували спірний будинок (а.с. 57). Причиною звернення позивача з позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцем, який прийняв спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавців та відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцями. Такий випадок є характерним для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Оцінивши надані позивачем докази довідку Архівного відділу виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області щодо записів у книзі погосподарського обліку, у сукупності з іншими доказами, а саме: інвентаризаційною справою, технічним паспортом на житловий будинок, а також актом від 19 жовтня 2020 року, завіреним старостою Тернівського старостинського округу Виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області Сичовим А.В., суд вважає, що позивачем доведений факт того, що [PERSON] мав статус власника житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому одним із способів такого захисту може бути і визнання права власності. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Аналогічна правова позиція викладена в п. 3.1 Узагальнення ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» де зазначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В абз. з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 20.05.2008 № 7 викладена правова позиція суду, що «У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження». Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність особи припиняється у момент її смерті, отже на теперішній час у позивача немає можливості отримати правовстановлюючий документ на ім`я спадкодавців . Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 41 Конституції України гарантовано кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності визнано непорушним. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Якщо спадкоємець не має змоги оформити спадщину відповідно до вимог законодавства у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів, питання визначення належності цього майна має вирішуватись у судовому порядку. Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. З урахуванням викладених позивачем обставин та досліджених у судовому засіданні письмових доказів, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Outcome: approved