Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

12.10.2015р. позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що [INFO]. померла її мати [PERSON]. яка за свого життя, а саме 12.02.2008р. склала заповіт, що був посвідчений секретарем Балицької сільської ради Мостиського району Львівської області, згідно з яким усе своє майно заповіла своєму сину - [PERSON]. Вважає зазначений заповіт недійсним з тієї підстави, що на момент його вчинення заповідач [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, тобто при складенні даного правочину не була дотримана така вимога як вільне волевиявлення його учасника, яке повинно відповідати його внутрішній волі. Вказує, що спадкодавець [PERSON] з 2003р. до часу своєї смерті перебувала на диспансерному обліку в онкологічному кабінеті поліклініки Мостиської КЦРЛ з діагнозом "рак цервікального каналу матки", в тому числі перебувала на стаціонарному лікуванні та близько 5 років постійно вживала лікарські препарати. Стверджує, що спірний заповіт складений [PERSON] в час загострення її хвороби і під впливом [PERSON] та вважає, що зазначені обставини у своїй сукупності могли вплинути на здатність спадкодавця [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Зазначає, що [PERSON] ще у 1984р. виїхав на постійне проживання до м.Львова та вкрай рідко навідувався до матері, а з нею проживав інший син - [PERSON]. Саме [PERSON] та вона (позивачка) до часу смерті матері здійснювали за нею догляд. Покликається і на те, що у матері [PERSON] не було жодних підстав, причин, мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на користь [PERSON] Вважає, що спірний заповіт складений матір'ю в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Стверджує, що задовго до смерті матері та на момент самої смерті, така постійно проживала в с.Баличі Мостиського району Львівської області, де і була похована. Зазначає, що всі витрати, пов'язані з похованням матері, понесла саме вона (позивачка). Вказує, що [INFO]. [PERSON] помер, а його спадкоємцем за законом стала [PERSON], відповідачка у справі. Зазначає, що пропустила встановлений ст.257 ЦК України строк звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права, однак пропустила такий з поважних причин, оскільки у період з 2007р. неодноразово хворіла та проходила лікування, а на даний час є інвалідом ІІІ групи. З огляду на наведене просить визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] та посвідчений 12.02.2008р. секретарем Балицької сільської ради Мостиського району Львівської області Бобко Д.В. Крім того, просить поновити пропущений нею строк для звернення до суду з даним позовом. Вимоги позивачкою та її представником підтримано в судовому засіданні. Просять визнати спірний заповіт недійсним з тієї підстави, що заповіт не відповідає волі спадкодавця [PERSON], яка у зв'язку з хворобою та під впливом ліків на момент його складання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що спірний заповіт укладений у встановленій законом формі та порядку і такий відповідав внутрішній волі спадкодавця [PERSON], яка за свого життя не була визнана недієздатною, не зверталася за медичною допомогою ні до психіатра, ні до невропатолога. Вважає, що спадкодавець [PERSON] добровільно, без будь-якого тиску з боку відповідачки [PERSON] чи її батька [PERSON] прийняла рішення скласти заповіт саме в користь [PERSON] Покликається на те, що усі медичні документи, які наявні в матеріалах справи та на які покликається сторона позивача в обґрунтування своїх позовних вимог, не підтверджують того факту, що заповідач [PERSON] за життя не усвідомлювала значення своїх дій. Розцінює доводи позивачки надуманими та безпідставними. Представник відповідача - Балицької сільської ради Мостиського району в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Пояснив, що спірний заповіт укладений на бажання [PERSON] у відповідності до вимог і в порядку, передбаченому законодавством, та посвідчений секретарем сільської ради. Третя особа - [PERSON] був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, однак в судове засідання не з'явився, не повідомив суд про причини своєї неявки. а також не надіслав клопотання про відкладення розгляду справи. Представник третьої особи - Мостиської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, а подав заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін та показання свідків, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких міркувань. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч.1 ст. 1234 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та вчинятись у формі, встановленій законом. Загальними вимогами до форми заповіту згідно з ст.1247 ЦК України є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, службовими особами, визначеними в ст.ст.1251-1252 цього Кодексу. Вимоги до форми заповіту, передбачені нормами ст.1247 ЦК України, названі загальними, тому що стосуються як випадків посвідчення заповіту нотаріусом, так і іншими особами, яким законом надані такі повноваження. Названі у вказаній статті вимоги мінімально необхідні, а їх недотримання є підставою для визнання заповіту нікчемним. Специфіка ж посвідчення заповітів установлюється в нотаріальній процедурі, тобто Законом України «Про нотаріат», Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів (в редакціях, чинних на час посвідчення оспорюваного заповіту). Відповідно до ст.44 Закону України "Про нотаріат" в редакції, що діяла на момент посвідчення оспорюваного заповіту, при посвідченні угод з'ясовується дієздатність громадян, які беруть у них участь. Згідно ч.1 ст.56 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії. Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. За позовом заінтересованої особи, як зазначено у ч.2 ст.1257 ЦК України, суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009р. N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст.225, ч.2 ст.1257 ЦК України суд відповідно до ст.145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Частиною 6 ст.147 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу, яка передбачає, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно з постановою Верховного Суду України від 29 лютого 2012р. N 6-9цс12, висновки якого є обов'язковими для судів, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до ст.3 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Судом встановлено, що [PERSON], яка померла [INFO]., ще за життя, а саме 12.02.2008р., на власний розсуд розпорядилася усім своїм майном, і заповіла таке своєму сину [PERSON], батькові відповідачки [PERSON] Даний заповіт, складений [PERSON] в користь [PERSON], посвідчено секретарем Балицької сільської ради Мостиського району Бобко Д.В. за №131 в реєстрі нотаріальних дій. В подальшому, зокрема 24.03.2008р. забезпечено і державну реєстрацію заповіту у Спадковому реєстрі за №44328543 Так, із копії заповіту від 12.02.2008р., посвідченого секретарем Балицької сільської ради Мостиського району Бобко Д.В., що наявна у матеріалах справи, вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що вона за законом матиме право, заповідає сину - [PERSON]; даний заповіт власноручно підписано заповідачем [PERSON] у приміщенні органу місцевого самоврядування; посадовою особою органу місцевого самоврядування встановлено особу заповідача та перевірено його дієздатність. [INFO]. [PERSON] померла. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст.10 ч.3, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.58-59 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Своїми процесуальними правами позивачка та її представник розпорядились на власний розсуд, зокрема клопотань про призначення у даній справі посмертної судово-психіатричної експертизи на предмет психічного стану померлої та щодо здатності нею усвідомлювати свої дії та керувати ними під час складення заповіту - не заявлялось, хоча суд роз'яснював стороні позивача таке її право. Оскільки жодна із сторін не заявляла клопотання про призначення у даній справі посмертної судово-психіатричної експертизи, а суд позбавлений можливості з власної ініціативи призначити таку експертизу, тому справа розглядається на підставі наявних у ній доказів. Так, в ході судового розгляду не було здобуто доказів та позивачкою не доведено, що заповідач [PERSON] у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Натомість судом встановлено, що [PERSON] на амбулаторному чи стаціонарному лікуванні з приводу неврологічних захворювання не перебувала, а також не перебувала на психіатричному та наркологічному обліку в Мостиській районній поліклініці. Доказів того, що заповідач [PERSON] зазнала нервових хвилювань або іншого душевного розладу чи розладу здоров'я тощо, що могло стати причиною позбавлення можливості усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними до складення заповіту чи в момент його складання та посвідчення під час судового розгляду не здобуто. Навпаки, свідок Бобко Д.В., яка посвідчувала заповіт, ствердила, що в день складання заповіту спадкодавець була у доброму самопочутті, самостійно прийшла до в приміщення сільської ради, в цей період вона не виявляла жодної ознаки хворобливості, підписала заповіт і висловлювала бажання залишити своє майно саме сину - [PERSON] У судовому засіданні також за клопотанням сторони позивача були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] Однак показання зазначених свідків мають лише побічне значення та не підтверджені будь-якими іншими належним доказами, які б свідчили про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачка не довела суду того, що оспорюваний заповіт не відповідав волі заповідача [PERSON], а тому її позовні вимоги є необґрунтованими і недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню за їх безпідставністю. При цьому суд роз'яснює стороні позивача, що це не позбавляє її права звернутись до суду з позовом з інших правових підстав. Приймаючи до уваги те, що судом не встановлено порушення права позивачки, про захист якого вона просить у даному позові, то безпідставним у даному випадку, як вважає суд, є вирішення питання про поновлення строків позовної давності. Беручи до уваги наведене,

Outcome: dismissed