Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

У вересні 2018 року позивачі звернулись до суду з позовною заявою до Національного банку України,в якій просять суд: - стягнути з Національного банку України, шляхом списання Державною казначейською службою України, в межах відповідних бюджетних призначень коштів з рахунків Національного банку України на користь [PERSON] та [PERSON] збитки у сумі 13 047 856,19 грн, на користь [PERSON] 1 600 309,05 грн та на користь [PERSON] 11 447 547,14 грн., суму неодержаного доходу у розмірі 7 501 252,79 грн., на користь [PERSON] 1 656 932,49 грн. та на користь [PERSON] 5 844 320, 30 грн., моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. кожному та 8 100,00 грн. судових витрат; - стягнути з Національного банку України, шляхом списання Державною казначейською службою України, в межах відповідних бюджетних призначень коштів з рахунків Національного банку України на користь [PERSON] , [PERSON] збитки у сумі 2 370 364, 91 грн., на користь [PERSON] 527 793,39 грн. та на користь [PERSON] 1842 571,52 грн.), суму неодержаного доходу у розмірі 1 158 893,97 грн. на користь [PERSON] 267 437,07 грн. та на користь [PERSON] 891 453,90 грн.), моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. кожному та 8100 грн. судових витрат. В обґрунтування позовних вимог, позивачі зазначили, що уклали ряд договорів-заяв про банківський строковий вклад (депозит) з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в іноземній валюті, який пізніше був визнаний неплатоспроможним і розпочата процедура ліквідації. З введенням тимчасової адміністрації, а потім ліквідації, нарахування та виплата процентів за депозитами не здійснювалися, а гроші по завершенню строку вкладу не було повернуто. У ході процедури ліквідації позивача не було задоволено вимог, оскільки вони перебувають у третій та четвертій черзі кредиторських вимог. З огляду на такі обставини, позивачі переконані, що акцептовані кредиторські вимоги не будуть задоволені, оскільки сума зобов`язань банку значно перевищує суму вартості активів, за рахунок яких будуть задовольнятися вимоги кредиторів. Така ситуація, на думку позивачів, склалася внаслідок бездіяльності Національного банку України, який не вжив своєчасних заходів, що призвело до негативних фінансово-економічних наслідків в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та унеможливило повернення банківських вкладів. З врахуванням зазначеного, позивачі вважають, що саме відповідачем, внаслідок некомпетентних дій та свідомої бездіяльності, задавно шкоди у втраті належного майна та реального доходу позивачів, тобто упущеної вигоди в розумінні ст. 22 ЦК України. Окрім цього, позивачі вказують, що внаслідок настання для останніх негативних наслідків, завданих відповідачем, їм було задано моральної шкоди, яка виразилась у переживаннях, відновлення майнового становища,пошуку джерел доходів, що є наслідком перебування у потійній нервовій напрузі. 03.12.2018 представником Державної казначейської служби України було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що служба заперечує щодо задоволення позовних ввимог, оскільки договірні відносини виникли між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та позивачами, що свідчить про те, що стягнення суми вкладу має відбуватись на підставі законодавства. Окрім цього, процедура ліквідації банку не завершена, а тому вимоги позивачів є передчасними. Також, представник звертає увагу, що Національний банк України не є суб`єктом відповідальності в розумінні ст. 1173 ЦК України, тому з нього не підлягає стягнення коштів. Крім того, вимоги позивачів про стягнення упущеної вигоди є теоретичними, побудовані на припущеннях та можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який вони могли б отримати, якщо б відповідач не здійснював протиправні дії. Так, на думку представника Державної казначейської служби України, правовідносини, що виникли між сторонами у справі, є договірними, а у договорах банківського строкового вкладу не передбачено відшкодування моральної шкоди, у разі неповернення банком вкладу. Отже, за спірними правовідносинами у позивачів не виникає права на відшкодування моральної шкоди. 04.12.2018 представником Фонду гарантування вкладів фізичних осіб були подані пояснення на позовну заяву, в яких зазначено, що Фонд просить суд винести рішення у відповідності до законодавства та звертає увагу, що у відповідності до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано порядок отримання вкладниками коштів понад гарантовану суму. Так, у разі ліквідації банку задоволення таких кредиторських вимог здійснюється у черговості, визначеній у ст. 52 Закону за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації. 22.01.2019 року Київським апеляційним судом було ухвалено постанову про скасування ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 25.08.2018 року та направлено даний позов за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. 08.02.2019 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва було залишено позовну заяву без руху. 23.04.2019 недоліки, вказані в ухвалі суду від 08.02.2019, позивачем були виправлені. 26.04.2019 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 18.06.2019 від представника Національного банку України надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник зазначає, що позивачі вказуєть, що грошові кошти були розміщені ними на договірній основі з банком, а тому в в даному випадку боржником по відношенню до позивачів, за цивільним договором є банк. З врахуванням зазначеного, Національний банк України не є стороною в договірних відносинах між позивачами та банком. Оскільки, Національний банк України не є стороною договору банківського вкладу, у нього відсутні зобов`язання перед позивачами стосовно виконання його умов, а отже, відсутній і обов`язок повернути вклад. Національний банк наполягає на тому, що посилання позивачів на судове рішення у адміністративній справі № 826/7697/16, як доказ порушення Національним банком України їх права на отримання коштів банківського вкладу (депозиту), є безпідставними з огляду на наступне. В рішеннях судів першої, апеляційної та касаційної інстанції у справі № 826/7697/16 не міститься жодного висновку про те, що внаслідок дій або бездіяльності Національного банку України порушено право позивачів чи інших кредиторів ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на отримання коштів за договорами банківського вкладу (депозиту). Так, відповідач звертає увагу на інше рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.03.2018 у справі №826/10943/16 за позовом фізичної особи до Національного банку України про визнання протиправною бездіяльності Національного банку України щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «Банк «Фінанси та Кредит. Розглядаючи зазначену справу, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки Національним банком вживались заходи в межах встановлених ст.55 Закону України «Про Національний банк України» повноважень щодо здійснення нагляду за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.08.2018 у справі №826/10943 16 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.03.2018 залишено без змін та відповідно, останнє набрало законної сили. Аналогічна позиція міститься в рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.03.2019 у справі №826/656/17 про визнання протиправною бездіяльності Національного банку України щодо здійснення нагляду відносно ПАТ БАНК ««Фінанси та Кредит», яке набрало законної сили 26.05.2019. Таким чином, позивачами не доведено, що внаслідок прийняття рішень, дій, бездіяльності Національного банку України порушено їх право, як кредитора ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на отримання коштів за договорами банківського вкладу (депозиту), не доведено завдану шкоду позивачам (розмір вкладу не є розміром шкоди у розумінні статті 1166 Цивільного кодексу України), не доведено причинний зв`язок між шкодою та неправомірними діями. Окрім цього, позивачі, як кредитори ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», на даний час не позбавлені права на отримання належних їм коштів, оскільки ліквідація Банку триває, а виплата грошових коштів кредиторам здійснюється згідно встановлених черг, відповідно до вимог Закону про систему гарантування. Приймаючи до уваги усе вищевикладене, відповідач вважає, що відсутні правові підстави для задоволення вимог позивачів до Національного банку України. Отже, Національний банк України є центральним банком України особливим центральним органом державного управління, самостійним у своїй діяльності від органів державної влади, тобто не є суб`єктом відповідальності в розумінні статті 1173 Цивільного кодексу України. Окрім цього, як вбачається із матеріалів справи, підставою даного позову є неналежне виконання Банком своїх обов`язків по договору банківського вкладу, в зв`язку з початком процедури виведення Банку, що в свою чергу, на думку позивачів, робить неможливим повернення Банком суми депозитного вкладу позивачам. Крім того, позивачами в позовній заяві зазначено, що згідно витягу із переліку (реєстру) вимог кредиторів Банку, уповноваженою особою Фонду акцептовані вимоги позивачів та будуть задоволенні в четверту чергу. Позивачами не зазначено, якими доказами підтверджується те, що Національним банком України завдано моральної шкоди. Тим більш, будь-яких належних і допустимих доказів, що внаслідок протиправних дій відповідача, як вказують останні, позивачам була завдана моральна шкода, до заяви не надано та не зазначено джерел їх здобуття. З врахуванням зазначеного, відповідач стверджує, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. 02.12.2019 представником позивача були надані додаткові пояснення, в яких останній послався на ті ж самі обставини, що і зазначено у позовній заяві та вказав, що необхідною підставою для притягнення державного органу до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. З огляду на вищезазначене, позивачі вважають, що є достатньо підстав вважати, що у зв`язку з допущенням протиправної бездіяльності відповідачем, позивачам було заподіяно збитки, які в розумінні ст.22 Цивільного кодексу України, полягають у збитках у вигляді недоотриманого доходу в розмірі різниці між гривневим еквівалентом заборгованості станом на дату визнання вимог кредитора та гривненивим еквівалентом заборгованості станом на дату ухвалення рішення у даній справі та упущеної вигоди з недоотриманого доходу за зазначений період у вигляді процентів, які б могли бути отримані за даний період за депозитним вкладом в іншому банку. Окрім цього, вважають, що дії відповідача щодо уникнення відповідальності за неправомірні дії, що спричинили завдання збитків, розміру збитків та з урахування зусиль, які позивачам необхідно здійснити для відновлення становища, на думку позивачів, належним розміром відшкодування зазначеної моральної шкоди є 10 000,00 грн. кожному. 08.04.2020 представником ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» були подані пояснення на позовну заяву, в яких представник надає пояснення щодо ліквідаційної процедури Банку. 22.03.2021 позивачами [PERSON] та [PERSON] було подано заяву проо збільшення позовних вимог,в якій останні просять суд: - стягнути з Національного банку України, шляхом списання Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень коштів з рахунків Національного банку України на користь [PERSON] збитки у сумі 4 261 832,31 ірн., моральну шкоду у розмірі 10 000, 00 грн. та 9650, 00 грн. судових витрат; - стягнути з Національного банку України, шляхом списання Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень коштів з рахунків Національного банку України на користь [PERSON] збитки у сумі 22 744 325,73 грн., моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. та 9650, 00грн. судових витрат; - стягнути з Національного банку України, шляхом списання Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень коштів з рахунків Національного банку- України на користь [PERSON] збитки у сумі 1 267 351,43 ірн. моральну- шкоду у розмірі 10 000,00 грн. кожному та 9 650,00 ірн. судових витрат; - стягнути з Національного банку України, шляхом списання Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень коштів з рахунків Національного банку України на користь [PERSON] збитки у сумі 4 352 289,34грн., моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. та 9650, 00грн. судових витрат. 05.04.2021 представником відповідача було подано відзив на заяву про збільшення позовних вимог,в якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог, в тому числі вимог, зазначених у заяві про збільшення позовних вимог, оскільки факт заподіяння шкоди позивачами не доведено та не передбачено Законом такого відшкодування в рамках позовної заяви. 20.05.2021 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та призначено до розгляду справи по суті. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] позов підтримали та просили задовольнити позовні вимоги, у звязку з обґрунтованістю вимог. Представник позивачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат Цурка Н.О. в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити позовні вимоги, у зв`язку з обґрунтованістю вимог. В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити в задоволені позовних вимог, оскільки вимоги позивача нічим не обґрунтовуються та не передбачені законом, договірних відносин між позивачами та відповідчем не існує. Треті особи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановивши зазначені обставини, дійшов до наступних висновків. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу). В судовому засіданні встановлено, що позивач посилається на те, що 31 липня 2015 року було укладено сім депозитних договорів про банківський строковий зклад (депозит) «Блискуча сімка» в доларах США між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», а саме. - договір № 328823/138938/07-15, за умовами якого вкладником внесено на - депоозитний рахунок [NUMBER] грошові кошти в сумі 335 000,00 долари США на строк з 31.07.2015 року по 29.10.2015 року з процентною ставкою згідно умов договору; - договір № 328823/138948/07-15, за умовами якого вкладником внесено на депоозитний рахунок [NUMBER] грошові кошти в сумі 115 000,00 долари США на строк з 31.07.2015 року по 29.10.2015 року з процентною ставкою згідно умов договору; - договір №328823/138958/07-15, за умовами якого вкладником внесено на депоозитний рахунок [NUMBER] грошові кошти в сумі 95 044,50 долари США на строк з 31.07.2015 року по 29. 10.2015 року з процентною ставкою згідно умов договору; - договір №328823/138959/07-15, за умовами якого вкладником внесено на депоозитний рахунок [NUMBER] грошові кошти в сумі 3 011,50 долари США на строк з 31.07.2015 року по 29. 10.2015 року з процентною ставкою згідно умов договору; - договір №328823/138960/07-15, за умовами якого вкладником внесено на депозитний рахунок [NUMBER] грошові кошти в сумі 3 500,00 долари США на строк з 31.07.2015 року по 29. 10.2015 року з процентною ставкою згідно умов договору; - договір №328823/138968/07-15, за умовами якого вкладником внесено на депозитний рахунок [NUMBER] грошові кошти в сумі 2 015.79 долари США на строк з31.07.2015 року по 29. 10.2015 року з процентною ставкою згідно умов договору; - договір № 328823/138978/07-15, за умовами якого вкладником внесено на депоозитний рахунок [NUMBER] грошові кошти в сумі 2 016,00 долари США на строк з 31.07.2015 року по 29. 10.2015 року з процентною ставкою згідно умов договору; - договір № 328823/138979/07-15, за умовами якого вкладником внесено на депоозитний рахунок [NUMBER] грошові кошти в сумі 2 015,79 долари США на строк з 31.07.2015 року по 29. 10.2015 року з процентною ставкою згідно умов договору; Крім того, між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Банк «Фінанси та Кредит» укладено договори банківського вкладу: - договір-заява від 20.05.20.14 року № 328823/35913/6-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» в валюті, за умовами якого вкладником внесено на вкладний рахунок № [NUMBER] грошові кошти в сумі 1 000 000,00 Євро на строк з 20.05.2014 року по 20.11.2014 року з процентною ставкою 12,5% річних: - договір-заява від 07.11.2014 року № 328823/90295/7-14 про банківський строковий зклад (депозит) «Стандарт» в валюті, за умовами якого вкладником внесено на вкладний рахунок № [NUMBER] грошові кошти в сумі 100 000,00 доларів США на строк з 07.11.2014 року по 07.06.2015 року з процентною ставкою 14 % річних. Також, між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Банк «Фінанси та Кредит» укладено договори банківського вкладу: - договір-заява від 03.07.2015 року № 300937/18667/3-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» в валюті, за умовами якого внесено на вкладний рахунок № [NUMBER] грошові кошти в сумі 90 000, 00 долари США на строк з 03.07.2015 року по 03.10.2015 року з процентною ставкою 8 % річних; Між, [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договори банківського вкладу: - договір-заява від 11.09.2014 року № 326933/53355/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» в валюті, за умовами якого внесено на вкладний рахунок № [NUMBER] грошові кошти в сумі 100 000, 00 долари США на строк з 11.09.2014 року по 16.09.2015 року з процентною ставкою 14 % річних, вподальшому зменшених додатковою угодою до 9%; - договір-заява від 03.07.2015 року № 300937/18665/3-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» в валюті, за умовами якого внесено на вкладний рахунок № [NUMBER] грошові кошти в сумі 200 000, 00 долари США на строк з 03.07.2015 року по 03.10.2015 року з процентною ставкою 8 % річних. 17.09.2015 р., на підставі постанови Правління Національного банку України за № 612 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17.09.2015 № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит», згідно з яким з 18.09.2015 р. запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявську Олену Степанівну, а також делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора, передбачені ст. ст. 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-V). Постановою Правління Національного банку України від 1 /.12.2015 № 898 відповідно до ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківську ліцензію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» відкликано та прийнято рішення про ліквідацію банку. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 18.12.2015 №230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку» розпочато процедуру ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» строком з 18.12.2015р. по 17.12.2017р., призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку - заступника начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Чернявську Олену Степанівну та делеговано всі повноваження ліквідатора, визначені ст.ст. 37. 38. 47-51 Закону № 4452-У. Після початку процедури ліквідації банку задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних зсіб", порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 07.04.2016 року прийнято рішєння № 488 щодо затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», відповідно до якого грошові вимоги позивача [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» акцептовані у загальній сумі 12 057 951,95 грн. та будуть задовольнятися у 4 чергу, позивача [PERSON] , акцептовані у загальній сумі 35 386 676,60 рн., та будуть задовольнятися в 4 чергу, позивача [PERSON] , акцептовані у загальній сумі 1 941 666,52 грн. та будуть задовольнятися в 4 чергу. Та позивача [PERSON] акцептовані у загальній сумі 6 989 700,22 грн. та будуть задовольнятися в 4 чергу. Таким чином, позивачі вважають, що їх вимоги не будуть задоволенні, оскільки сума зобов`язань банку значно перевищує суму вартості активів, за рахунок яких будуть задовольнятися вимоги кредиторів. Позивачі вважають, що саме Національний банк України, здійснюючи свої прямі обов`язки щодо контролю за банківською системою, повинен вживати всіх заходів, щоб запобігти ймовірності банку стати проблемним або неплатоспроможним. Та, окрім цього, позивачі звертають увагу, що постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 13.12.2016, яку залишено без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.08.2017 у справі № 826/7697/16 за позовами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Національного банку України, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит», [PERSON] та [PERSON] , якою визнано протиправною бездіяльність Національного банку України в період з 01.01.2011 року по 17.09.2015 року щодо не вжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках Публічного акціонерного товариства «Фінанси та кредит». Окружним адміністративним судом у вищезазначеній постанові встановлені численні порушення, допущені ПАТ «Фінанси та кредит» (в контексті загальної рейтингової оцінки ПАТ Фінанси та кредит» за системою CAMELS» та рейтингових оцінок за складовими системи CAMELS), негайних конкретних дій служби банківського нагляду, потребу посиленого контролю з боку служби банківського нагляду з метою забезпечення належного вирішення керівництвом проблем банку, необхідність рішучих дій служби банківського нагляду щодо поліпшення стану надходжень та запобігання втраті капіталу, у тому числі обмеження, зупинення або припинення проведення окремих видів здійснюваних банком операцій з високим рівнем ризику та вжиття нших заходів, передбачених «Положенням про порядок визначення рейтингових оцінок за рейтинговою системою CAMELS», широкий спектр інструментів (заходів) впливу (реагування), який наявний у відповідача згідно з чинним законодавством України для реагування у подібних ситуаціях, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Національним банком України допущено протиправну бездіяльність в періоди з квітня 2012 року по липень 2012 року та з березня 2015 року по травень 2015 року щодо невжиття адекватних, негайних та рішучих дій, неприйняття своєчасно рішення про застосування адекватного заходу впливу до Публічного акціонерного товариства «Фінанси та кредит» на підставі проведених перевірок та складених звіту про інспектування Публічною акціонерного товариства «Фінанси та кредит» за періоди з 01.01.2008 року по 01.01.2012 року та з 01.02.2012 року по 01.12.2014 року і встановленої рейтингової оцінки САМЕІ.8, шо є порушенням вимог статті 73 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Таким чином, позивачі вважають, що з огляду на вищезазначене є достатньо підстав вважати, що у зв`язку з допущенням пропиправної бездіяльністі відповідачем - Національним банком України, позивачам було заподіяно збитки, які в розумінні ст.22 Цивільного кодексу України, полягають у збитках у вигляді недоотриманого доходу в розмірі різниці між гривневим еквівалентом заборгованості станом на дату визнання вимог кредитора та гривневим еквівалентом заборгованості станом на дату ухвалення рішення у даній справі та упущеної вигоди з недоотриманого доходу за зазначений період у вигляді процентів, які б могли бути отримані за даний період за депозитним вкладом в іншому банку. Окрім цього, позивачі стверджують, що їм було заподіяно моральну шкоду, яка здебільшого проявилась в переживаннях, психологічному напруженні, порушенні звичного способу життя кожного з позивачів. Переживання з приводу того, що грошові кошти, які розміщено на депозитних рахунках є буде відшкодовано, а ні добровільно, а ні в порядку черговості. Позивачі зазначають, що хвилювання та думки про те, як відновити майнове становище, розрахуватися з кредиторами та боргами перед іншими банками, які виникли, у зв`язку з залученням коштів для забезпечення належних умов проживання, пошуку джерел доходів має наслідком перебування у постійній нервові та психологічній напрузі, необхідності змінювати звичний спосіб життя, режим роботи, координувати власні плани з урахуванням відвідувань юридичних консультацій, судових засідань отримання необхідних документів для підтвердження розміру шкоди, та осіб винних в її заподіянні, що спричинило ряд незручностей та проблем. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. З урахуванням вищезазначених обставин, дій відповідача щодо уникнення відповідальності за неправомірні дії що спричинили завдання збитків, розміру збитків та з врахування зусиль, які позивачам необхідно здійснити для відновлення становища на думку позивачів, належним розміром відшкодування зазначеної моральної шкоди є 10 000,00 грн. кожному. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). За приписами статті 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала в зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 Цивільного кодексу України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Так, ч. 1 ст. 1173 Цивільного кодексу України визначає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Грошові кошти, розміщені позивачами як вклади на банківських рахунках в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», в розумінні ЦК України не є майновою шкодою, спричиненою НБУ, внаслідок прийняття рішень про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію. У частині четвертій статті 4 Закону України «Про Національний банк України» встановлено, що національний банк не відповідає за зобов`язаннями інших банків, а інші банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку України, крім випадків, коли вони добровільно беруть на себе такі зобов`язання. Також особливий статус Національного банку України визначений в Рішенні Конституційного Суду України від 26.02.2009 № 6-рп/2009, відповідно до пункту 3.1 якого Конституція України визначила правовий статус Національного банку України як центрального банку держави, основною функцією якого є забезпечення стабільності грошової одиниці України (ст. 99). Особливість юридичного статусу Національного банку України полягає в тому, що, з одного боку, він має публічно-правовий статус особливого центрального органу державного управління, самостійного у своїй діяльності від органів державної влади (ст. 6, 7, 24, 25, 53 Закону України «Про Національний банк України»), а з іншого - цивільно-правовий статус як юридичної особи, яка має відокремлене майно, що є об`єктом права державної власності і перебуває в його повному господарському віданні, та може вчиняти певні цивільно-правові правочини з комерційними банками, державою (ст. 4, 29, 31, 42 Закону України «Про Національний банк України»). За змістом частини першої статті 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунк Згідно з вимогами частини першої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI, з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Наслідки початку процедури ліквідації банку передбачені у статті 46 Закону № 4452-VI. Частиною другою зазначеної статті передбачено, що з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку. Згідно з вимогами частини другої статті 37 Закону № 4452-VI, Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право: 1) вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; 2) укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом; 3) продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій; 4) повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 5) заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи; 6) звертатися до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення в разі виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій працівників банку або інших осіб стосовно банку; 7) залучати до роботи у процесі здійснення тимчасової адміністрації за рахунок банку на підставі цивільно-правових договорів інших осіб (радників, аудиторів, юристів, оцінювачів та інших) у межах кошторису витрат, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду. Такі договори можуть бути розірвані в односторонньому порядку у день повідомлення Фондом другої сторони про таке розірвання з наслідками, встановленими цивільним законодавством; 8) призначати проведення аудиторських перевірок та юридичних експертиз з питань діяльності банку за рахунок банку в межах кошторису витрат, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду; 9) приймати на роботу, звільняти з роботи чи переводити на іншу посаду будь-кого з керівників чи працівників банку, переглядати їх службові обов`язки, змінювати розмір оплати їх праці з додержанням вимог законодавства України про працю; 10) зупиняти розподіл капіталу банку чи виплату дивідендів у будь-якій формі; 11) вчиняти дії, спрямовані на виконання плану врегулювання, відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Фонду. У пункті 1 статті 48 Закону № 4452-VI передбачено повноваження Фонду під час здійснення ліквідації банку, а саме Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює повноваження органів управління банку. Статтею 28 Закону № 4452-VI встановлено, що Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів вкладникам, їх представникам та спадкоємцям у національній валюті України в готівковій або безготівковій формі не пізніше семи днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів закріплено у статті 52 Закону № 4452-VI. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов`язань, є кредитором банку. Статтею 36 Закону № 4452-VI врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 36 Закону № 4452-VI виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті. Таким чином, після запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації відносно неплатоспроможного банку з метою виведення його з ринку та в подальшому відкликання НБУ банківської ліцензії й переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Чинним законодавством не передбачено задоволення вимог кредиторів поза межами процедури ліквідації банку. Вимоги позивачів включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк «Фінанси та Кредит», тобто вони є кредиторами банку. Так, реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується. Отже, для правильного вирішення спору, пов`язаного з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач. Виходячи з викладеного, позивачі повинні довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, яка заподіяна. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку. Згідно з частиною другою статті 104 Цивільного кодексу України, юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. При цьому, за змістом приписів глави 82 Цивільного кодексу України, для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого. Оскільки рішення, з яким позивач пов`язує настання шкоди, має наслідком запровадження процедур, що застосовуються до неплатоспроможного банку, встановлення факту настання шкоди слід здійснювати виходячи із встановлення, чи запроваджені процедури призводять до зменшення майна позивача. Відповідно до положень пункту 8 частини 1 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб " неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України "Про банки і банківську діяльність". Наслідком віднесення банку до категорії неплатоспроможних є початок виведення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб неплатоспроможного банку з ринку і призначення тимчасової адміністрації (стаття 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"). Задоволення вимог кредиторів здійснюється у процедурі ліквідації банку, в рамках якої Фонд гарантування вкладів фізичних осіб визначає суму заборгованості кожному кредиторові та відносить вимоги до певної черги погашення, складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (стаття 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"), формує ліквідаційну масу банку (стаття 50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"), реалізує майно банку (стаття 51 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"), здійснює задоволення вимог кредиторів (стаття 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"). Отже віднесення банку до категорії неплатоспроможних та запровадження процедури ліквідації банку не має наслідком припинення права власності позивачів на грошові кошти. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про те, що між сторонами у справі не виникли деліктні правовідносини, а тому позов не підлягає задоволенню за безпідставністю вимог. Щодо стягнення моральної шкоди, суд звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як роз`яснено у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Також при вирішенні цього спору суд враховує керівні роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені у пункті 9 постанови від 31.03.1995 року, із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можловості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності справедливості, а також майнового стану цивільного відповідача Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Однак, позивачем не надано суду жодних належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів нервового стресу, переживань, порушення сну, лабораторного лікування,а також не доведено причинно-наслідкового зв`язку між такими моральними стражданнями саме Національним банком України, а тому вимоги позивачів щодо стягнення моральної шкоди є безпідставними. За ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Таким чином, з врахуванням зазначених обставин справи, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимог позивачів, у зв`язку з безпідставністю вимог та належним спростуванням стороною відповідача доводів позивачів. Відтак, позов не підлягає задоволенню, з зазначених вище підстав. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed