Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

У жовтні 2013 р. позивач звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що 13.06.2013 р. суддею Оболонського р/с м. Києва було винесено рішення по справі за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації відшкодування моральної шкоди та спростування недостовірної інформації. Як вказує позивач, [PERSON] - відповідач та її представник проти того позову заперечували, але під час пояснень відповідач [PERSON] вказала - «що «вони» купили рішення Оболонського р/с м. Києва під головуванням судді [PERSON]», і дане твердження стосувалось ні представників [PERSON] та [PERSON] (як з'ясувала представник [PERSON]), а позивача [PERSON] та її чоловіка, які мали матеріально-правовий інтерес у рішенні судді [PERSON] . Як вказано у даному позові, рішенням від 13.06.2013 р. суддею [PERSON] було встановлено, що висловлювання відповідача [PERSON] стосувались судового засідання від 21.06.2012 р. під час слухання справи у Дніпровського р/с м. Києва де перебувала цивільна справа № 2604/9286/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири. Представниками позивача [PERSON] на той час були [PERSON] та [PERSON] І тому рішенням судді [PERSON] було встановлено, що [PERSON] в присутності головуючого у справі судді [PERSON] та секретаря судового засідання [PERSON] вказала, що представники позивача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] "купили" рішення Оболонського р/с м. Києва, ухвалене під головуванням у судді [PERSON] у справі № 2-2289/2011 р. Тому позивач [PERSON] вважає вказану інформацію такою, що не відповідає дійсності та такою, що порочить її честь, гідність та ділову репутацію. Тому просить суд зобов'язати відповідача [PERSON] спростувати негативну, неправдиву та недостовірну інформацію щодо позивача [PERSON], а саме, що [PERSON] «купила» рішення Оболонського р/с м. Києва від 07.12.2011 р. під головуванням судді [PERSON] по цивільній справі № 2-2289/11 р., стягнути із відповідача на користь [PERSON] завдану моральну шкоду у розмірі 50000 грн., 729,41 грн. судового збору. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] підтримали позов у повному об'ємі, при цьому [PERSON] Відповідач та її представник у судовому засіданні проти позову заперечили та надали свої письмові заперечення щодо не визнання позову. Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Як вбачається із ст. 60 ЦПК України покладено на кожну із сторін обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно до ст. 270 ЦК України «у відповідності до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої наукової і технічної творчості». Як з'ясовано судом, рішенням Оболонського р/с. м. Києва від 07.12.2011 р. у цивільній справі № 2604/9286/12 за позовом [PERSON] до [PERSON], 3 особа - 10 Київська державна нотаріальна контора про усунення від права на спадкування та визнання права власності на спадкове майно у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Згадане рішення суду першої інстанції було залишено без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 20.03.2012 р. та набрало законної сили. Як встановлено судом, у провадженні Дніпровського р/с м. Києва перебуває цивільна справа № 2604/9286/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири. У цій справі представниками позивача є [PERSON] та [PERSON] У даному судовому засіданні у справі № 2604/9286/12, яке відбулось 21.06.2012 р. під головуванням судді [PERSON], за участі секретаря судового засідання [PERSON], представників позивача [PERSON], [PERSON], відповідач [PERSON] сказала (мовою оригіналу): "…то, что они творили…, они это решение суда купили…". Також 13.06.2013 р. під головуванням судді [PERSON] було розглянуто цивільну справу за позовом [PERSON] та [PERSON] до відповідача [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, але у позові було відмовлено. Дане рішення було залишено без змін ухвалою апеляційної інстанції від 01.01.2013 р. Як вбачається із заперечень відповідача, остання вважає, що задоволення даного позову [PERSON] буде прямим впливом на суддю [PERSON], так як такий спосіб захисту не передбачений законодавством. За приписами ст. 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом даного правопорушення є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України та ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. У відповідності до роз'яснень, викладених у абз. 5 і 6 п.15 постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 р. № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Як з'ясував суд, у судовому засіданні, яке відбулось 21.06.2012 р. в приміщенні Дніпровського р/с м. Києва [PERSON] стверджувала про "купівлю" рішення Оболонського р/с м. Києва від 07.12.2011 р., ухваленого під головуванням судді [PERSON] у справі № 2-2289/2011 р., але під час слухання справи під головуванням судді Оболонського р/с м. Києва [PERSON] вже вказала, що ні представники позивача - [PERSON] та [PERSON], а саме позивач по справі [PERSON] нібито «купила» рішення винесене [PERSON] - суддею Оболонського р/с м. Києва Як вбачається із ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" встановлено, що оціночними судженнями є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином суд приходить до висновку, що у відповідності до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тобто висловлювання [PERSON] в судовому засіданні 21.06.2012 та 13.06.2013 р. висловлені в приміщеннях Дніпровського р/с м. Києва та Оболонського р/с м .Києва містять фактичні дані, які можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності, мають не тактовну поведінку відповідача, проте по своїй суті не мають жодного фактичного підґрунтя. Відповідачем [PERSON] суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження її слів, зокрема, вироку у кримінальній справі чи постанови про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, у яких було б встановлено факт надання неправомірної вигоди судді Оболонського р/с м. Києва [PERSON] за ухвалення рішення від 07.12.2011 р. у справі № 2-2289/2011 р. У своїх роз'ясненнях, викладених у абз. 2 і 3 п. 15 постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 р. № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", було зазначено, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. В абз. 4 і 5 п. 17 постанови від 27.02.2009 р. № 1"Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" вказано, що не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Якщо ж недостовірну інформацію було поширено в ході розгляду іншої справи зазначеними вище учасниками процесу відносно інших осіб, які не були учасниками процесу, то ці особи, якщо вони вважають, що така інформація порушує їх особисті немайнові права, вправі звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку, передбаченому процесуальними кодексами. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні позову у повному об'ємі. Зважаючи на вищевикладене, відповідно до ст. 15, 16, 20, 201, 270, 275, 277, 297, 299 ЦК України, постанови Пленуму ВС України "Про судову практику у справах про захист честі, гідності, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 р. № 1,

Outcome: dismissed