Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

Позивач [PERSON] 20 березня 2020 року пред`явив до суду позов до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про зобов`язання виділити із земельного резервного фонду державної власності на території Великогаїської сільської ради Тернопільського району або поза її межами в натурі (на місцевості) земельну ділянку як члену колишнього колгоспу «Нива» в розмірі 2,54 га, який був визначений для кожного члена колишнього колгоспу при проведенні розпаювання згідно державного акту на право колективної власності на землю серії ТР №0111 від 15 листопада 1995 року. Обґрунтовує позов тим, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2018 року відмовлено у задоволенні його позову до Великогаївської сільської ради Тернопільського району, Тернопільської районної державної адміністрації з участю третьої особи Приватного підприємства «Агрон» про визнання права власності на земельну ділянку пай, як члену колишнього колгоспу «Нива» у розмірі 2,54 га, що був визначеним для кожного члена колишнього колгоспу при проведенні розпаювання, відповідно до державного акту на право колективної власності на землю колгоспу «Нива» с. Товстолуг Тернопільського району Тернопільської області серії ТР №0111 в межах або поза межами пункту. Однак, зазначеним рішенням суду встановлено, що він мав право на отримання земельної ділянки (паю), тому за ним залишається право на виділення земельної частки в натурі на місцевості з земель резервного фонду. Рішенням Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 27 серпня 2019 року №915 йому відмовлено в надані земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в розмірі середньої частки (паю) у зв`язку з відсутністю вільних земель сільськогосподарського призначення. 30 січня 2020 року він звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області із заявою про виділення із земель резервного фонду державної власності на території Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області або поза її межами в натурі (на місцевості) земельної ділянки як члену колишнього колгоспу "Нива в розмірі 2,54 га, який був визначений для кожного члена колишнього колгоспу при проведенні розпаювання згідно державного акту на право колективної власності на землю серії ТР №0111 від 15 листопада 1995 року. Листом Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 12 лютого 2020 року Г-41/0-71/6-20 у задоволенні вказаної заяви йому відмовлено з підстав відмови у задоволенні позову рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2018 року у справі №607/13341/16-ц. Позивач вважає, що оскільки судом установлено, що він мав право на отримання земельної ділянки (паю), за ним залишається право на виділення земельної частки в натурі на місцевості із земель резервного фонду. Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов. Ухвалою суду від 10 квітня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання 12 травня 2020 року на 15 год. 30 хв. У зв`язку з неявкою представника відповідача у судове засідання в зазначену дату і час розгляд справи відкладено на 11 червня 2020 року на 12 год. 00 хв. 12 травня 2020 року від представника відповідача Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області надійшов відзив, у якому зазначено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2018 року позивачу відмовлено у задоволенні позову про визнання права на земельну частку (пай) у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Вказане рішення залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 31 січня 2019 року. Оскільки право особи на земельну частку (пай) [PERSON] не було встановлено у судовому порядку, твердження позивача про те, що він має право на отримання земельної частки (паю) є неправильними. Відтак, [PERSON] не відноситься до переліку осіб, які мають право на земельну частку(пай). У зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують статус заявника як громадянина, який має право на земельну частку (пай), підстави для виділення [PERSON] земельної ділянки в натурі (на місцевості) із земель резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради, передбачене абзацом 5 статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)» - відсутні. Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні позову. Крім цього, просив розгляд справи проводити за відсутності представника Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області. 11 червня 2020 року представник позивача [PERSON] адвокат Ходюк К.М. подала заяву про відкладення розгляду справи. У зв`язку з цим розгляд справи, призначений на 11 червня 2020 року на 12 год., відкладений на 16 липня 2020 року на 15 год. 30 хв. Ухвалою суду від 16 липня 2020 року, яку занесено до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті, розпочато судовий розгляд та оголошено перерву в розгляді справи до 30 вересня 2020 року до 15 год. Представник позивача [PERSON] адвокат Ходюк К.М. у судовому засіданні позов підтримала з викладених у позовній заяві підстав, просила його задовольнити. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2018 року, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Великогаївської сільської ради Тернопільського району, Тернопільської районної державної адміністрації з участю третьої особи Приватного підприємства «Агрон» про визнання права власності на земельну ділянку пай, як члену колишнього колгоспу «Нива» у розмірі 2,54 га, що був визначеним для кожного члена колишнього колгоспу при проведенні розпаювання, відповідно до державного акту на право колективної власності на землю колгоспу «Нива» с. Товстолуг Тернопільського району Тернопільської області серії ТР №0111 в межах або поза межами пункту. Підставою відмови в задоволенні позову був пропуск позивачем строку позовної давності. Однак, указаним рішенням встановлено, що на момент розпаювання земель колгоспу «Нива» с. Товстолуг Тернопільського району Тернопільської області [PERSON] дійсно працював у даному колгоспі, а тому мав право на отримання земельної частки (паю). Зокрема, у рішенні зазначено, згідно з записами у трудовій книжці позивача з 20 червня 1992 року він працював різноробочим у Сільськогосподарському товаристві "Нива" та звільнений з роботи 01 лютого 1997 року за власним бажанням. За період з 20 червня 1992 року до 01 лютого 1997 року [PERSON] відпрацював в колгоспі: у 1992 році - 81 трудодень, у 1993 році - 281 трудодень, у 1994 році - 361 трудодень, у 1995 році - 208 трудоднів, у 1996 році - 110 трудоднів, у 1997 році - 31 трудодень. Згідно з наданим Тернопільською районною державною адміністрацією архівним витягом №555 від 10 листопада 2016 року, [PERSON] був прийнятий у члени колгоспу "Нива" відповідно до виписки з протоколу № 3 зборів уповноважених членів колгоспу "Нива" від 28 грудня 1993 року. 15 листопада 1995 року Колгоспу "Нива" с. Товстолуг Тернопільського району Тернопільської області на підставі рішення Товстолузької сільської Ради народних депутатів №37 від 14 вересня 1995 року було видано державний акт на право колективної власності на землю на земельну ділянку, площею 1151,0 га, для сільськогосподарського використання. Позивач у долучений до зазначеного державного акта список працівників та пенсіонерів колгоспу "Нива" внесений не був. Позивач не отримував сертифікат на право на земельну частку(пай). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак, обставини, встановлені рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2018 року не підлягають доказуванню. Рішенням Великогаївської сільської ради Тернопільського району №915 від 27 серпня 2019 року [PERSON] відмовлено в наданні земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в розмірі середньої частки (паю), у зв`язку з відсутністю на даний час вільних земель сільськогосподарського призначення. Як убачається з відповіді Великогаївської сільської ради Тернопільського району №1403 від 20 грудня 2019 року, на території населеного пункту с. Товстолуг Тернопільського району відсутні земельні ділянки сільськогосподарського призначення (в тому числі земельні ділянки резервного фонду), які можуть бути виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в розмірі середньої частки (паю). 30 січня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області із заявою про виділення земельної ділянки, згідно з якою просив виділити йому із земель резервного фонду державної власності на території Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області або поза її межами в натурі (на місцевості) земельну ділянку як члену колишнього колгоспу «Нива» в розмірі 2,54 га, який був визначений для кожного члена колишнього колгоспу при проведення розпаювання згідно державного акту на право колективної власності на землю серії ТР №0111 від 15 листопада 1995 року. Як слідує з відповіді Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області №Г-41/0-71/6-20 від 12 лютого 2020 року, [PERSON] роз`яснено, що у випадку, якщо ним реалізовано право на безоплатну приватизацію земельної ділянки, він може звернутись до уповноваженого органу зі заявою про передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної або комунальної власності. До правовідносин, які виникли між сторонами, суд застосовує такі норми права: Відповідно до п. п. 1-2 Указу Президента України №720/95 від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», ст. ст.\~1\~ 2\~Закону України\~«Про порядок\~виділення в\~натурі (на\~місцевості)\~земельних ділянок\~власникам земельних\~часток (паїв)»\~№ 899-IV\~від 05.06.2003р. (далі Закон №899-IV) право на земельну частку (пай) мають члени КСП, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Згідно зі ст.\~2\~Закону №\~899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Як встановлено судом, позивач [PERSON] не отримував сертифікат на право на земельну частку(пай). Відповідно до ч. 4 ст.\~122\~ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Пунктом 24 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~16.04.2004\~року №7\~«Про практику\~застосування судами\~земельного законодавства\~при розгляді\~цивільних справ» передбачено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами\~ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку(пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку(пай). За змістом ст. ст. 22, 23\~ЗК України в редакції 1990 року, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин та Указу Президента\~України №720/95\~від 08.08.1995\~року особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: - перебування в членах КСП на час паювання; - включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; - одержання КСП цього акта. Таким чином, право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному сільськогосподарському підприємству, членом якого є особа. Судом встановлено, що на момент розпаювання земель колгоспу «Нива» с. Товстолуг Тернопільського району Тернопільської області [PERSON] дійсно працював у даному колгоспі, а тому мав право на отримання земельної частки (паю). Відповідно до п. 6 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, правила Цивільного кодексу\~України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки спірні правовідносини щодо права на земельну частку (пай) виникли з часу отримання КСП «Нива» державного акту на право колективної власності на землю, тобто з листопада 1995 року, застосуванню до них підлягають положення ЦК УРСР 1963 року, в редакції, яка діяла на момент їх виникнення. Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до статті 75\~ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Згідно з вимогами статті 76\~ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Відповідно до статті 80\~ЦК УРСР закінчення\~строку позовної\~давності до\~пред`явлення\~позову є\~підставою для\~відмови в\~позові.\~Якщо суд,\~арбітраж або\~третейськийсуд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. У пункті 26 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~«Про застосування\~норм цивільного\~процесуального законодавства\~при розгляді\~справ у\~суді першої\~інстанції» від\~12.06.2009\~року №2 визначено, що причини пропуску строку позовної давності є предметом доказування під час судового розгляду й підлягають установленню при ухваленні рішення. У позовній заяві жодних причин пропуску позовної давності не наведено. Судом з`ясовано ці причини у судовому засіданні в представника відповідача, на що вона зазначила, що, на переконання позивача, в нього існує суб`єктивне право на земельну ділянку, у зв`язку з чим він звернувся до відповідача з метою його реалізації, без обмеження будь-яким строком. Незважаючи на пропуск строку звернення з позовом до суду, суб`єктивного права на земельну ділянку він не втратив. Верховний Суд України у своїй правовій позиції, викладеній у справі № 6-2469цс16 від 16.11.2016 року у справі вказав, що пунктом 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261\~ЦК України (ст.76 ЦК УРСР 1963 року) дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Судом встановлено, що розпаювання земель колишніх колгоспів, є загальновідомим фактом, а тому позивач, який працював в КСП «Нива» на момент розпаювання його земель, повинен був дізнатись і дізнався про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «Нива» Державного акту на землю від 15 листопада 1995 року. Підставою відмови в задоволенні позову [PERSON] про визнання права на земельну частку як члену колишнього колгоспу «Нива» в розмірі 2,54 га, який був визначений для кожного члена колишнього колгоспу при проведенні розпаювання згідно з державним актом на право колективної власності на землю серії ТР № 0111, відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2018 року був саме пропуск строку звернення до суду з цим позовом. Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що строк позовної давності щодо вимог [PERSON] про зобов`язання\~виділити із\~земельного резервного\~фонду державної\~власності на\~території Великогаїської\~сільської ради\~Тернопільського району\~або поза\~її межами\~в натурі\~(на\~місцевості)\~земельну ділянку\~як члену\~колишнього колгоспу\~«Нива» в\~розмірі 2,54\~га,\~який був\~визначений для\~кожного члена\~колишнього колгоспу\~при проведенні\~розпаювання згідно\~державного акту\~на право\~колективної власності\~на землю\~серії ТР\~№0111\~від 15\~листопада 1995\~року закінчився у листопаді 1998 року, тобто через три роки після видачі КСП державного акту на право колективної власності на землю. Оскільки право на позов у [PERSON] виникло ще в листопаді 1995 року, а позивач звернувся до суду з позовом лише у березні 2020 року, суд вважає, що його право не підлягає захисту у зв`язку із пропуском строку звернення до суду. З урахуванням\~зазначених обставин,\~аналізуючи в\~сукупності досліджені\~докази,\~встановлені ними\~обставини та\~визначені відповідно\~до них\~правовідносини сторін,\~враховуючи,\~що позивачем\~пропущено строк\~позовної давності,\~суд приходить\~до переконання\~про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про зобов`язання виділити в натурі (на місцевості) із резервного фонду земель сільськогосподарського призначення державної власності земельну ділянку як члену колишнього колгоспу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed