Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-23 00:00:00

Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» звернулось із вказаним позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу, а саме: просив стягнути з вказаного відповідача на свою користь страхове відшкодування в порядку регресу в сумі 7724,29 грн. та судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 17.10.2010. в м. Києві сталася ДТП за участю застрахованого в ТДВ «СК «Індіго» автомобіля «Mitsubishi» державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля «Рено» державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON], якого постановою Шевченківського районного суду м.Києва було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення. При цьому, позивач, як страхувальник [PERSON], на підставі страхового акту та розрахунку суми страхового відшкодування перерахувало на рахунок, визначений страхувальником, страхове відшкодування у розмірі 26484,10 грн. При цьому, оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПрАТ «СК «Іллічівське», тому останнє виплатило на користь позивача 18759,29 грн. суму страхового відшкодування, а залишок - 7724,29 грн. в порядку регресу просить стягнути з відповідача. Представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав,викладених у позові який просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, направив свого представника, а також надав письмові заперечення проти заявлених вимог, посилаючись на те, що в даному випадку має місце суброгація, а не регрес і строк позовної давності в даному випадку минув, тому він в порядку ст.267 ЦК України просить застосувати наслідки пропуску строків позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 28-29). Представник відповідача також просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа не направило свого представника до суду, хоча про день, час і місце розгляду повідомлялось належним чином, причина неявки суду невідома. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Як вбачається із матеріалів справи і це не заперечувалось сторонами, 17.10.2010 в м. Києві сталася ДТП за участю застрахованого в ТДВ «СК «Індіго» автомобіля «Mitsubishi» державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля «Рено» державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] (а.с.7) Відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 16.11.2010р. ДТП мала місце з вини відповідача [PERSON] (а.с.14). Згідно ч.3, ч.4 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. 27.08.2010 року [PERSON] уклав із позивачем ПрАТ «СК «Індіго» договір страхування наземного транспорту №206-02383-10, яким застрахований автомобіль «Mitsubishi» державний номер [NUMBER]. Страховий випадок стався під час дії договору - 17.10.2010 (а.с.4-5). ДТП визнано страховою подією, з настанням якої виникає обов'язок страховика виплатити страхове відшкодування. Для визначення розміру матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП власникові застрахованого автомобіля, було складено страховий акт №13711/206 від 23.03.2012 згідно якого за умовами страхування підлягало відшкодуванню 26677,30 грн. (а.с.8). Позивач - ТДВ «СК «Індіго» на виконання умов договору страхування, на підставі страхового акту №13711/206 від 23.03.2012, рахунку-фактури №00013070/1 від 22.10.2010, наряду-замовлення №НМ024974 від 21.10.2010 та розрахунку суми страхового відшкодування перерахувала на рахунок, визначений страхувальником, страхове відшкодування у розмірі 26484,10 грн., що підтверджується платіжним дорученням (а.с.6,8, 9, 10-11, 12, 13). У зв»язку із тим, що на момент ДТП відповідальність водія ТЗ «Рено» державний номер [NUMBER] була застрахована за полісом серії ВС №9246807 в ПрАТ «СТ»Іллічівське», позивач звернувся за вимогою до страховика цивільно-правової відповідальності, який у відповідь на вказану вимогу відшкодував позивачу страхову суму в розмірі 18759,29 грн., що підтверджується випискою із рахунку (а.с.15, 17-18). Позивач обґрунтовує свої вимоги щодо стягнення шкоди в порядку регресу тим, що позивач-страховик, здійснив страхове відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту на користь страхувальника - [PERSON] і тому він отримав право зворотної вимоги (регресу) до відповідача на підставі ст.27 Закону України «Про страхування» та ст.ст.1192, 1166 ЦК України.. Відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування", до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що отримала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Аналогічні вимоги містить і ст.993 ЦК України, згідно якої до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Таким чином, спірні правовідносини регулюються положеннями ст.27 Закону України «Про страхування» і ст.993 ЦК України. А дані норми законодавчо закріплюють перехід до страховика, який виплатив страхове відшкодування, права вимоги страхувальника, яке він має до осби, відповідальної за збитки (суброгація). Крім того, згідно п.27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 1.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», вбачається, що при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття "регрес" та "суброгація". Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому, регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону № 1961-IV, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України "Про страхування" встановлено особливий правовий режим. При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Розмір страхового відшкодування визначається за правилами, встановленими у договорі страхування. Страховик не має права вимагати від завдавача шкоди суму, яку він виплатив страхувальнику у зв'язку з порушенням умов договору страхування. Проценти, неустойка виплачуються страховиком через несвоєчасне виконання ним власного зобов'язання перед страхувальником (стаття 992 ЦК) і не можуть бути стягнуті у порядку суброгації з особи, винної в завданні шкоди. Також у порядку суброгації страховик може стягнути із завдавача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатив страхувальнику. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов'язанні, тому з урахуванням положення статті 515 ЦК суброгація застосовується лише до майнового страхування. Тому, на думку суду, позивач в позовній заяві помилково просить стягнути грошові кошти в порядку регрессу, а не в порядку суброгації (невірно вказані підстави), разом із тим, суд прийшов до висновку, що позивачем було вірно обрано безпосередньо сам спосіб захисту свого порушеного права також із врахуванням вимог ст.1194 ЦК України. У своїй позовній заяві позивач зазначає, що цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] на момент ДТП була застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів ПрАТ «СК «Іллічівське» за полісом № ВС/9246807 (а.с.43). Відповідно до ст. 1194 ЦК України: особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між: фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Виходячи із вищенаведеного, позивач мав право на отримання вказаної в позові 7724,29 грн. як різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновку, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду, оскільки, як було вказано, при суброгації, на відміну від регресу, перебіг строку позовної давності починається не з моменту виплати страхового відшкодування (ч.6 ст.261 ЦК України), а з моменту виникнення страхового випадку (ст.262 ЦК України) - день, коли сталася дорожньо-транпортна пригода, тобто перебіг строку в даному випадку розпочався 17.10.2010 року і закінчився через три роки 17.10.2013. Натомість, позивач звернувся до суду із пропуском зазначеного строку - в липні 2014 року року. В судовому засіданні представник позивача не просив поновити пропущений строк і не вказував на поважність причин його пропуску, оскільки взагалі не вважав його пропущеним. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Безпосередньо в своїх письмових запереченнях, направлених на адресу суду, відповідач [PERSON] просив застосувати позовну давність. При цьому, він вказану заяву не відкликав (а.с.28-29). Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки судом встановлено, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд прийшов до висновку про відмову у позові з цих підстав, оскільки про застосування позовної давності заявлено стороною відповідачів у спорі до ухвалення судом рішення, а підстави для поновлення такого строку - відсутні. Судові витрати у даному випадку відповідно до правил ст.88 ЦПК України не відшкодовуються.

Outcome: dismissed