Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

До Куйбишевського районного суду Запорізької області 13 січня 2015 року звернулась [PERSON] ( далі - позивач) із вищезазначеним позовом. В обґрунтування позову зазначила, що вона з березня 1992 року перебуває на посаді старшо медсестри у стаціонарі в Комунальній лікувально-профілактичній установі "Міський шкірно-венерологічний диспансер м. Сніжне" (далі - відповідач 1), який фінансується з державного бюджету, управлінням якого здійснює облдержадміністрація, а підпорядкований Міністерству охорони здоров'я України. Міністерство охорони здоров'я України є головним розпорядником бюджетних коштів, а Департамент охорони здоров'я Донецької обласної державної адміністрації ( далі - відповідач 2) є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня. Відповідач 1 має перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати за період з червня 2014 року по вересень 2014 року. На підставі викладеного, позивач прохає суд зобов'язати Департамент охорони здоров'я Донецької обласної державної адміністрації забезпечити надання бюджетних асигнувань на виплату заробітної плати працівникам Комунальної лікувально-профілактичної установи "Міський шкірно-венерологічний диспансер м.Сніжне",стягнути з відповідача 1 на її користь заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 11999,75 грн.,стягнути з відповідачів 1 та 2 компенсацію за невчасно виплачену зарплату в сумі 605,08 грн. та моральну шкоду 10 000 грн. Ухвалою Куйбишевського районного суду Запорізької області від 30 квітня 2015 року закрито провадження у цивільній справі по вищевказаному позову в частині позовних вимог про зобов'язання Департаменту охорони здоров'я Донецької обласної державної адміністрації забезпечити надання бюджетних асигнувань відносно виплати заробітної плати працівникам Комунальної лікувально-профілактичної установи "Міський шкірно-венерологічний диспансер м. Сніжне", на підставі ст.15, п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України, оскільки не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. В судове засідання позивач не з'явилася, причини неявки не повідомила. Позивач засобами електроної пошти надала суду заяву в якій повідомила , що підтримує позовні вимоги по тих підставах , що викладені в позовній заяві і прохала розглядати справу без її участі. Суд враховує, що у зв'язку з проведенням в Донецькій області антитерористичної операції, позивач об'єктивно позбавлена можливості з'явитись до суду, а тому суд приймає рішення за її відсутності. Представник відповідача 1 - Комунальної лікувально-профілактичної установи "Міський шкірно-венерологічний диспансер м. Сніжне" повторно в судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив. Представник відповідача 2 - Департамент охорони здоров'я Донецької обласної державної адміністрації повторно в судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив. Судом були використані всі можливі способи сповіщення відповідача про час та місце розгляду справи. Згідно із положенням статті 169 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи лише в разі першої неявки в судове засідання належним чином повідомленої сторони без поважних причин, з урахуванням поважності або неповажності явки сторін до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Отже, згідно із вимогами ЦПК України суд не повинен з'ясовувати причини повторної неявки належним чином повідомленого відповідача у судове засідання, тому на підставі ст.169, 224 ЦПК України, за згоди позивача , суд ухвалює заочне рішення. Представник третьої особи - Міністерство охорони здоров'я України в судове засідання не з'явився надав заяву заяв про розгляд справи за їхньої відсутності . У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, з'ясувавши позиції сторін у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Позивач - [PERSON] з 16.03.1992 року перебуває в трудових відносинах з Комунальною лікувально-профілактичною установою "Міський шкірно-венерологічний диспансер м. Сніжне", працює на посаді старшої медичної сестри, що підтверджується копією трудової книжки. Позивач в позові вказує, що заборгованість з виплати їй заробітної плати складає: за червень 2014 року - 2486,13 гривень, липень 2014 року - 2407,88 гривень, за серпень 2014 року- 4039,03 гривень, за вересень 2014 року - 3066,71 гривень, а всього 11999,75 гривень, на підтвердження чого нею до позову долучено розрахункові листки за червень, липень та вересень 2014 року, завірених підписами головного лікаря, головного бухгалтера та скріплений гербовою печаткою закладу. Крім того, сума заборгованості з заробітної плати в сумі 11999,75 гривень підтверджується довідкою відповідача 1 про заборгованість з виплати заробітної плати від 23.12.2014 року № 45. Відповідно до ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог в частині стягнення заборгованості по заробітної платі в розмірі 11999,75 гривень. Вирішуючи вимогу про стягнення компенсації частини втраченого доходу у зв'язку порушенням строків виплати, суд виходить з наступного. Згідно до ст. 34 Закону України "Про оплату праці" у зв'язку із порушенням строків виплати заробітної плати працівникам також проводиться компенсація втрати частини заробітної плати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. На підставі ст.ст. 1,2,4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам доходів (заробітної плати). Виплата громадянам суми компенсації проводиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Згідно даних, наданих відповідачем 1, розмір компенсації втрати заробітної плати позивача за червень- вересень 2014 року складає 605,08 гривень, що підтверджується розрахунком компенсації від 23.12.2014 року № 48. Виходячи з вище наведеного, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з виплати заробітної плати та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати підлягають задоволенню. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., вони на думку суду, підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Право на відшкодування моральної шкоди передбачено ст.237-1 КЗпП України. Згідно роз'яснення наданого Пленумом Верховного Суду України у п. 13 постанови від 31 березня 1995 року № 4 ""Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"" судам необхідно врахувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин(незаконного звільнення або переведення, невиплата належних йому сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності чи галузевої належності. Суд вважає, що права позивача на своєчасне отримання заробітної плати відповідачем порушені, що об'єктивно призвело до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв'язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Проте, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує усі фактичні обставин справи, строк затримки заробітної плати та виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, тому вважає, що її розмір 300 грн. у грошовому виразі є достатнім. На думку суду, вимоги про стягнення компенсації та моральної шкоди, що звернені до відповідача 2 - Департаменту охорони здоров'я Донецької обласної державної адміністрації, як до розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня є безпідставними, оскільки сторони не перебувають в трудових відносинах, Департамент не є юридичною особою, яка нараховує та виплачує заробітну плату позивачу. Згідно до вимог ст.96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Згідно до Статуту Комунальна лікувально-профілактична установа "Міський шкірно-венерологічний диспансер м. Сніжне", зазначена установа є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, що перебувають в управління Донецької обласної ради. Установа є юридичною особою, має самостійний баланс, несе відповідальність за своїми зобов'язаннями згідно чинного законодавства. Фінансово-господарську діяльність здійснює на основі кошторису, який, окрім коштів обласного бюджету, має ще й інші джерела формування. Відповідальність Департамент охорони здоров'я Донецької обласної державної адміністрації за боргами і зобов'язаннями установи не передбачена. Враховуючи викладене, Департамент охорони здоров'я Донецької обласної державної адміністрації не відповідає перед позивачем з приводу нарахування та виплати заробітної плати, а тому в частині вимог до відповідача 2 необхідно відмовити. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині присудження працівникові виплати заробітної плати за один місяць. Задовольняючи вимоги позивача, який при подачі позову звільнений від сплати судового збору, суд згідно з положеннями ч.3 ст. 88 ЦПК України стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial