Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

В листопаді 2020 р. позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у якому просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь матеріальну шкоду у розмірі 203421,20 грн., моральну шкоду у розмірі 80000 грн. та судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 22.03.2020 р. сталася ДТП за участю автомобілю "BMW", н.з. [NUMBER] , яким керував відповідач [PERSON] та автомобілем "HYUNDAI", н.з. [NUMBER] . Винуватим у зазначеній дорожньо-транспортній пригоді визнано [PERSON] . Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 06.04.2020 р. вартість відновлюваного ремонту складає 581933,09 грн., вартість матеріального збитку станом на 06.04.2020 р. складає 333421,20 грн. МТСБУ виплатило позивачу матеріальну шкоду у розмірі 130000,00 грн., залишився залишок невідшкодованої матеріальної шкоди у розмірі 203421,20 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на його користь. Окрім того позивачу було завдано моральної шкоди внаслідок винних дій заподіювача шкоди. Представник позивача та позивач у судовому засіданні просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, всебічно та об`єктивно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 22.03.2020 р. о 03:00 год., [PERSON] , керуючи автомобілем марки "BMW", н.з. [NUMBER] в м.Одеса, вул. Комарова 12, не обрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням, виїхав на зустрічну смугу та скоїв зіткнення з автомобілем марки "HYUNDAI", н.з. [NUMBER] , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Відповідно до постанови Овідіопольського районного суду Одеської області від 15.06.2020 р. у зазначеній дорожньо-транспортній пригоді визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн. Відповідно до положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Тобто, наявність вини в діях відповідача у настанні дорожньо-транспортної пригоди встановлена і не підлягає доказуванню. Згідно з ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] станом на дату ДТП не була застрахована. Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 06.04.2020 р. вартість відновлюваного ремонту складає 581933,09 грн., вартість матеріального збитку станом на 06.04.2020 р. складає 333421,20 грн. МТСБУ сплатило позивачу [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 130000,00 грн. Станом на 15.06.2020 р. власником автомобілю "HYUNDAI", н.з. [NUMBER] був АТ КБ "ПриватБанк". Суд у цій справі вважає, що зважаючи на наявні первинні документи про автомобіль може вплинути на незаконне покладення майнової відповідальності на відповідача. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Ч.2 ст. 78 ЦПК України визначені критерії допустимості доказів. Так, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи наведене, за таких правових підстав та наданих сторонами доказів, суд вважає, що вимоги позивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві, не підтверджуються наявними в матеріалах справи належними доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, витрати на оплату судового збору, також не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed