Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. Позивач звертаючись до суду з заявою просить суд, визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] Аргументує свої вимоги тим, що вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] Вона в належному їй житловому будинку зареєструвала свою дочку [PERSON], проте з 2004 року і до теперішнього часу остання не проживає за адресою реєстрації. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою судді Прилуцького міськрайонного суду Коваленка А.В. від 14.09.2018 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового розгляду в загальному провадженні на 11 год. 00 хв. 12 жовтня 2018 року. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 12 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду на 12 год. 00 хв. 30 жовтня 2018 року. ІІІ. Позиції сторін. В судове засідання позивач не з»явився, але надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, у разі неявки відповідача проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з»явився, про причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача, суд на підставі наявних в справі доказів, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенню ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Позивачу на праві приватної власності у відповідності до свідоцтва про право приватної власності №174 від 28 травня 1990 року належить житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою: [ADDRESS] Згідно з домовою книгою для реєстрації громадян, які проживають в житловому будинку [ADDRESS], [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою з 06.08.2004 року(а.с.10-12). Згідно з довідки виданої виконкомом Замостянської сільської ради №461 від 13 вересня 2018 року, сім»я [PERSON], [INFO] складається з її дочки [PERSON], [INFO], онука [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO](а.с.9) Відповідно до акту про фактичне проживання (не проживання) та реєстрацію осіб у житловому будинку від 12.09.2018 року складеного жителями с.Замістя, [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з червня 2008 року(а.с.8) V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." («Кривіцька та Кривіцький проти України» § 41,42, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року). Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п.2 ст.8 Конвенції. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї (в тому числі колишній член сім'ї) власника будинку втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивачеві належить спірний будинок на праві приватної власності. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є обєктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як обєктом власності. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідач по справі є сином позивача і його вселення до будинку мало місце як члена сім»ї власника будинку. Відповідач на даний час фактично проживає за іншою адресою, а відтак позбавлення його права користування спірним будинком не буде для нього обтяжливим. Згідно приписів ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З обставин, які предметом доказування в даній справі, є тривалість відсутності відповідача в спірному домоволодінні. Згідно наданих в розпорядження суду доказів [PERSON] не проживає в належному позивачеві будинку з червня 2008 року. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки вони містять у собі інформацію щодо предмета доказування, повязані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Разом з тим відповідачем, всупереч процесуального обовязку, визначеного ч.1 ст.81 ЦПК України жодних доказів ані щодо його фактичного проживання в спірному будинку, ані щодо наявності поважних причин не проживання в даному будинку в розпорядження суду не надано. Суд звертає увагу і на той факт, що тривалість відсутності відповідача в належному позивачеві будинку, обєктивно свідчить про зміну його місця проживання, а тому визнання [PERSON] такою, що втратив право на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату нею житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника спірного житла позивача у справі. Вказані обставини свідчать, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві», а відтак - позовні вимоги підлягають задоволенню. VІІ. Розподіл судових витрат. Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по справі, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за правилами ч.1 ст.141 ЦПК України. Враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, судовий збір за позов немайнового характеру підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved