Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

13.02.2015 позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на реєстрування і проживання в домоволодінні позивача за адресою: [ADDRESS]. Свій позов позивач мотивує тим, що вона є власником будинку розташованого по [ADDRESS], який належить їй на праві приватної власності. Після реєстрації шлюбу з дочкою позивача 30.01.2008 відповідач був зареєстрований за адресою [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу з дочкою позивача 20.08.2012 відповідач переїхав на постійне проживання в Азербайджан. Оскільки відповідач в добровільному порядку не знімається з реєстрації із спірного будинку, участі у витратах на його утримання не бере, а його реєстрація за вказаною адресою створює позивачеві перешкоди, як власнику в користуванні та розпорядженні нерухомим майном, то позивач вважає, що його права порушені і підлягають захисту в судовому порядку. До початку розгляду справи по суті позивач не змінив предмет та підставу позову і протягом усього часу розгляду справи не збільшив та не зменшив розмір позовних вимог, а тому суд розглянув цивільну справу в межах пред'явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів. У суд позивач з'явилася, підтримала позов, дала пояснення аналогічні до позову. Відповідач до суду не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений та згідно документів про виконання судового доручення проти позову не заперечує. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення на підставі наступного. У суді встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.04.2007 (а.с.4) [PERSON] є власником майна, яке успадкувала після [PERSON], який помер [INFO]. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з: житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] на приватизованій земельній ділянці площею 0,06 га. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 30.01.2008 (а.с.5), виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Корсунь-Шевченківського районного управління юстиції Черкаської області, між відповідачем та дочкою позивача [PERSON] зареєстровано шлюб 30.01.2008, актовий запис №13. Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 20.08.2012 (а.с.6) шлюб між відповідачем та дочкою позивача розірвано. Відповідачем не наведено поважних причини відсутності у будинку за місцем реєстрації, крім того судом з'ясовано, що між власником та відповідачем будь-якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності не було. Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права". Статтями 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що "Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції" та "Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження". Необхідність дотримання даних норм Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод знайшло своє вираження в рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.06.2013 року у справі "Цибулько та інші проти України" та від 01.06.2006 року "Федоренко проти України". Відповідно до ст. 41, 55 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, приватна власність громадян охороняється законом і її захист здійснюється судом, а тому власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" фізичні особи зобов'язані зареєструватися за новим місцем свого проживання в 10-денний строк після прибуття на нове місце проживання. Стаття 7 цього ж Закону передбачає, що однією з підстав для зняття з реєстрації місця проживання є рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. При розгляді даної справи судом встановлено, що спірне приміщення дійсно є житлом, яке є власністю позивача; відповідач дійсно відсутній у спірному приміщені понад один рік; відповідачем не наведено поважних причини відсутності, крім того судом з'ясовано, що між власником та відповідачем будь-якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності не було. Відповідач не проживає у спірному житловому будинку з вересня 2012 без поважних причин, а тому відповідно до вимог ст. 72 ЖК України втратив право на користування цим житлом. Таким чином, суд вважає, що позивач на законних підставах пред'явив позов до відповідача, який належить до задоволення. Заходи забезпечення позову судом не вживалися. Підстав для звернення рішення суду до негайного виконання не має. При задоволенні позову суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати в справі, а саме судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved