Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа Управління державного архітектурно - будівельного контролю Дніпровської міської ради про визнання квартир такими, що утворюють індивідуальний житловий будинок та визнання права власності. В подальшому позивачами було зменшено розмір позовних вимог, а саме просили суд визнати квартири [ADDRESS] такими, що утворюють житловий будинок садибного типу, загальною площею 107,6 кв.м., який складається із 44/100 частки загальною площею 47,5 кв.м., що нележать [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності та 56/100 частки загальною площею 60,1 кв.м., що належить [PERSON] на праві власності. В обґрунтування вказаного позову позивачі зазначили, що позивачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло належить квартира [ADDRESS] . Позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.1997 року належить квартира [ADDRESS] . Вказані квартири фактично складають двоквартирний будинок, який перебував на балансі ВАТ «Дніпроенерго», проте у 2003 році передано позивачам у приватну власність. Позивачам було відмовлено у державній реєстрації права спільної часткової власності на індивідуальний житловий будинок [ADDRESS] , оскільки згідно із правовстановлюючими документами вони є власниками квартир, а не житлового будинку. На теперішній час позивачі не можуть оформити правовстановлюючі документи на земельну ділянку, на якій розташовано вказаний будинок, у зв`язку з чим вони звертались до Дніпровської міської ради з письмовим клопотанням про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню домоволодіння, однак їм було відмовлено, у зв`язку з тим, що для оформлення документів по відведенню земельної ділянки необхідно надати правовстановлюючі документи на житловий будинок, а не на квартири. У зв`язку з викладеним, позивачі були вимушені звернутися до суду із вказаним позовом. Ухвалою від 19 серпня 2019 року по даній цивільній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 10 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачі у судове засідання не з`явились за невідомими суду причинами, про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, однак суду було надано заяви про розгляд справи без їх участі, в яких зазначено, що змінені позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять суд їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] - адвокат Стенюкова Л.М., яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги також підтримала та просила суд визнати квартири [ADDRESS] такими що утворюють єдиний житловий будинок. Представник відповідача Дніпровської міської ради - Гуртовий В.Ю., який діє на підставі довіреності у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що визнання двох квартир такими що є житловим будинком не відноситься до функцій Дніпровської міської ради. Також зазначив, що позивачі не звертались до міської ради із відповідними заявами. Просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши доводи учасників справи, дослідивши матеріали справи, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого. Як вбачається з матеріалів справи, позивачам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 грудня 1997 року. (а.с.13) Згідно договору купівлі-продажу квартири від 27 травня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Румянцевою Л.І., позивачу [PERSON] належить квартира [ADDRESS] (а.с. 18) Згідно договору передачі квартир-будинків у приватну власність від 27 листопада 2003 року ВАТ «Дніпроенерго» передав, а позивачі [PERSON] та [PERSON] прийняли у приватну власність домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі наказу ВАТ «Дніпроенерго» № 124 від 27 серпня 2003 року (а.с. 30-31). Факт передачі також підтверджено актом приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів затверджений ВАТ «Дніпроенерго» (а.с. 33-34) Відповідно до довідки, виданої ВАТ «Дніпроенерго», квартиру за адресою: [ADDRESS] знято з балансового обліку з 01.09.2003 року (а.с. 32) Рішенням виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів № 349 від 19.06.1998 року позивачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дозволено будівництво прибудов та внутрішнє переобладнання кімнат за адресою: [ADDRESS] (а.с. 35) Рішенням виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради № 116 від 19.03.2004 року позивачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дозволено будівництво прибудов та внутрішнє переобладнання кімнат за адресою: [ADDRESS] (а.с. 37) Рішенням виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів № 349 від 19.06.1998 року позивачу [PERSON] дозволено будівництво прибудов та внутрішнє переобладнання кімнат за адресою: [ADDRESS] (а.с. 38) Також, з матеріалів справи вбачається, що згідно листа Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради № 8/7-3658 від 10 грудня 2018 року позивачам відмовлено у оформленні правовстановлюючих документів на земельну ділянку по [ADDRESS] у зв`язку з тим, що право власності встановлено на квартири. При цьому право власності на окрему квартиру в житловому будинку не дає право на оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку (а.с.42-43) Рішенням державного реєстратора № 43524845 від 17 жовтня 2018 року відмовлено у державній реєстрації приватної спільної часткової власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що заявники вказані власниками житлових квартир, а тому не можуть набути право власності на житловий будинок, крім того опис об`єкта нерухомого майна у правовстановлюючих документах та у технічному паспорті не є тотожним, а також з наданих заявниками документів не є зрозумілим розмір частки кожного співвласника у праві спільної часткової власності на житловий будинок (а.с.44-45) Згідно звіту про проведення технічного обстеження за результатами проведеного технічного обстеження житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації (а.с. 60-80) Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них Згідно ст. 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання Відповідно до ч. 1 ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Будинок квартирного типу - дво- або багатоквартирний житловий будинок, у якому квартири є окремими об`єктами нерухомого майна. Будинки квартирного типу можуть бути одноповерховими та багатоповерховими. Вказаний термін визначено в Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24 травня 2001 року № 127 (у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 липня 2018 року № 186) зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачі є власниками квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло та договору купівлі-продажу квартири, відповідно. При цьому, правовий статус вказаних об`єктів нерухомого майна у правовстановлюючих документах зазначено саме як квартири. Також судом встановлено, що вказані квартири розташовані у будинку квартирного типу. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі по тексту - Закон). Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону система місцевого самоврядування включає в себе, зокрема: територіальну громаду, сільську, селищну, міську раду, сільського, селищного, міського голову, виконавчі органи сільської, селищної, міської ради, старосту, районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад, сіл, селищ, міст, органи самоорганізації населення. Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції (ч. 3 с. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"). Згідно пп. 5,10 п. «а» ст.. 30 Закону до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема: облік відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням та облік відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності. Згідно ст. 40 Закону виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, крім повноважень, передбачених цим Законом, здійснюють й інші надані їм законом повноваження. Так, частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У судовому засіданні встановлено та не заперечувалось представником позивача, що позивачі звертались до органів місцевого самоврядування з питання оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] та на вказане звернення отримали відмову у зв`язку з тим, що чинним законодавством не передбачено відведення земельної ділянки власникам квартир. В той же час, позивачі, звертаючись до суду із даним позовом, ставлять питання про зміну правового статусу об`єкта нерухомого майна, а саме визнання двох квартир, що утворюють єдиний житловий будинок. При цьому, позивачі не звертались до органів місцевого самоврядування із заявою про зміну правового статусу квартир на житловий будинок, а тому суд вважає, що за таких обставин, звернення до суду із даним позовом є передчасним, оскільки позивачами не вичерпано усіх заходів позасудового врегулювання даного спору та вирішення цього питання. Крім того, суд враховує той факт, що під час ухвалення судового рішення по справі суд не може переймати на себе функції, які державою віднесені до компетенції інших органів, оскільки у разі задоволення позовних вимог у заявлений позивачами спосіб, безпосередньо судом будуть вчинені дії, делеговані державою відповідним органам місцевого самоврядування, до відання яких, відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", належать облік житлового фонду, здійснення контролю за його використанням та облік відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності. Таким чином, вирішення питання про визнання квартир такими, що утворюють житловий будинок садибного типу, не може бути віднесено до компетенції суду, а є виключною компетенцією спеціальних державних органів влади, які повинні вирішувати ці питання у затвердженому та врегульованому ними порядку з дотриманням норм чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Так, під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України згідно якої кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Такі правові висновки викладені і в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-951цс16. При цьому позовні вимоги повинні бути обґрунтовані посиланням на певні закони та нормативно-правові акти, а також підтверджені відповідними доказами, однак, позивачами при зверненні до суду ані в первинній позовній заяві, ані у зміненій, не зазначено жодної норми матеріального права, яка б врегульовувала спірні правовідносини та визначала процедуру зміни правового статусу об`єктів нерухомості. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Дніпровської міської ради, третя особа Управління державного архітектурно - будівельного контролю Дніпровської міської ради про визнання двох квартир такими, що утворює житловий будинок садибного типу є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed