Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-11 00:00:00

В квітні 2015р. [PERSON] (Позивч) звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (Відповідач, ПАТ КБ «Надра», Банк) про стягнення компенсації за роботу в неробочі та вихідні дні у січні 2009р., компенсації за втрату частини заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною її виплатою за період з березня 2009р. по березень 2015р., середнього заробітку за час затримки розрахунку на день постановлення рішення. Позовні вимоги Позивач обґрунтовує тим, що працювала в ПАТ КБ «Надра» до 13.02.2009р. Під час роботи була залучена Відповідачем для проведення навчальних семінарів з працівниками банку за межами міста Києва в період з 12 по 28 січня 2009р., у зв"язку з чим направлялась у відрядження для їх проведення. Період проведення семінарів охоплював також і вихідні дні, які випадали на цей період, а саме: 17, 18, 24, 25 січня 2009р. Однак відповідачем не проводився облік вказаних днів роботи та не здійснювалась оплата за роботу у вихідні дні. Ні під час роботи, ні при звільненні, відповідач не виплатив їй компенсацію за роботу в зазначені вихідні дні. При цьому позивач наголошує, що нездійснення відповідачем оплати роботи у вихідні дні належить до випадків порушення законодавства про оплату праці, а тому згідно з положеннями ч.2 ст.233КЗпПУ працівник не обмежений в праві звернення до суду будь-яким строком. З урахуванням зазначеного позивач вважає, що з відповідача має бути стягнуто: - компенсацію (оплату праці) за роботу в неробочі та вихідні дні за 17, 18, 24, 25 січня 2009р. у розмірі 1 017,40 грн.; - компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною її виплатою за період з березня 2009р. по березень 2015р. від належної їй для виплати оплати праці у неробочі та вихідні дні 17, 18, 24, 25 січня 2009р. у розмірі 570,76грн.; - середній заробіток за весь час затримки розрахунку, який на день подання позову визначила в сумі 198 003,69грн. за період з 13.02.2009р. по 30.04.2015р. Щодо заявлених позовних вимог Відповідач подав письмові заперечення, в яких зазначено, що Позивачка була звільнена з роботи ще 13.02.2009р. і як під час звільнення, так і одразу після цього ніяких вимог до Відповідача не заявляла, а звернулась до суду через 5 років, що вказує на незаконність таких вимог та їх спрямування на незаконне збагачення за рахунок Відповідача. Розпорядження відповідача №3 від 06.01.2009р., на яке посилається Позивач, носило загальний характер і в ньому не вказано конкретно в які дня і хто з працівників коли мав працювати, саме розпорядження не є належним та допустимим доказом роботи Позивача у неробочі та вихідні дні. Не вважає Відповідач належним доказом і те, що позивачу на картковий рахунок були зараховані грошові кошти, оскільки відсутні докази того, що філія ПАТ КБ «Надра» Ужгородське регіональне управління взагалі працювала у вихідні дні. При цьому навіть у разі направлення позивача у відрядження на нього поширювався режим робочого часу того підприємства, до якого він відряджений, а замість днів відпочинку, не використаних за час відрядження, інші дні відпочинку після повернення з відрядження не надаються (п.9 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордоном, затвердженої наказом Мінфіну від 13.03.1998р.). За позицією Відповідача працівник, якого направлено у відрядження мав працювали лише у робочі дні, при цьому відповідні вихідні дні є днями відпочинку. Також відповідач вказує, що є безпідставними посилання Позивача на наявність судових рішень у інших справах за позовами працівників ПАТ КБ «Надра», оскільки такі рішення не звільняють від обов'язку доказування. Щодо компенсації за втрати частини заробітної плати, то такі вимоги суперечать положенням ст.34 Закону України «Про оплату праці» та ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», оскільки оплата праці за роботу у вихідний день носить разовий характер. Крім того з запереченнях відповідач акцентував увагу на тому, що 05.02.2015р. постановою Правління Національного банку України ПАТ КБ «Надра» було віднесено до категорії неплатоспроможних, у зв'язку з чим з 06.02.2015р. розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації, а відповідно до постанови Правління НБУ від 04.06.2015 р. № 356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ КБ "Надра" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.06.2015р. №113 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «НАДРА» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», розпочато процедуру ліквідації банку. У зв'язку з недоведеністю позивачем, заявлених вимог та відсутністю прямих доказів роботи у вихідні дні, відповідач просив відмовити Позивачу у задоволенні позову (а.с.148-157). В судовому засіданні представник Позивача [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити його в повному обсязі. Зазначив, що передбачений ст.117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку також має бути стягнутий з відповідача і за період, впродовж якого в ПАТ КБ «Надра» було введено тимчасову адміністрацію. Вважає, що оскільки позивач висуває вимоги, які витікають з трудових відносин та пов'язані з оплатою праці, до таких вимог не застосовуються обмеження, пов'язані із неплатоспроможністю відповідача та встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки такі обмеження стосуються виконання грошових зобов'язань, що виникають з цивільно-правових, а не трудових, відносин. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. При цьому крім письмових заперечень на позов відповідач також подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що представник банку задіяний у розгляді іншої справи, проте не надав жодних доказів неможливості направлення іншого представника, як і доказів того, що один і той же представник задіяний в розгляді обох справ (а.с. 144-147). Повідомлені відповідачем причини неявки в судове засідання суд не визнає поважними. Представник позивача не заперечував проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечувала, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач до 13.02.2009р. працювала у ПАТ КБ «Надра» на посаді менеджера проекту Центру ефективності роботи ребрендованих площадок продажу Департаменту змін та інновацій роздрібної мережі Генерального Департаменту дистриб"юції та була звільнена наказом № 88-п від 13.02.2009р. Це підтверджується відповідним наказом ( а.с.12-16). Зі змісту письмового розпорядження Віце-президента банку N 3 від 06.01.2009 p. «Про впровадження нового продукту на площадках продажу» слідує, що згаданим розпорядженням передбачено впровадження в банку нового продукту «Від тисячі до мільйону один крок» в період з 12 по 28 січня 2009 року. В зв'язку з цим п. 1.1 Розпорядження встановлено обов'язок спеціально направити для проведення тренінгів співробітників, коло яких визначене в додатку № 1 до розпорядження, а п.2.1 Розпорядження передбачено прийняти співробітників Управління розвитку персоналу та Центру ефективності роботи ребрендових площадок продажу. Також в розпорядженні конкретно визначено період , в який мають проводитись визначені в ньому заходи: з 12 по 28 січня 2009р. Позивач спеціально вказана серед осіб, які направляються для проведення в цей період семінарів в Ужгородському Регіональному Управлінні ПАТ КБ «Надра» ( а.с.17-22). Також судом встановлено, що згідно Поточного звіту за операціям по належному позивачу рахунку кредитної картки з 01.12.2008р. по 28.02.2009р. в ПАТ КБ "Надра", напередодні виконання заходів, виконання яких розпорядженнями передбачалось 12 по 28 січня 2009р., відповідач зарахував на картковий рахунок позивача грошові кошти з призначенням «зарахування коштів на відрядження ПАО КБ «Надра» (а.с.23-24). Так, 09.01.20109р. відповідач зарахував на рахунок позивача 5 500 грн. Зі змісту п.1.3.1 «Правил оформлення службових відряджень та обліку витрат на відрядження в системі ВАТ КБ «Надра» вбачається, що працівники Банку можуть направлятись у службові відрядження з наступною метою: а)для вирішення виробничих питань: перевірка роботи структурних підрозділів Банку; поїздка по виробничих питаннях; участь у нарадах, конференціях, отримання та надання інформаційно-консультативних послуг; б)з метою навчання у виробничих потребах; в)з інших питань, пов"язаних із діяльністю Банку. (а.с.26-32). При цьому з п.4.1.,4.3. Правил також слідує, що відрядженому працівникові перед виїздом у відрядження надається грошовий аванс у межах суми на оплату проїзду, наймання жилого приміщення добові. Аванс у готівковій або безготівковій формі ( при використанні особистої пластикової картки) формі або витратний ліміт (при використанні корпоративної пластикової картки) виплачується або встановлюється, щонайменше, за один день до початку відрядження. Суд приходить до висновку, що зарахування відповідачем позивачу грошових коштів на відрядження відповідає змісту вищезгаданого Розпорядження №3 та перебуває з ним в безпосередньому зв"язку. Кошти на відрядження були зараховані відповідачем на рахунок позивача напередодні направлення його до визначеного в розпорядженні міста проведення заходів (Ужгородське РУ). Та обставина, що напередодні заходів, передбачених розпорядженнями, відповідач зарахував на рахунок позивача грошові кошти на відрядження, вказує на те, що позивач направлявся та перебував у відрядженні згідно Розпорядження №3 та на його підставі, а також виконував передбачені розпорядженням заходи в період, який в ньому був визначений. З урахуванням змісту та вимог Правил, суд приходить до висновку, що без направлення позивача у відрядження зарахуванням відповідачем позивачу коштів на відрядження було неможливе. Судом також встановлено, що в період, зазначений в розпорядженні №3 як період проведення семінарів (12-28 січня 2009р.), позивач за місцем проведення нею таких семінарів (м.Ужгород) здійснювала зняття грошових коштів зі свого карткового рахунку (а.с.24-25). Зокрема, зі змісту Поточного звіту за операціями по рахунку кредитної картки з 01.12.2008р. по 28.02.2009р. , який належить позивачу у ПАТ КБ "Надра", встановлюється, що 13,14,21,26 січня 2009р. позивач в м.Ужгороді здійснювала транзакції (зняття коштів) зі свого рахунку. Цю обставину суд оцінює як таку, що доводить факт перебування позивача в місті, яке було визначене в розпорядженні №3 та в період, який був в ньому визначений, а також з метою, яка була встановлена розпорядженням. При цьому суд виходить з того, що з боку відповідача на надано доказів того, що в період, визначений в Розпорядженні № 3 з 12 по 28 січня 2009р. позивач перебувала в м.Ужгороді з іншою метою або з інших підстав, ніж визначені згаданим розпорядженням. Так само відповідачем не надано доказів того, що кошти на відрядження в сумі 5 500 грн. були відповідачем перераховані позивачу 09.01.2009р. з іншою метою, ніж визначено в розпорядженні №3. Суд також приходить до висновку, що зміст Розпорядження №3, додатків до нього, Поточного звіту за операціями по картковому рахунку, Правил оформлення службових відряджень та обліку витрат на відрядження в системі ВАТ КБ «Надра», вказують на те, що позивач направлявся для проведення семінарів, які проводились в період з 12 по 28 січня 2009р. в м.Ужгороді, в тому числі у вихідні дні, а також на те, що позивач була спеціально залучена до виконання таких робіт в період, визначений в розпорядженні. В тому числі 17, 18, 24, 25 січня 2009 року, які були неробочими днями. Враховуючи обставини справи, а також зміст Розпорядження №3, суд приходить до висновку, що з боку відповідача мало місце залучення позивача до виконання робіт у вихідні дні 17, 18, 24, 25 січня 2009 року та виконання позивачем таких робіт. За відсутності інших доказів з урахуванням змісту розпорядження №3 доводи позивача про те, що вона працювала у неробочі дні, суд вважає доведеними. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням в у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому судом враховується те, що рішеннями судів в інших цивільних справах за позовами звільнених працівників до ПАТ КБ «Надра» встановлено обставини, які вказують на залучення відповідачем працівників банку до виконання робіт у вихідні дні в січні 2009р. на підставі Розпорядження № 3 від 06.01.2009 p. «Про впровадження нового продукту на площадках продажу». Так, рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 13.03.2014р. по справі за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Надра», рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 01.09.2014р. по справі за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Надра», рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 27.11.2012р. по справі за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Надра», рішенням Шевченківського районного від 23.05.2012р. по справі за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Надра», рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 18.04.2013р. по справі за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Надра», а також рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 30.09.2013р. по справі позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Надра», встановлено, що Розпорядження № 3 є документом, який вказує на залучення банком працівників до роботи у вихідні дні в період з 112 по 28 січня 2009р., а також направлення відповідачем працівників у відрядження на підставі вказаного розпорядження з метою його виконання. Також зазначеними рішеннями встановлено, що відповідач не здійснював обліки робіт, які виконувались на підставі розпорядження №3. Вказані рішення набрали законної сили (а.с. 46-137). Згідно ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Всупереч вимогам ч.2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці», відповідач не виконав обов'язку забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи З боку відповідача суду не було надано доказів, а відповідно, судом не було встановлено, що відповідач здійснив облік виконання позивачем робіт у вихідні дні та їх оплату під час роботи позивача у ПАТ КБ «Надра». З наказу №88-п від 13.02.2009р., яким позивача було звільнено з роботи, встановлюється, що при звільненні позивачу не було виплачено такі грошові кошти, як оплата праці за роботу у вихідні дні. Таким чином, судом встановлено, що плата за роботу у вихідні дні позивачу не була відповідачем нарахована та виплачена, чим порушено право позивача на оплату праці. Колективним договором ВАТ КБ «Надра» від 31.07.2007 р. встановлено, що відповідно до п.3.1. для працівників Банку встановлено п'ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. При цьому п.4.7. передбачено, що адміністрація зобов'язується здійснювати оплату праці працівників за роботу у святкові та дні у подвійному розмір, про що зазначається у наказі або за бажанням працівника, що працював у вихідний чи неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку у визначений ним день. В пункті 5.1.2. визначено, що при відрядження працівників: якщо датою відрядження є вихідний день, то після повернення з відрядження надається інший день відпочинку; якщо працівник спеціально відряджається для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, то йому виплачується компенсація за роботу в ці дні в розмірі, визначеному чинним законодавством України. Відповідно пункту 5.1.10. при виконанні трудових обов'язків у вихідний день: таким працівникам за згодою Сторін надається інший день відпочинку або грошова компенсація у подвійному розмірі, про що обов'язково зазначається в наказі. Згідно ч.7 ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди захищається законом. Відповідно до ст.72 КЗпП України робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно, оплата за роботу у неробочі дні входить до структури заробітної плати. Розмір оплати за роботу у неробочі дні визначений ст. 107 КЗпП України та передбачає, що робота у святковий і неробочий день (ч. 4 ст. 73) оплачується у подвійному розмірі. Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати складає додаткова заробітна плата, і є винагородою за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Належність вказаної вище суми до заробітної плати підтверджується рішенням Конституційного Суду від 15.10.2013р. № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу Законів про працю України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці». Конституційний Суд України дійшов до висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині другій ст.233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Оплата роботи у вихідні дні є законодавчою гарантією прав працівника за роботу у вихідні дні (ст.107 КЗпПУ). Судом встановлено, що незважаючи на імперативні вимоги чинного законодавства про оплату праці, відповідач не здійснив позивачу оплати роботу у вихідні дні в подвійному розмірі; інший день відпочинку теж не надавався; також не було виплачено компенсацію при звільненні. Належних та допустимих доказів, які б доводили інше, судом не встановлено. З боку відповідача не надано доказів, зокрема, визначених Колективним договором наказів, про надання позивачу інших днів відпочинку за роботу у вихідні дні в січні 2009р. або грошової компенсації у подвійному розмірі. Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012, № 4-рп/2012 «У справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу», в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Сума належної позивачу оплати праці за роботу у вихідні дні дорівнює 1 017,40 грн., виходячи з розрахунку, наданого позивачем (а.с.9). Розрахунок здійсненого відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. N 100. Згідно такого розрахунку, середньоденна заробітна плата позивача становила 127,17 грн. та визначена з урахуванням заробітної плати позивача за два повних місяці, що передували звільненню позивача. Зокрема, згідно Поточного звіту за операціями по рахунку кредитної картки з 01.12.2008р. по 28.02.2009р., який належить позивачу у ПАТ КБ «Надра», виплачена позивачу в грудні 2008р. заробітна плата дорівнювала - 2 730,55 грн. (520 + 1 369 + 841,55), а в січні 2009р. - 2 738 грн. (1 369 + 1 678,85). Середній заробіток, дорівнює 2 734,27 грн. ( 2 738 + 2 730,55 = 5 468,55 грн., 5 468,55: 2 = 2 734,27 грн.). Кількість робочих днів за останніх два повних робочих місяці перед звільненням: 23 (грудень 2008) + 20 ( січень 2009) = 43:2 = 21,5. Середньоденна заробітна плата: 2 734,27 : 21,5 = 127,17 грн./день Кількість днів у які позивачем здійснювалась робота у вихідні дні в січні 2009р. - 4 (17,18,24,25 січня 2009р.), 4 р.д. х 127,17= 508,70 грн., 508,70 х 2 ( подвійний розмір) = 1 017,40 грн. Відповідно ч. 6 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - встановлений законами та нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. За ч.1 ст.2 вказаного Закону об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. Відповідно ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Згідно зі ст. 34 даного Закону компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Судом встановлено порушення з боку відповідача права позивача на оплату праці, а саме на своєчасне отримання оплати праці за роботу у вихідні дні в сумі 1 017,40 грн. Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача суми компенсації втрати частини заробітної плати, викликаної порушенням строків її виплати за період вказаний позивачем, а саме з березня 2009р. по березень 2015р. включно. Відповідно, сума такої компенсації визначається судом в розмірі 570,76 грн. виходячи з наступного розрахунку: 56,1% ( сукупний індекс інфляції заробітної плати за відповідний період) х 1 017,40грн. (розрахунок позивача - а.с.10). Задовольняючи вимоги позивача в цій частині, суд враховує правовий висновок Верховного Суду України в Постанові від 21.05.2014р. по справі №6-43цс14, згідно якого несвоєчасно виплачена працівнику сума заробітної плати за роботу у вихідні дні підлягає індексації. Згідно ст.47 КЗпПУ власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Оплата за роботу у вихідні дні відноситься до належних працівнику грошових сум, які, згідно ст.ст.47, 116 КЗпПУ, мали бути виплачені позивачу при звільненні 13.02.2009р. Позивач була звільнена з роботи згідно наказу №88-п від 13.02.2009р. З наказу вбачається, що в ньому відсутні відомості про виплату позивачу при звільненні оплати праці за роботу в вихідні дні в січні 2009р. З Поточного звіту за операціями по рахунку належної позивачеві кредитної картки за період з 01.12.2008р. по 28.02.2009р., як зазначалось вище, вбачається, що заробітну плату позивача та інші виплати, пов'язані з роботою відповідач зараховував на картковий рахунок позивача, здійснюючи безготівкові виплати. Судом встановлено, що Поточний звіт не містить відомостей про те, що при звільненні позивачу 13.02.2009р. відповідачем було виплачено - оплату праці за роботу у вихідні дні ( заробітну плату). Доказів іншого відповідачем також не надано. Отже з дослідженим судом доказів встановлено, що при звільненні позивача з роботи у лютому 2009р. відповідачем не здійснено виплату належної позивачеві оплати за роботу у вихідні дні. На час розгляду справи відповідач таку виплату теж не здійснив та не надав доказів виплати позивачу оплати праці за роботу у вихідні дні в січні 2009р. Відповідно, права позивача відповідачем не поновлені, а порушення права не припинене. З урахуванням встановлених судом обставин справи, на підставі наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплаті оплати праці за роботу в вихідні дні в січні 2009р. Такі вимоги визнаються судом обгрунтованими. До спірних правовідносин підлягає застосуванню ч.ч. 1,2 ст. 117 КЗпП України. Згідно з частиною першою статті 117 КЗпПУ в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Суд приходить до висновку, що невиплата відповідачем позивачу оплати праці за роботу у вихідні дні здійснена з вини відповідача, який не виконав імперативних вимог ст.30 Закону України «Про оплату праці», згідно якої власник або уповноважений ним орган зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Таке порушення з боку відповідача потягнуло за собою порушення права позивача на оплату праці. Відповідно Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 24.12.1999, № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпПУ стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Суд вважає за можливе стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки у розрахунку за період з дня звільнення позивача 13.02.2009р. по 04.06.2015р., а також суму компенсації позивачеві втрати частини заробітної плати внаслідок порушення строків її виплати з березня 2009р. по березень 2015р. включно, оскільки відповідно постанови Правління НБУ від 04.06.2015 р. № 356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ КБ «Надра» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.06.2015 р. №113 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «НАДРА» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», в зв"язку з чим розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «НАДРА». Згідно п.4 ч.2 ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня призначення уповноваженої особи Фонду припиняється нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку, а також не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку. Суму середнього заробітку за період з 13.02.2009р. по 04.06.2015р. суд визначає в розмірі 200 801,43 грн. виходячи з того, що середньоденний заробіток позивача дорівнює 127,17 грн., а кількість робочих днів за вказаний період - 1 579 днів (2009 - 221; 2010 - 251;2011 - 250; 2012 - 251; 2013 - 251; 2014 - 251; 2015 (з 01.01.2015 по 04.06.2015) - 104), 1579 х 127,17 = 200 801,43 грн. Суд не погоджується з доводами відповідача про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з тих підстав, що постановою Правління НБУ від 05.02.2015р. ПАТ КБ «Надра» було віднесено до категорії неплатоспроможних та розпочато з 06.02.2015р. процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації, яка тривала в ПАТ КБ «Надра» 06.02.2015р. по 05.06.2015р., а тому діяли обмеження, встановлені ч.5 ст.36 Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", які унеможливлювали стягнення з відповідача грошових коштів в цей період. Грошові кошти, стягнення яких вимагає позивач, пов'язані з оплатою праці, належать до заробітної плати, витікають з трудових відносин, а тому, відповідно п.3 ч.6 ст.36 того ж Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю працівників банку. Оплата за роботу у неробочі дні (ст.107 КЗпПУ), сума компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок порушення строків її виплати ( ст.95 КЗпП України), середній заробіток за час затримки розрахунку ( ст.117 КЗпП України), входять до структури заробітної плати. Відповідно ст.2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входять основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Конституційний Суд України від 15.10.2013р. № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" вказав на те, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині другій ст.233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат". Оплата за роботу у неробочі дні, сума компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок порушення строків її виплати, середній заробіток за час затримки розрахунку, належать до виплат, на отримання яких позивач має право згідно до умов трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством - ст.ст.105,107, 117 КЗпП України. Виплати, стягнення яких вимагає позивач та виплата яких передбачена ст.ст.95,107,117 КЗпП України, не належить до виплат, передбачених п.1,2,3 ч.5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Тобто до таких виплат, як неустойки ( штрафів, пені), інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами, а також до виплат, до яких не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань. Передбачений ст.117 КЗпП України середній заробіток входить до структури заробітної плати, оскільки ст.117 КЗпП України структурно віднесена до розділу VII «Оплата праці» вказаного Кодексу. За змістом стст.116,117 КЗпП України, за своєю сутністю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не належить до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується розмірі середнього заробітку. Саме до цього зводиться правовий висновок Верховного Суду України в Постанові від 03.10.2012р. у справі № 6-109цс12. Виплати, стягнення яких вимагає позивач передбачені нормами трудового, а не цивільного законодавства, оскільки виникають з трудових, а не цивільно-правових правовідносин. Грошові кошти, стягнення яких вимагає позивач, не належать до сум інфляційних збитків, передбачених нормами цивільного законодавства, а також до виплат, пов"язаних з виконанням грошових зобов'язань, про якій йдеться в п.3 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Обмеження, передбачені п.1,2,3 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» стосуються цивільно-правових відносин та зобов'язань, які в першу чергу виникають у сфері банківських вкладів, як це слідує зі ст.1 згаданого Закону. Правовідносини у сфері банківських вкладів регулюються нормами ст.ст.1058-1065 ЦК України та не стосуються трудових відносин. В той же час, спір між сторонами виник у сфері трудових відносин, оплати праці, а не з приводу банківських вкладів. Суд враховує правовий висновок Верховний Суд України в Постанові від 21.05.2014р. у справі у справі № 6-43цс14, згідно якої цивільна відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов'язання не застосовується до трудових відносин, які виникли у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні працівника з роботи та несвоєчасною виплатою заробітної плати, оскільки такі відносини врегульовані нормами трудового права. Оскільки між сторонами спір виник з приводу порушення законодавства про оплату праці з підстав, передбачених ст. ст. 116, 117 КЗпП України, суд приходить до висновку, що дія обмежень, передбачених п.3 ч.5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", не поширюється на спірні правовідносини та на вимоги про виплату оплати праці за роботу в вихідні дні, компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок порушення строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Посилання відповідача на п.2 ч.5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", суд вважає необгрунтованим також з тих підстав, що вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, зокрема, нормативно-правових актів, що регулюють трудові відносини. А тому його норми не можуть бути мотивом для відмови в позові. Вони можуть бути лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами та посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень, заходів, спрямованих на примусове стягнення - виконання рішення суду стосовно окремої категорії боржників, які підпадають під дію його положень. Саме до такого розуміння законодавчих норм, пов"язаних із застосуванням мораторію або інших обмежень, пов"язаних зі стягненням, дійшов Верховний Суду України в Постанові від 28.05.2015р. у справі № 6-57цс15. Введення у ПАТ КБ "Надра" тимчасової адміністрації та неможливість, в з"язку з цим, здійснення примусового стягнення з банку, стосується стадії виконання рішення суду, однак не обмежує суд в можливості вирішувати трудовий спір, застосовувати норми права, які регулюють трудові правовідносини, приймати по справі рішення, яке підлягатиме виконанню після усунення обставини, що зумовлюють неможливість примусового виконання рішення суду, яким вирішено спір. Суд також враховує, що згідно статті 5 частини ІІ "Конвенції № 174 Міжнародної організації праці 1992 року про захист вимог працівників у випадку неплатоспроможності роботодавця", яка була ратифікована Україною 19.10.2005р. у випадку неплатоспроможності роботодавця вимоги працівника, які випливають із трудових відносин захищаються за допомогою привілею так, що їх задовольняють за рахунок активів неплатоспроможного роботодавця до того, як непривілейованим кредиторам може бути виплачена їхня частина. Згідно абз.3 п.3 Розділу ІІІ Порядку обчислення заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995, № 100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Як встановлюється зі змісту Поточного звіту за операціями по рахунку з кредитної картки по належному позивачу рахунку в ПАТ КБ "Надра" з 01.12.2008р. по 28.02.2009р. заробітна плата та інші виплати позивачу з боку відповідача здійснювались саме на рахунок № 79150991. З наданих позивачем та перевірених судом розрахунків стягуваних сум, встановлюється, що їх обчислення здійснене шляхом включення в розрахунок сум в тому розмірі, в якому вони були виплачені, а не в тому розмірі, в якому вони були нараховані. Зокрема, в грудні 2008р. в якості заробітної плати позивачу було виплачено - 2 730,55 грн. (520 + 1 369 + 841,55), а в січні 2009р. - 2 738 грн. (1 369 + 1 678,85). Таким чином, обчислення стягуваних з відповідача сум ( оплати праці за роботу в вихідні дні, компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок порушення строків її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку) здійснено судом з використанням сум, з яких вже було утримано податки. З цих підстав суд не зазначає в рішення про стягнення з відповідача грошових сум без утримання податків та зборів. За змістом ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач надав суду належні та допустимі докази, довів суду їх переконливість, а також довів обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог. Відповідач доводів Позивача не спростував та не довів суду переконливості своїх заперечень на позов. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини на підставі наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також належність, допустимість, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про стягнення не нарахованої та не виплаченої додаткової заробітної плати - оплати праці за роботу в вихідні дні, компенсації втрати частини заробітної плати в зв"язку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає задоволенню частково (не по день винесення рішення, а по день відкликання банківської ліцензії та прийняття рішення про ліквідацію банку. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України та Законом України «Про судовий збір». Враховуючи наведене,

Outcome: partial