Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

У червні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ДП ТОВ "НІКЮТАС" про визнання договору оренди землі недійсним. У позові зазначила, що вона є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,49 га, кадастровий номер 4825783200:02:000:0051, розташованої в межах території Широківської (колишньої Новопетрівської) сільської ради Снігурівського району Миколаївської області. На вказану земельну ділянку вона раніше укладала з відповідачем в серпні 2012 року договір оренди строком на 5 років. Проте у 2017 року їй стало відомо, що належну їй вищевказану земельну ділянку відповідач використовує без її відома на підставі договору оренди землі від 18 липня 2016 року зі строком дії 10 років, який зареєстровано державним реєстратором Березнегуватської районної державної адміністрації Миколаївської області. Посилаючись на те, що вказаний договір оренди землі від 18 липня 2016 року з ДП ТОВ "НІКЮТАС" вона не підписувала, договір не відповідає її внутрішній волі, просить визнати його недійсним та зобов"язати державного реєстратора Березнегуватської районної державної адміністрації Миколаївської області скасувати запис про інше речове право № 16122213 - право оренди земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У липні 2019 року відповідач ДП ТОВ "НІКЮТАС" подало зустрічний позов до [PERSON] про визнання дійсним договору оренди землі від 18 липня 2016 року. В обґрунтування позовних вимог посилаються на отримання [PERSON] орендної плати за користування її земельною ділянкою, зокрема отримання грошових коштів за 2016 рік, що свідчить про вчинення дій, спрямованих на схвалення та виконання нею умов спірного договору оренди, що відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України, є підставою визнання його судом дійсним. Ухвалою суду від 21 жовтня 2019 року позови об"єднано в одне провадження. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги за первісним позовом підтримав, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Зауважив, що про відсутність волевиявлення позивача на укладення договору оренди землі свідчить висновок експерта, згідно з яким підпис у акті-приймання земельної ділянки, який є невід"ємною частиною договору оренди, позивачу не належить. Крім того, спірний договір оренди між сторонами зареєстрований у період дії попереднього договору, що, на думку представника позивача, суперечить вимогам закону та є підставою для визнання договору недійним. Представник відповідача позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні, зустрічний позов підтримала і просила задовольнити. Дослідивши докази по справі, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 3,49 га, кадастровий номер 4825783200:02:000:0051, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована в межах території Широківської (колишньої Новопетрівської) сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 597896, виданого Снігурівською райдержадміністрацією 14 лютого 2007 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010702300053 (а.с. 8). Сторони не заперечують, що 01 серпня 2012 року між ними було укладено договір оренди землі №167, відповідно до якого позивач [PERSON] передала в оренду відповідачу ТОВ "НікЮтас" належну їй вище вказану земельну ділянку строком на 5 років (а.с.13-15). 18 липня 2016 року, під час дії зазначеного договору, сторони уклали новий договір оренди тієї ж земельної ділянки, на інших умовах, строком на 10 років (а.с.9-10). 24 серпня 2016 року на підставі даного договору державним реєстратором Березнегуватської районної державної адміністрації Миколаївської області Гавою І.В. за № 16122213 зареєстровано право оренди за ДП ТОВ "НІКЮТАС", про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо об"єкта нерухомого майна № 66854197 від 28.08.2016 р. (а.с.12). В силу ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків. Відповідно до положень ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним - ст.204 ЦК України. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі і сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом - ч.1 ст.205 ЦК України. За нормою ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі, скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Відповідно до ст.13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально - ст.14 Закону України "Про оренду землі" (далі -Закон). Згідно ст.17 Закону об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. За клопотанням позивачки, у справі була призначена почеркознавча експертиза на предмет відповідності її підпису у спірному договорі оренди землі. Так, як слідує з висновку експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Соколовської В.В. № 7 від 19 лютого 2020 року, за результатами судової почеркознавчої експертизи встановлено, що підписи зліва від записів " [PERSON] " на трьох екземплярах договорів оренди землі від 18 липня 2016 року, укладених між [PERSON] та ДП ТОВ "НІКЮТАС", виконані [PERSON] (а.с.113-122). Тобто, підписанням зазначеного договору оренди від 18 липня 2016 року, позивачка підтвердила наявність свого волевиявлення на продовження орендних правовідносин із ДП ТОВ "НІКЮТАС". Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивачка не довела у судовому засіданні належними доказами, що не мала волевиявлення на укладення договору оренди земельної ділянки від 18 липня 2016 року з ДП ТОВ "НІКЮТАС", а права на захист яких вона звернулася до суду порушені відповідачем, а також позивач не довела факт порушення її прав державним реєстратором. Той факт, що позивач не підписувала акт приймання - передачі земельної ділянки, який є невід"ємною частиною договору оренди земельної ділянки від 18 липня 2016 року, що підтверджено висновком експерта №7 від 19.02.2020 року, не свідчить про відсутність її волевиявлення на укладення договору, оскільки складання такого акта лише підтверджує виконання умов договору орендодавцем щодо передачі земельної ділянки в користування орендаря. Питання неправомірності використання земельної ділянки орендарем з часу підписання оспорюваного договору позивачем не ставилося. Також, твердження позивача щодо неправомірних дії відповідача з укладення і державної реєстрації оспорюваного договору до закінчення строку дії попереднього, є необґрунтованим, виходячи з наступного. Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Добровільно уклавши оспорюваний договір з відповідачем, у користуванні якого на час укладення оспорюваного договору оренди землі перебувала земельна ділянка, позивач звернулася до суду, вбачаючи в таких діях порушення своїх прав. Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Оскільки встановлено та підтверджено висновком експерта, що позивач мала волеявлення на укладення договору оренди землі від 18 липня 2016 року, то укладання такого договору до закінчення дії попереднього договору оренди між тими ж сторонами від 01 серпня 2012 року лише свідчить про те, що сторони домовилися про продовження орендних відносин на інших умовах, що не порушує прав прав позивача та не суперечить вимогам закону. За таких обставин, суд вважає за необхідне залишити позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] про визнання договору оренди земельної ділянки та скасування реєстраційного запису, без задоволення за їх необґрунтованості та недоведеності. Що стосується вимог за зустрічним позовом ДП ТОВ "НІКЮТАС" про визнання дійсним спірного договору оренди земельної ділянки від 18 липня 2016 року, суд вважає, що вони також не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, ДП ТОВ "НІКЮТАС" звернувшись до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору оренди земельної ділянки, тобто, оспорюваного правочину по первинному позову, як на підставу нормативного обґрунтування правомірності заявлених позовних вимог послалось на ч. 2 ст. 218 ЦК України, якою передбачено, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Однак, як встановлено судом, оспорюваний правочин був вчинений у встановлений законом спосіб, тобто письмово, а не усно, підписаний сторонами та пройшов державну реєстрацію, а тому не має достатніх законних підстав застосовувати вищевказану статтю для визнання оспорюваного правочину дійсним, оскільки строк його дії на час розгляду справи в суді ще не закінчився. Відмовляючи в задоволенні первинного та зустрічного позовів, суд відповідно і не стягує з сторін судові витрати.

Outcome: dismissed