Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, треті особи: Київська міська митниця ДФС, правонаступником якої є Київська митниця Держмитслужби, Київська місцева прокуратура № 9, про стягнення з Державного бюджету України на його користь в якості відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 24.06.2020, 44500,00 грн. відшкодування майнової шкоди та 231427,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач зазначив, що у період з січня 2015 року по лютий 2019 року внаслідок неправомірних дій посадових осіб Київської міської митниці ДФС, Солом`янського РУ ГУМВС України в місті Києві, прокуратури Солом`янського району міста Києва, Солом`янського районного суду міста Києва незаконно був двічі притягнутий до адміністративної відповідальності: за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 483 Митного кодексу України та за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-7 КУпАП. Позивач стверджував, що впродовж майже чотирьох років був вимушений у судах доводити невинуватість у вчиненні зазначених адміністративних правопорушень, вступати у відносини з митними органами, органами прокуратури та органами досудового розслідування, де неодноразово надавав пояснення, допитувався, спілкуватися з адвокатами, брати участь у судових засіданнях, вступати у відносини з органами державної виконавчої служби у зв`язку з примусовим виконанням накладеного на нього адміністративного стягнення. Це завдало йому душевних страждань та переживань, порушило його нормальну життєдіяльність, вплинуло на відносини на роботі в трудовому колективі та з керівництвом, та у сім`ї, призвело до інших моральних втрат, пов`язаних з негативним впливом на його ділову репутацію, а також призвело до фінансових витрат, зокрема, пов`язаних з наданням правової допомоги. Оскільки, справи про адміністративні правопорушення щодо позивача були закриті у судовому порядку у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, позивач звернувся до суду з даним позовом про відшкодування завданої йому шкоди. Ухвалою судді від 06.06.2019 у справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами позовного (загального) провадження. 17.02.2020 представник третьої особи Київської митниці Держмитслужби направив на адресу суду свої пояснення, відповідно до яких просив відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що вимоги позову є необґрунтованими та недоведеними. 25.06.2020 позивач направив на адресу суду відповідь на пояснення третьої особи Київської митниці Держмитслужби, в яких зазначив, що пояснення третьої особи зводяться фактично до перегляду обставин справ, предметом розгляду яких було встановлення невинуватості позивача у вчиненні адміністративних правопорушень, проте це суперечить нормам закону, зокрема, ст. ст. 18, 82 ЦПК України. 17.07.2020 представник Київської митниці Держмитслужби подав до суду заяву, в якій заперечував проти заяви про збільшення позовних вимог. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги позову підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача ДКС України в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі. Відзив на позовну заяву не направив. Представник Київської митниці Держмитслужби в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник прокуратура міста Києва в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі. Пояснень своїх на позовну заяву до суду не направив. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 24.11.2014 через пункт пропуску "Шегині" митного поста "Мостиська" Львівської митниці на митну територію України з Німеччини, на транспортному засобі за реєстраційними номерами CE3394BE/CE3297XT був ввезений легковий автомобіль "Mercedes-Benz S500 4 Matic", номер кузова № [NUMBER] , білого кольору, 2014 року випуску, заявленою вартістю 93500,00 євро. Ввезення на митну територію України зазначеного транспортного засобу, а також дії з його митного оформлення здійснювались від імені [PERSON] . Зазначені обставини стали підставою для здійснення по відношенню до [PERSON] двох справ про притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення ч. 1 ст. 483 Митного кодексу України, а також за ч. 1 ст. 172-7 КУпАП. З матеріалів позову вбачається, що [PERSON] стверджував, про те що він не здійснював жодних дій, спрямованих на переміщення через митний кордон України та митне оформлення зазначеного автомобіля "Mercedes-Benz S500 4 Matic", а також не підписував будь-яких документів, пов`язаних з митним оформленням даного вантажу, а підписи від його імені на документах, що подавалися до митних органів, є підробленими Так, уповноваженою особою Київської міської митниці ДФС був складений протокол від 02.01.2015 № 0001/10000/15 про порушення митних правил, в якому стверджувалось, що при оформленні ввезення на митну територію України транспортного засобу "Mercedes-Benz S500 4 Matic" [PERSON] скористався пільгами по звільненню від оподаткування митними платежами, що передбачені п.п. «б» п. 11 ч. 10 ст. 374 МК України (в редакції від 26.10.2014), адже за цією нормою при ввезенні (пересиланні) на митну територію України громадянами звільняються від оподаткування митними платежами товари, що класифікуються в одній із товарних позицій 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД (у кількості однієї одиниці за кожною товарною позицією), що ввозяться працівниками дипломатичної служби, які перебували за кордоном у довготермінових відрядженнях або проходили дипломатичну службу строком не менше одного року та повертаються в Україну, за умови, що: а) працівник дипломатичної служби є власником цих товарів; б) товари були придбані працівником дипломатичної служби в межах строку відрядження або проходження дипломатичної служби, що підтверджується відповідним наказом Міністерства закордонних справ України; в) сукупна вартість товарів не перевищує 50 відсотків від суми, що виплачується працівнику дипломатичної служби у зв`язку з перебуванням у довготерміновому відрядженні або проходженням дипломатичної служби за кордоном та підтверджується документами в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Крім того, за твердженням посадової особи митного органу, [PERSON] для оформлення переміщення товару через митний кордон України подав митному органу в якості підстави для переміщення товару із застосуванням пільг щодо сплати митних платежів підроблені документи чи документи, одержані незаконним шляхом, що має ознаки порушення митних правил, передбачених ч. 1 ст. 483 Митного кодексу України, за що передбачена адміністративна відповідальність. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 15.05.2015 у справі № 760/9367/15-п [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.483 МК України, та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 100 відсотків вартості товару, що становить 2148461,36 грн., з конфіскацією безпосередніх предметів порушення митних правил, які вилучені згідно протоколу від 21.01.2015, - автомобіля Mercedes-Benz S500 4 Matic, кузов № [NUMBER] . Постановою Апеляційного суду міста Києва від 23.12.2015 вищевказану постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 15.05.2015 у справі № 760/9367/15-п - скасовано, протокол про порушення митних правил, складений уповноваженою особою Київської міської митниці ДФС України 02.01.2015 відносно [PERSON] , та матеріали перевірки було повернуто до Київської міської митниці ДФС для належного оформлення. У лютому 2016 року матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за порушення митних правил передбачених ч. 1 ст. 483 Митного кодексу України, надійшли до Солом`янського районного суду м. Києва вдруге. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 29.03.2016 у справі №760/9367/15-п матеріали адміністративної справи про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ч. 1 ст. 483 МК України повернуто до Київської міської митниці ДФС для доопрацювання вдруге. У липні 2016 року до Солом`янського районного суду міста Києва після доопрацювання матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за порушення митних правил передбачених ч. 1 ст. 483 Митного кодексу України, надійшли втретє. В подальшому постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 08.07.2016 у справі №760/9367/15-п [PERSON] визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ч. 1 ст. 483 Митного кодексу України. Водночас, провадження в справі про притягнення [PERSON] до відповідальності за вчинення порушення митних правил, передбачених ч. 1 ст. 483 Митного кодексу України, закрив у зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Однак, у серпні 2018 року постанова Солом`янського районного суд міста Києва від 08.07.2016 у справі №760/9367/15-п стала предметом перегляду за нововиявленими обставинами. Під час перегляду справи за нововиявленими обставинами суд встановив, що за даними Державної прикордонної служби України ЗРУ Мостинський прикордонний загін у період митного оформлення [PERSON] на території пункту пропуску "Шегині" не перебував, перепустка йому не видавалася; підписи на документах, що подані митному органу для митного оформлення автомобіля "Mercedes-Benz S500 4 Matic", кузов № [NUMBER] , виконані не [PERSON] , а іншою особою (підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи документів за № 778/тдд від 15.09.2017, проведеної Київським міським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України в рамках кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 12015100090000642 від 24.01.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 КК України); довіреності на представництво інтересів [PERSON] іншою особо. митні документи не містять; транспортний засіб "Mercedes-Benz S500 4 Matic", кузов № [NUMBER] , належить на праві власності фірмі [PERSON] , а не [PERSON] , фірма [PERSON] договір купівлі-продажу зазначеного транспортного засобу з [PERSON] не укладала, згідно з ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 09.12.2016 у справі №760/21064/16-к зазначений транспортний засіб належав його власнику [PERSON] ; [PERSON] не був власником вказаного транспортного засобу та, відповідно, не здійснював дії щодо його переміщення через митний кордон України. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.08.2018 у справі №760/9367/15-п постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 08.07.2016 про визнання винним [PERSON] у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ч. 1 ст. 483 Митного кодексу України та закриття провадження у зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення, скасовано, закрито провадження відносно [PERSON] у справі про порушення митних правил, передбачених ч.1 ст. 483 Митного кодексу України, за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення. Постанова набрала законної сили. Крім того, обставини пов`язані з ввезенням на митну територію України транспортного засобу "Mercedes-Benz S500 4 Matic", номер кузова № [NUMBER] , та його розмитнення в пільговому режимі стали підставою для притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-7 КУпАП. Так, у грудні 2015 року до Солом`янського районного суду м. Києва з прокуратури Солом`янського району міста Києва надійшли матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності посадової особи - радника по посаді начальника відділу підготовки кадрів та планування Департаменту менеджменту персоналу Міністерства закордонних справ України [PERSON] , [INFO] , за вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою статті 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 13.01.2016 у справі № 760/21995/15-п, адміністративний матеріал про притягнення до адміністративної відповідальності посадову особу - радника по посаді начальника відділу підготовки кадрів та планування Департаменту менеджменту персоналу Міністерства закордонних справ України [PERSON] , [INFO] , повернуто до прокуратури Солом`янського району міста Києва, для доопрацювання та належного оформлення. Відповідно до постанови Солом`янського районний суд міста Києва від 13.07.2016 у справі № 760/21995/15-п позивача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-7 КУпАП, та закрито провадження в справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. У лютому 2019 року постанова Солом`янського районного суд міста Києва від 13.07.2016 у справі № 760/21995/15-п стала предметом перегляду за нововиявленими обставинами. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.02.2019 у справі № 760/21995/15-п скасовано вищевказану постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 13.07.2016, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 172-7 КУпАП - закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Постанова набрала законної сили. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, обставини, встановлені вказаними рішеннями судів не підлягають доказуванню. Позивач стверджував, що за час оскарження притягнення його до адміністративної відповідальності, був вимушений звертатися за наданням професійної правничої допомоги яку йому надавали адвокати Адвокатського об`єднання "АЛЬЯНС КОНСАЛТИНГ ГРУП", що призвело до фінансових витрат у розмірі 44500,00 грн. На підтвердження цих обставин позивач надав суду договір про надання правової допомоги АО №27/17 від 07.04.2017 з додатковими угодами №№ 1, 2 та актом виконаних робіт, договір про надання правової допомоги АО №09/18 від 02.04.2018 з додатковими угодами №№1, 2, 3, 4, актом виконаних робіт, банківські виписки та квитанції про сплату за надання правової допомоги. Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок: незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яку в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, складання постанови про накладення адміністративного стягнення, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 569/1799/16-ц, провадження № 61-19000сво18. Крім того, відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», в наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема: суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. Аналізуючи вказані положення закону, суд вважає, що позивачем доведено факт завдання йому матеріальної та моральної шкоди провадженням у справах про адміністративні правопорушення щодо нього. Разом з тим, ст.16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (п. 1, п. 4 ч. 2 ст. 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Під неналежними відповідачами слід розуміти таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ч. 1 ст. 33 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі та її розгляду). Згідно ч.ч 1, 2, 3 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Оскільки такого клопотання подано не було, суд позбавлений можливості замінити неналежного відповідача на належного за власною ініціативою, враховуючи принцип диспозитивності. Системний аналіз наведених вище положень Кодексу та змісту позову, дає підстави для висновку, що ДКС України є неналежним відповідачем по даній справі, в даному випадку відповідачами мають бути відповідні органи, незаконними рішеннями яких було завдано шкоду позивачу. Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України. кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення відповідачем ДКС України прав позивача, тому в задоволенні позову слід відмовити. Роз`яснити позивачу право звернення до суду з позовом до відповідних органів державної влади якими було завдано шкоду. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed