Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

Позивач вернувся з позовом в суд та просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 31.03.1993 року, видане державним нотаріусом Стебницької державної нотаріальної контори за № 459 на імя [PERSON] на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: м. Стебник, вул. Гіркиня, 6 та визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими спорудами у м. Стебнику по вул. Гіркиня, 6, що був укладений 12.05.1993 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Стебницької державної нотаріальної контори за № 567; визнати за ним [PERSON] (ід.н. [NUMBER]) право власності на ? ідеальну частину житлового будинку (літ.«А-І»), загальною площею 54,3 кв.м. в т.ч. житловою - 21,0 кв.м., з належними до нього господарськими спорудами по вул. Гіркиня, 6 ум.Стебнику Львівської області в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер 09.07.2012 року. В обґрунтування позову посилається на те, що його дідові - [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого 25 червня 1982 року виконкомом Стебницької міської ради народних депутатів, зареєстрованого в Дрогобицькому МБТІ за № 1217, належав житловий будинок № 6 по вул. Тимошенка (тепер - вул. Гіркиня) у м. Стебнику Львівської області. 04 червня 1991 року його дідо помер. Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому вказане вище нерухоме майно. Спадкоємцями цього майна були його дружина - [PERSON] та двоє синів: його батько - [PERSON] та його брат - відповідач по справі - [PERSON], які спадщину прийняли фактично (в порядку, визначеному ст. 549 ЦК УРСР), однак в нотаріальному порядку не оформили своїх спадкових прав. Коли 04.10.1998 року померла його бабця - [PERSON], спадкоємцями спірного нерухомого майна мали стати її сини, тобто його батько - [PERSON] та відповідач [PERSON] - по 1/6 частині від частки, що належала їхній матері, а відтак - по ? ідеальній частині кожному від цілого будинку. Відповідно, коли помер його батько - [PERSON], який до дня смерті (09.07.2012 року) був зареєстрований і проживав в [INFO], відкрилась спадщина на належну йому ? ідеальну частину вказаного вище житлового будинку, яку він фактично успадкував після смерті свого батька та матері. В свою чергу він, у відповідності до вимог ст. 1268 ЦК України, проживаючи та будучи зареєстрованим разом із спадкодавцем (своїм батьком) на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України не заявив про відмову від неї. Після смерті батька він неодноразово звертався до відповідача з тим, щоб оформити документи на спадковий будинок, однак останній весь час відтягував вирішення цього питання, мотивуючи тим, що, крім будинкової книги, більше немає ніяких правовстановлюючих документів на будинок. В той же час, відповідач [PERSON] запропонував йому виписатись з будинку, на що він не погодився. І лише в січні 2016 року, коли відповідач на його вимогу надав йому будинкову книгу, із запису в ній (печатки на останній сторінці) він довідався про те, що [PERSON], з 1993 року на підставі договору дарування, є одноособовим власником цього будинку. До цього часу, він цілком довіряючи своєму дядькові - відповідачу, вважав, що має повне та беззаперечне право на ? ідеальну частину спадкового майна, що залишилась після смерті його діда, баби та батька і є лише необхідність документально оформити це право. Він звернувся до відповідача з питанням про те, яким же чином він зміг заволодіти будинком та приховував цей факт протягом 23 років від родини, в тому числі і від свого рідного брата та від нього. У відповідь. відповідач в грубій формі повідомив його, що будинок лише його і він йому його не віддасть. Зрозумівши, що відповідач незаконно заволодів частиною його майна, яке належить йому по праву спадкування, він звернувся за юридичною допомогою, та з відповіді, наданої адвокату на його запит в КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» від 02.03.2016 року, дізнався, що після смерті в 1991 році його діда [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.03.1993 року № 459 його бабця - [PERSON], стала власницею спірного житлового будинку, одноосібно успадкувавши це майно після смерті свого чоловіка. Однак, крім неї, дружини, спадкоємцями після смерті [PERSON], були і його діти - [PERSON] (відповідач) та [PERSON] (його батько), які були зареєстровані в будинку і проживали там від народження, а відтак, отримали право на спадщину фактично, хоча і не зареєстрували своїх спадкових прав. Йому достеменно відомо, що його батько - [PERSON] не відмовлявся від своєї частки у спадщині шляхом подання письмової заяви про це, а тому фактично успадкував 1/3 ідеальну частину спірного житлового будинку після смерті батька. Відповідно, [PERSON] незаконно успадкувала цілий житловий будинок № 6 по вул. Гіркиня у м. Стебнику, не вказавши про наявність інших спадкоємців, а пізніше незаконно відчужила його шляхом укладення договору дарування своєму сину - [PERSON]. Відповідач, довгий час приховуючи факт отримання у власність в 1993 році незаконним шляхом спірного житлового будинку, не реєстрував своє право в єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно, а вчинив таку дію лише 06.12.2011 року, як це вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 31.03.1993 року № 459, видане на імя [PERSON] та договір дарування, укладений 12.05.1993 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений Стебницькою держнотконторою за № 567, є недійсними і не можуть бути залишені в силі. Не перевіривши наявність інших спадкоємців, в тому числі і тих, які спадщину прийняли фактично, державний нотаріус незаконно видав на імя [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом від 31.03.1993 року за № 459. Внаслідок обману [PERSON] на своє імя отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок (літ.«А-І»), загальною площею 54,3 кв.м., в тому числі житловою - 21,0 кв.м., з належними до нього господарськими спорудами по вул. Гіркиня, 6, у м.Стебнику Львівської області, а через півтора місяця подарувала цей будинок відповідачу, то вказані угоди не відповідають вимогам закону і є недійсними з моменту їх укладення. Під час розгляду даної справи третя особа, яка завила самостійні вимоги [PERSON] подала суду позовну заяву до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. В обгрутування позову посилається на те, що оскільки вона також є спадкоємицею майна, яке є предметом спору в даній справі - будинку № 6 по вул. Гіркиня у м. Стебнику Львівської області, після смерті її чоловіка - [PERSON], тому, згідно до ст. 34 ЦПК України, має право брати участь у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Так, 09 липня 2012 року помер її чоловік - [PERSON], з яким вона перебувала у шлюбі з 12.12.1968 року і до дня його смерті. вона проживала і була зареєстрована разом з ним за однією адресою. Відповідно, коли після його смерті відкрилась спадщина на належне йому за законом майно, вона прийняла її фактично, хоча і не оформила своїх спадкових прав в нотаріальному порядку, водночас не заявляла про відмову від спадщини. Згідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Вважає, що до складу спадкового майна, яке належало її чоловіку, входить ? ідеальна частина житлового будинку № 6 з належними до нього господарськими спорудами по вул. Гіркиня у м. Стебнику Львівської області. ? ідеальну частину цього будинку він успадкував після смерті своїх батьків - [PERSON] (помер 04 червня 1991 року) та [PERSON] (померла 04.10.1998 року). Її чоловік не звертався до нотаріуса з метою подання заяви про прийняття спадщини, однак прийняв її фактично, з підстав, визначених ст. 549 ЦК УРСР, оскільки був зареєстрованим разом із батьками та, крім цього, вступив в управління та володіння спадковим майном на момент відкриття спадщини після смерті кожного з них. Відповідно, вона, поряд з позивачем [PERSON] - її сином, також є спадкоємцем першої черги за законом, а відтак має право на спадкування ? ідеальної частини житлового будинку (літ.«А-І»), загальною площею 54,3 кв.м., в тому числі житловою - 21,0 кв.м., з належними до нього господарськими спорудами по вул. Гіркиня, 6 ум.Стебнику Львівської області. Вона повністю погоджується з позовними вимогами свого сина - [PERSON] щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.03.1993 року № 459, виданого на імя [PERSON] та визнання недійсним договору дарування житлового будинку з господарськими спорудами у м. Стебнику по вул. Гіркиня, 6, що був укладений 12.05.1993 року між [PERSON] та [PERSON] № 567. Вважає, що вказані правочини мають бути визнані судом недійсними з підстав викладених в позовній заяві, так як внаслідок обману [PERSON] заволоділа спадковим майном, яке належало за законом її чоловіку, після чого незаконно розпорядилась ним шляхом укладення вказаного вище договору дарування. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] повністю підтримали позовні вимоги, які викладені в позовній заяві. Позивач [PERSON] надав суду пояснення, що він проживав на день смерті йога діда [PERSON] 1991 року, за іншої адресою по вул. Задвірна, 13 разом із дружиною. Вважає що свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видано у 1993 році на ім?я [PERSON] є недійсним, оскільки спадщину мав прийняти його батько. Батько на момент смерті проживав також за адресою м. Стебник вул. Задвірна, 13. Хоча він та його батько були на той час зареєстровані у [INFO]. Стверджує, що його батько доглядав за будинком, у якому був прописаний, а тому вважає, що він ступив у фактичне володіння цим майном. Однак будь яких доказів, у тому числі й документальних суду не може надати. Також відзначив, що у будинку по вул. Гіркиня, 6 він проживав до 1977 року, він не звертався до нотаріальної контори чи суду з приводу оформлення права на спадщину, поновлення строків на прийняття спадщини. При цьому не міг пояснити, причини поважності причин пропуску строків на прийняття спадщини. Про те, що спірний будинок належить [PERSON], він довідався тільки в січні 2016 року, коли отримав будинкову книгу. Вважає, що [PERSON] приховала факт наявності інших спадкоємців, коли у 1993 році оформляла спадщину, а відтак стверджує про не дійсність свідоцтва про право на спадщину. Його батько та він з 1991 року не звертались до суду щодо прийняття спадщини, поновлення строку на прийняття спадщини, усунення перешкод у користуванні майном. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] відзначила, що згідно ЦК України 2004 року її довірителя можна вважати таким що прийняв спірне спадкове майно так як офіційно не відмовився від нього. [PERSON] шляхом обману заволоділа спірним спадковим майном, а тому позов є підставним і підлягає до задоволення. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечили проти позовних вимог з підстав, які викладені в письмовому запереченні. Зокрема відповідач [PERSON] суду пояснив, що сімя [PERSON] проживала у спірному будинку з 1971 року по 1977 рік. Всі родичі знали, що після смерті [PERSON] він ходив до нотаріуса і на нього переписали все спірне майно. Після смерті батька він особисто доглядав за матір?ю, всі послуги за утримання будинку він сплачував сам. Його покійний брат знав про всі договори, які були укладені по будинку і претензій не мав. Позивач тривалий час не проживав у спірному будинку. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] відзначив, що позивач та третя особа [PERSON] визнали той факт, що не проживали у спірному будинку з 1977 року, не звертались в нотаріальну кантору чи будь-які інші установи з метою прийняття у спадок спірного майна, та взагалі не подали суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували підставність позовних вимог. Третя особа, яка заявила самостійні вимоги [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали подану позовну заяву, з підстав, які викладені в ній. Зокрема [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] шляхом обману отримала свідоцтва про право на спадщину. Вона та її сім?я до нотаріуса не зверталась про отримання спадкового майна, оскільки в них були відсутні грошові кошти. Разом з тим, [PERSON] вказала та ствердила, що її чоловік чи вона з 1991 року не звертався до суду, щодо прийняття спадщини, поновлення строку на прийняття спадщини, усунення перешкод у користуванні майном. В судовому засіданні представник третьої особи, яка заявила самостійні вимоги [PERSON] [PERSON] вказала, що позовні вимоги її довірительки є цілком підставні, так як відсутня заява про відмову від спадкового майна та вони довели факт, що на час відкриття спадщини її довірителька була зареєстрована за місцем спадкового майна. Спірне свідоцтво при право на спадщину видано з грубими порушеннями, а тому позовні вимоги її довірительки є повністю підставними. В судове засідання представник Першої Дрогобицької Державної нотаріальної контори, яка була залучена до участі у даній справі в якості третьої особи не з?явився, керівник даної установи подав відповідного листа про можливість розгляду даної справи у відсутності їх представника, з приводу заявлених позовних вимог покладається на думку суду. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що знайома із [PERSON], [PERSON], [PERSON] Позивач [PERSON] є її троюрідним братом. [PERSON] та [PERSON] проживали у будинку по вул. Гіркиня, 6 самі. [PERSON], [PERSON] проживали по вул. Гіркиня з 1971року по 1977 року, і в подальшому переїхали на вул. Задвірну вм. Стебник, у будинок який побудували за допомогою батьків. Вона особисто жила неподалік в той період часу. [PERSON] за декілька місяців до смерті переїхала жити до сина, [PERSON] ЇЇ мати добре була знайома з [PERSON], вони разом та кожна окремо часто відвідували [PERSON], спілкувались з нею. На час смерті [PERSON] його дружина [PERSON] була у нормальному стані здоровя, який відповідав віку. До смерті чоловіка вони вели господарку. [PERSON] не хотіла, щоб [PERSON] проживав разом з нею. Вона разом з мамою були на похоронах [PERSON] та [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON] у 1990 роках, ніколи їй не казали, що вони мають успадкувати будинок по вул. Гіркиня, 6, в м. Стебнику. не розповідали про які-небудь проблеми з будинком. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він проживає за адресою [INFO], із 1966 року. Це по сусідству з будинком де проживали [PERSON] та [PERSON] Він особисто був знайомий з ними. З [PERSON] та [PERSON] перебуває у нормальних стосунках. Наскільки йому відомо, то [PERSON] казала, у 90-х роках про те, що будинок по вул. Гіркиня, 6, в м. Стебнику віддасть своєму сину [PERSON]. Про це йому відомо зі слів його матері, яка часто спілкувалась із [PERSON] [PERSON] після смерті матері утримував вказаний будинок, проводив там ремонтні роботи, доглядав за земельною ділянкою. Він не бачив щоб коли не будь на час смерті [PERSON], його син [PERSON] чи [PERSON] проживали у цьому будинку, навідували його, утримували, доглядали за будинком. Цим постійно займався відповідач [PERSON] Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду повідомив, що [PERSON] проживає навпроти його будинку. [PERSON] проживає у [INFO]. [PERSON] проживала за адресою спірного будинку до 1978 року або 1979 року. До одруження з ними проживав і син [PERSON]. Також разом з [PERSON] проживав її чоловік [PERSON] Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, пояснення відповідача, його представника, пояснення третьої особи, її представника, свідків, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст. ст. 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із положеннями ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Тому власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а лише конкретно визначеним законом способом захисту свого права. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений гл. 3 зокрема ст. 16 ЦК України, а інші способи визначаються спеціальними законами, які регулюють конкретні цивільні правовідносини. Матеріалами цивільної справи встановлено, що [PERSON] звернувся до суду з вимогами: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, від 31.03.1993 року видане державним нотаріусом Стебницької держнотконтори за номером 549; визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 12.05.1993 р. укладеного [PERSON]; визнати за ним право власності на ? ідеальну частину житлового будинку, що знаходиться за адресою с. Стебник, вул. Гіркиня, 6. На підтвердження вказаних позовних вимог представником позивача подано документи: копію свідоцтва про народження [PERSON]; копію довідки ДП «Стебниккомунсервіс» від 09.02.2016 року за № 112, про те, що його батько [PERSON] до дня смерті 09.07.2012 року проживав і був зареєстрований у [INFO]; копію свідоцтва про народження [PERSON]; копію свідоцтва про смерть [PERSON]; копію паспорта [PERSON]; копію інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.02.2016 року; копію відповіді Дрогобицького МБТІ від 02.03.2016 року, на адвокатський запит щодо будинку по вул. Гіркиня, 6 у м. Стебник; копію рішення Виконавчого комітету Стебницької селищної ради від 06.06.1975 року № 78, про надання дозволу на будівництво нового житлового будинку на замість існуючого, за адресою селище Стебник, вул. Задвірна, 13; копію акту про закінчення будівництва від 08.06.2000 року, щодо завершення будівництва будинку по вул. Задвірна, 13 у м. Стебник, житловою площею 56,7 кв.м. Третя особа, [PERSON] звернулась з позовними вимогами та просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, від 31.03.1993 року видане державним нотаріусом Стебницької держнотконтори за номером 549; визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 12.05.1993 року укладеного [PERSON]; визнати за нею право власності на ? ідеальну частину житлового будинку, що знаходиться за адресою с. Стебник, вул. Гіркиня, 6. На підтвердження позовних вимог, [PERSON]В подала документи,а саме: копію свідоцтва про смерть [PERSON]; копію відповіді Дрогобицького МБТІ від 02.03.2016 року, на адвокатський запит щодо будинку по вул. Гіркиня, 6 у м. Стебник; копію інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.02.2016 року. Судом за клопотанням позивача витребувано: копію спадкової справи після смерті [PERSON], копію інвентаризаційної справи на будинок № 6 по вул. Гіркиня, у м. Стебник; копію будинкової книги, копію договору дарування. У спростовання позовних вимоги позивача, [PERSON], та третьої особи, [PERSON], відповідачем [PERSON] подано докази, а саме: акт ДП «Стебниккомунсервіс» від 18.05.2016 року, за змістом якого [PERSON] був зареєстрований за адресою [INFO], однак не проживав з 1980 року і по день смерті 09.07.2012 року; акт ДП «Стебниккомунсервіс» від 10.05.2016 року, за змістом якого [PERSON], з 1991 року і до дня смерті, 04.10.1998 року, проживала в [INFO], одна. Даний факт підтвердили сусіди: [PERSON], [PERSON], [PERSON]; копію свідоцтва про смерть [PERSON]; копію свідоцтва про смерть [PERSON]; копію технічного паспорту на будинок № 6 по вул. Гіркиня, у м. Стебник; копію договору дарування від 20.05.1993 року; копію витягу про державну реєстрацію прав на будинок № 6 по вул. Гіркиня, у м. Стебник; копії будинкової книги; квитанції про оплату комунальних послуг за період з 2009 року по 2015 роки по буд. 6 по вул. Гіркиня, у м. Стебник, на імя [PERSON] та [PERSON] Під час судового розгляду встановлено такі фактичні обставини, які не оспорюються сторонами, що [PERSON], помер 04.06.1991 року, [PERSON], померла 04.10.1998 року, [PERSON], помер 09.07.2012 року. Відповідач [PERSON] є власником будинку по вул. Гіркиня, 6 у м. Стебник, на підставі договору дарування будинку від 12 травня 1993 року. На день смерті [PERSON], спадкоємцями були [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (син), які належать до спадкоємців першої черги. Станом на 04.06.1991 року, [PERSON] та [PERSON] проживали та були зареєстровані у [INFO]. Під час судового розгляду також встановлено, що після смерті [PERSON], [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. [PERSON] подав заяву про відмову від спадщини. [PERSON], до нотаріальної контори, після смерті [PERSON] не звертався, зав не подавав. Після смерті [PERSON], у 1998 році, [PERSON] та [PERSON] до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не звертались, до суду із заявами про поновлення строків на прийняття спадщини не звертались. Після смерті [PERSON], у 2012 році, спадкоємцями були [PERSON] (дружина) та [PERSON] (син), які належали до першої черги спадкоємців. Позивач, [PERSON] у позовній заяві та поясненнях суду повідомив, що він проживав на день смерті йога діда, 1991 рік, за іншої адресою по вул. Задвірна, 13, разом із дружиною. Вважає що свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видано 1993 року на ім?я [PERSON] є недійсним, оскільки спадщину мав прийняти його батько. Батько на момент смерті проживав також за адресою м. Стебник вул. Задвірна, 13. Хоча він та його батько були на той час зареєстровані у [INFO]. Ствердив, що його батько доглядав за будинком, у якому був прописаний, а тому вважає, що він ступив у фактичне володіння цим майном. Однак будь яких доказів, у тому числі й документальних не надав. Також [PERSON] повідомив, що у будинку по вул. Гіркиня, 6 він проживав до 1977 року. [PERSON] визнав також, що він не звертався до нотаріальної контори чи суду з приводу оформлення права на спадщину, поновлення строків на прийняття спадщини. При цьому не пояснив, причини та не надав доказів поважності причин пропуску строків на прийняття спадщини. Про те, що спірний будинок належить [PERSON], він нібито довідався тільки в січні 2016 року, коли отримав будинкову книгу. При цьому, позивач, не надав будь яких доказів даного факту. Вважає, що [PERSON] приховала факт наявності інших спадкоємців, коли у 1993 році оформляла спадщину, а відтак стверджує про не дійсність свідоцтва про право на спадщину. [PERSON] у своїх поясненнях підтвердив що його батько чи він з 1991 року не звертався до суду щодо прийняття спадщини, поновлення строку на прийняття спадщини, усунення перешкод у користуванні майном. На думку суду позивач самостійно, добровільно спростував твердження викладені у позовній заяві щодо фактичного проживання його та [PERSON], у спірному будинку на момент смерті у 1991 році [PERSON] Також у своїх поясненнях позивач, спростував той факт що на момент смерті [PERSON], він та його батько проживали у спірному будинку. Одночасно [PERSON] вказав, що на день смерті його батька (2012 рік), він не проживав у будинку по вул. Гіркиня, 6 у м. Стебник. Щодо недійсності договору дарування будинку, [PERSON] покликався на доводи викладені у позовній заяві. При цьому уточнив, що обманом він вважає, те, що [PERSON] Є,М. приховала факт наявності спадкоємця, [PERSON] коли приймала спадщину після смерті її чоловіка. В той же час, у позовній заяві позивач стверджу, що [PERSON] в наслідок обману отримала на своє імя свідоцтво про право на спадщину а через півтора місяці подарувала будинок відповідачеві. Тому вважає, що угода не дійсна з моменту укладення, покликаючись на номер ст. 57 ЦК УРСР. Отже у відповідності до положень ст. 61 ЦПК України, вказані обставини які не оспорюються позивачем та відповідачем не підлягають доказуванню. Третя особа із самостійними вимогами, у позовній заяві стверджує про недійсність свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого на імя [PERSON] на тих же підставах, що й позивач [PERSON] Стосовно недійсності договору дарування, також покликається на обман, який нібито мав місце з боку [PERSON] під час отримання свідоцтва про право на спадщину. Разом з тим, [PERSON] вказує та стверджує, що до неї обман не був застосований. [PERSON] у своїх поясненнях підтвердила, що її чоловік чи вона з 1991 року не звертався до суду, щодо прийняття спадщини, поновлення строку на прийняття спадщини, усунення перешкод у користуванні майном. Враховуючи викладені [PERSON] та [PERSON] пояснення та надані ними в обґрунтування документи, а також враховуючи пояснення відповідача судом встановлено, що на момент смерті його батька у 1991 році, він не проживав у спірному будинку. Там проживала його мати [PERSON] та його батько. Його рідний брат, [PERSON] та його дружина [PERSON] (третя особи із самостійними вимогами) проживали за адресою [INFO]. Позивач, [PERSON] проживав також за тією ж адресою. [PERSON], [PERSON], [PERSON] не проживали у спірному будинку з 1977 року, з часу коли збудували за допомогою покійних батьків будинок. Після смерті батька відповідача він та його дружина доглядали за матірю [PERSON] За деякий час до смерті [PERSON] почала проживати з ними разом, оскільки її стан здоровя погіршився. Ще за життя батька, [PERSON], останній повідомив йому та його брату, що будинок по вул. Гіркиня, 6 (колишня назва Тимошенко) буде належати [PERSON], оскільки іншому брату [PERSON] вже був збудований будинок. Батьки допомагали будувати будинок для [PERSON] та його сім?ї. Після смерті батька [PERSON] - [PERSON] успадкувала спірний будинок на своє імя. [PERSON] знав про спадщину після смерті батька, але оскільки існувала домовленість між ними про такий порядок спадкування тому його брат і не претендував на спадщину. Відповідно, через 2 роки після смерті батька, мати оформила спадщину та у подальшому уклала договір дарування спірного будинку. Після смерті матері, 1998 році, [PERSON] почав доглядати за будинком, що робив і до того. Проводив там ремонтні роботи, у тому числі замінив вікна, двері, перекрив дах. Його брат, [PERSON] проживав неподалік, відповідно йому було добре відомо про все що відбувається з будинком. Судом досліджено копію спадкової справи № 46, яка відкрита після смерті [PERSON], та наявна в матеріалах даної цивільної справи, і встановлено, що [PERSON], помер 04.06.1991року, про що видано свідоцтво серії ІІІ-СГ № 349214 від 4.06.1991 року. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 26.09.1949 року, що підтверджується свідоцтвом серії ІІ-ЯК № 0818224 від 25.03.1967 року. Спадкова справа № 46 відкрита за заявою [PERSON], у 1993 році. 21 липня 1992 року, [PERSON] подав письмову заяву про відмову від спадщини. Відповідно до довідки № 2275 від 2.11.1992 року [PERSON], проживав в [INFO] до дня своєї смерті. Відповідно до довідки-характеристики від 12.03.1993 року, будинок по вул. Тимошенка (нова назва Гіркиня), 6 у м. Стебник, належав в цілому на праві особистої власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 25.06.1982 року на підставі рішення виконкому Стебницької міської [PERSON] народних депутатів від 03.06.1982 року за № 74. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.03.1993 року, спадкоємцем майна [PERSON], який помер 04.06.1991 року, є [PERSON], яка мешкає у м. Стебнику, по вул. Тимошенка, 6 та являється дружиною спадкодавця. Свідоцтво зареєстровано за № 459. Згідно договору дарування від 12 травня 1993 року, [PERSON], яка мешкає у м. Стебник, по вул. Тимошенка, №6 та [PERSON], який мешкає там же, склали договір про те, що [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар жилий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться в м. Стебнику по вул. Гіркиня, 6 (раніше Тимошенка, №6) на земельній ділянці площею, 1200 кв. м. розташовано: один жилий будинок, деревяний, який в цілому складається з двох кімнат житловою площею 21,0 кв. м. та однієї кухні; два сараї, вбиральні, колодязь, огорожа. Договір зареєстрований в реєстрі за № 567. Відповідно до технічного паспорту на будинок № 6 по вул. Гіркиня, у м. Стебник, станом на 18.11.2011 року, будинок мав загальну площу 54,3 кв. м., житлову площу 40,0 кв.м. Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав за № 32343710 від 06.12.2011 року, житловий будинок за адресою м. Дрогобич, м. Стебник, вулиця Гіркиня, 6 належить на праві приватної власності, в цілому [PERSON], на підставі договору дарування від 12.05.1993 року. Відповідно до будинкової книги на будинок 6 по вул. Гіркиня, 6 у будинку зареєстровані: [PERSON], [INFO], прописаний з 07.07.1988 р.; [PERSON], [INFO], прописаний з 09.06.1964 року; [PERSON], [INFO], прописаний з 20.03.1967 року і по день смерті; [PERSON], була прописана з 27.05.1967 р. по 22.10.1998 року. [PERSON], 29.01.1909 р. н., був прописаний з 20.06.1967 року по 27.06.1991 рік. Відповідно до п. 1 Листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Позивач посилаючись на ст. 57 ЦК УРСР відповідно до якої угода укладена внаслідок обману, може бути визнана недійсною, зазначив що [PERSON] внаслідок обману на своє імя отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок. Проте, який саме обман був зі сторони [PERSON], позивач не зазначає. [PERSON] єдина хто звернулась з заявою про прийняття спадщини, отримала свідоцтво про прийняття спадщини, одноосібно проживала в оспорюваному будинку після смерті свого чоловіка [PERSON], тобто з її боку було повністю дотримано чинного на той час законодавства. Також відповідно до п. 12 Постанови №3 від 28.04.1978 р. Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається. Відповідно до ст. 41 ЦК УРСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обовязків. Позивач вважає себе обманутим зі сторони своєї бабусі [PERSON] тим що вона отримала свідоцтво про право на спадщину, та подарувала будинок своєму синові відповідачу [PERSON] Враховуючи п. 12 Постанови ПВСУ №3 від 28.04.1978 року позивач не є учасником даної угоди, йому не повідомляли відомостей, що не відповідають дійсності. Відповідно до глави 22 ЦК УРСР, ст. 243 за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до ст. 244 ЦК УРСР до договору дарування нерухомого майна застосовується правила статті 227 ЦК УРСРС. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір підлягає нотаріальному посвідченню. Норми ст. 17 ЦК УРСР, яка діяла станом на момент смерті [PERSON] та [PERSON], передбачає, - «Місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає». Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Положення «Інструкції про вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР» від 31.10.1975 року, яка втратила чинність 07.07.1994 року, передбачали: п. 124 свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої [PERSON] депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; Спадкоємець, якому за рішенням суду строк на прийняття спадщини продовжений, повинен у межах строків, встановлених статтею 549 Цивільного кодексу УРСР (\~1540-06\~), одержати свідоцтво про право на спадщину чи прийняти спадщину шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном або шляхом подачі нотаріальному органові за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Згідно із ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, однією з підстав виникнення права приватної власності є одержання майна внаслідок успадкування. Отже [PERSON], законно володіла успадкованим від померлого чоловіка майном. На думку суду при вирішенні спірних правовідносин не можуть бути застосовані строки позовної давності, які визначенні ЦК України, оскільки в судовому засіданні заяв та зокрема письмових заяв про їх застосування подано не було. Після смерті [PERSON], [PERSON], спадщини не прийняв не подав відповідної заяви, не ступив у володіння користування майном, не звертався із заявами про поновлення строку чи із позовом про визнання права власності на спадкове майно. [PERSON] та [PERSON], знали про смерть [PERSON], [PERSON], [PERSON], відповідно могли знати про те, що у них було спадкове майно, отже їм було відомо про можливе порушення свого права на спадщину. Однак яку вбачається із позовних заяв та пояснень [PERSON] та [PERSON] не звертались до нотаріуса, чи до суду із відповідними заявами чи позовами, і отже вважали, що їхні права не порушені. Як вбачається із викладених вище обставин, [PERSON] та [PERSON], з 1991 року і по день звернення із цими позовами до суду, жодного разу, не звертались до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, про поновлення строку на прийняття спадщини, про встановлення факту прийняття спадщини, не цікавились фактом наявності або відсутності у них права на спадкування. Аналогічно й [PERSON], з 1991 по 2012 рік, не звертався із такими заявами до нотаріуса чи суду, отже не вважав, своє право порушеним. На думку суду не має підстав вважати, що має місце порушення прав [PERSON] та [PERSON] . Конституційний Суд України у рішенні від 01.12.2004 року, у справі N 1-10/2004, зокрема зазначив: Поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (\~1501-06\~) та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції (\~254к/96-ВР\~) і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. У п. 3.5. цього ж рішення суд, звернув увагу, що «Цивільний кодекс України (частина друга статті 16) встановлює способи захисту інтересів, зокрема: визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Такий перелік способів захисту інтересів у Цивільному кодексі України не є вичерпним, оскільки ця стаття вміщує ще й припис про те, що "суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом"». Однак, як доведено під час судового розгляду [PERSON] та [PERSON], [PERSON], з часу смерті [PERSON] у 1991 році, а пізніше [PERSON], у 1998 році, не проявляли будь якого інтересу до наявності або відсутності у них права на спадкування. Разом з тим, слід зауважити що з часу смерті [PERSON] помер у 1991 році. [PERSON] подав заячу про відмову від спадщини у 1992 році. [PERSON] отримала оспорюване свідоцтво про право на спадщину, у 1993 році. Також у 1993 році укладений оспорюваний договір дарування будинку. Крім того, ні [PERSON] ні [PERSON] не навели у позові, чи поданих ними документах, та своїх поясненнях суду будь яких доказів, які б підтверджували підстави для визнання недійсним договору дарування, в наслідок обману чи інших підстав які передбачені законодавством. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджував про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимоги позивача та третьої особи слід відмовити.

Outcome: dismissed