Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за період затримки виплати розрахункових та моральної шкоди. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона працювала у КП "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області" на посаді головного економіста в періоди з 06 квітня по 05 листопада 2012 року та з 13 грудня 2012 року по 31 січня 2013 року, звідки була звільнена 31 січня 2013 року згідно наказу №5-к, але при звільнені їй не було виплачено заробітну плату за період січень 2013 року, жовтень-грудень 2012 року в загальній сумі 4 719 гривень 84 копійки, в зв'язку з чим змушена звернутися з даним позовом до суду, оскільки і на період подачі позову наявна на день звільнення заборгованість по заробітній платі та розрахункові їй виплачені так і не були. Вважає, з посиланням на ч.1 ст.117 КЗпП України, що оскільки відповідач затримує виплату нарахованої їй заробітної плати з 01 лютого 2013 року по 01 липня 2014 року, то за весь цей період затримки виплати розрахункових відповідач зобов'язаний сплатити їй середній заробіток в загальному розмірі 29 280 гривень 60 копійок із розрахунку середньомісячної заробітної плати, яка за розрахунком позивача становить 1 952 гривні 04 копійки. Також просила суд стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 2 000 гривень, оскільки невиплата заробітної плати призвела до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач [PERSON], яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи (а.с.25), в судове засідання не звилася, надала суду заяву, згідно якої просила розглядати справу за її відсутності, свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с.16). Відповідач КП "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області", який про день та час розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки ліквідаційній комісії, створеній рішенням Солонянської районної ради Дніпропетровської області (а.с.22,24,26), в судове засідання не з'явився, про причини неявки представника суд не повідомив, як не подав і заперечень проти позову та доказів, що їх обґрунтовують, в зв'язку з чим за згодою позивача суд ухвалив розглядати справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних у ній доказів. . Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Згідно ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення, а якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що згідно наказу №10-К від 06 квітня 2012 року [PERSON] була прийнята на роботу до КП "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області" на посаду головного економіста (а.с.11) та наказом №51к від 05 листопада 2012 року звільнена із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України. Згідно наказу №58 від 13 грудня 2012 року [PERSON] знову була прийнята на роботу до КП "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області" на посаду головного економіста (а.с.11) та наказом №5к від 31 січня 2013 року звільнена із займаної посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. З дослідженої в судовому засіданні довідки головного бухгалтера КП "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області", яка міститься в матеріалах справи, заборгованість КП "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області" по заробітній платі перед [PERSON] за період січень 2013 року, жовтень-листопад 2012 року дорівнює 4 751 гривня 34 копійки, в тому числі у 2012 році за жовтень - 480 гривень 40 копійок, за листопад - 516 гривень 54 копійки, за грудень - 1 435 гривень 50 копійок; а у січні 2013 року - 2 31 гривень 90 копійок (а.с.20). Рішенням Солонянської районної ради Дніпропетровської області від 07 серпня 2013 року № 167-26/VІ "Про ліквідацію комунальних підприємств, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ району" вирішено припинити діяльність КП "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області" та утворено склад ліквідаційної комісії (а.с.24). Згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Крім того, як зазначив в своєму рішенні Конституційний Суду України від 15 жовтня 2013 року справі № 1-13/2013 "за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" - в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Таким, чином, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON] до теперішнього часу заробітна плата, в тому числі розрахункові, нарахована, але ні в день звільнення, ні до дня розгляду справи судом виплачена не була, то позовні вимоги в частині стягнення 4 719 гривень 84 копійки заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню. Що стосується вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, то в цій частині вимоги підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. Відповідно до положень ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Верховний Суд України у постанові від 3 липня 2013 року у справі №6-64 цс 13, предметом якої був спір про стягнення заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахункових при звільненні зазначив, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Згідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року справі № 1-5/2012 "за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу" - в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього місячного заробітку за час затримки розрахунку, який розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100, згідно якого судом враховується для здійснення розрахунку середньомісячної заробітної плати за період затримки виплати розрахункових розмір заробітної плати за останні повні два місяці до звільнення, тобто за грудень 2012 року - 1 435 гривень 50 копійок та січень 2013 року - 2 318 гривень 90 копійок (а.с.20), в зв'язку з чим її середньомісячна заробітна плата становить - 1 877 гривень 20 копійок, а не 1 952 гривні 04 копійки, як зазначено в позовній заяві (а.с.3). В той же час, суд приходить до висновку, що середньомісячну заробітну плату необхідно стягнути за період з 01 лютого 2013 року по 01 липня 2014 року, тобто фактично за 17 місяців в розмірі 31 912 гривень 40 копійок (1877,20 грн.х17=31912,40 грн.), проте оскільки позивач просить суд стягнути 29 280 гривень 60 копійок, то відповідно до ст. 11 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог підлягає стягненню сума, зазначена в позовній заяві. Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як достовірно встановлено судом, відповідач незважаючи на свій обов'язок сплачувати працівнику заробітну плату, даний обов'язок належним чином не виконував і не виконує до теперішнього часу, що в свою чергу призвело до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що відповідачем порушувались права позивача на своєчасне отримання заробітної плати як в період знаходження в трудових відносинах з відповідачем, так і після звільнення до дня розгляду справи судом, що є істотним порушенням трудових прав та права на оплату праці, у зв'язку з чим суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди в сумі 2 000 гривень є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки будуть відповідати глибині її моральних страждань та тривалості періоду їх спричинення відповідачем. В зв'язку з задоволенням позову відповідно до вимог ст.88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави витрати по оплаті судового збору, оскільки позивач при зверненні з даним позовом до суду звільнений від сплати зазначених витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved