Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

21.02.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного закладу "Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 Міністерства охорони здоров'я України" про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок неповернення речі, яка була здана на зберігання в гардероб державного закладу, у розмірі 3600 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 грн., а всього 6600 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 11.12.2013 року о 10 год. год. 30 хв. він відвідував ДЗ "Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 Міністерства охорони здоров'я України" з метою проходження медичного огляду. Свій верхній одяг - чоловічу натуральну дублянку чорного кольору він здав до гардеробу медичного закладу, і отримав взамін номерний жетон №31, уклалавши таким чином з відповідачем договір зберігання. Того ж дня, близько 11 год. 00 хв. він повернувся до гардеробу, щоб забрати речі. Працівниці гардеробу він надав номерний жетон № 31 та пред'явив вимогу про повернення речі. Остання повернула йому не його дублянку, а іншу, яку він забрати відмовився у зв'язку з тим, що вона йому не належить. З даного приводу він звернувся до адміністрації закладу. Причину зникнення його дублянки працівники медичного закладу пояснити не змогли. Добровільно відшкодувати завдану шкоду відповідач відмовився. Крім того, протиправними діями відповідача, йому заподіяно моральну шкоду, яка виявилася в душевних стражданнях через не виконання державним закладом своїх обов'язків по збереженню зданої до гардеробу речі. В зимовий період він залишився без верхнього одягу, йому довелося докладати зусиль для придбання іншого одягу. Через те, що відповідач добровільно відмовився відшкодовувати завдану йому матеріальну шкоду, він вимушений був звертатися до правоохоронних органів, а потім і до суду. На підставі викладеного, просив суд стягнути з Державного закладу "Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 Міністерства охорони здоров'я України" на його користь майнову шкоду у розмірі 3600 грн., завдану внаслідок неповернення речі, яка була здана на зберігання в гардероб державного закладу та моральну шкоду у розмірі 3000 грн., а всього 6600 грн. В судовому засіданні [PERSON], посилаючись на викладені в позовній заяві обставини справи, свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Представники відповідача, які діяли на підставі довіреностей - Ільїнський О.Ю. та Бондар О.О. позовні вимоги не визнали в повному обсязі. Суду пояснили, що 11.12.2013 року їм стало відомо, що [PERSON] при зверненні до гардеробу державного закладу з метою забрати свій верхній одяг, було видано гардеробницею не його дублянку, а іншу не належну йому чорну чоловічу куртку, яку він забрати відмовився. При цьому, жодних доказів того, що йому було повернуто не його дублянка надано не було. Твердження позивача про те, що він надав працівниці гардеробу жетон № 31 взагалі не відповідає дійсності, оскільки згідно службової записки гардеробниці [PERSON], остання отримала від позивача номерний жетон № 39, а не № 31, як стверджує [PERSON] Після даного випадку, наказом начальника медичного закладу було створено комісію для проведення службового розслідування по ситуації, яка склалася в гардеробі поліклініки для дорослих. Згідно складеного комісією акту в ході службового розслідування вина гардеробниці не доведена. Крім того, позивачем не надано належних доказів вартості втраченої дублянки. Також матеріали справи не містять доказів того, що діяннями медичного закладу позивачу завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 3000 грн. На підставі викладеного, просили суд в задоволенні позову відмовити повністю у зв'язку з безпідставністю позовних вимог. Вислухавши пояснення позивача, представників відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 3, 10, 11, 60, ч. 1 ст. 61 кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судовому захисту підлягає лише порушене право. Суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності та диспозитивності не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, що беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В ході судового засідання встановлено, що 11.12.2013 року о 10 год. год. 30 хв. [PERSON] відвідував поліклініку для дорослих Державного закладу "Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 Міністерства охорони здоров'я України", яка розташована за адресою: вул. Миру, 3 м. Южноукраїнськ Миколаївської області, з метою проходження медичного огляду. В гардеробі медичного закладу [PERSON] залишив гардеробниці [PERSON] ( наказ № 161-0 від 09.10.2013 року про прийняття на роботу ) належний йому верхній одяг, уклавши, таким чином договір зберігання з відповідачем. Після медичного огляду, він повернувся до гардеробу за одягом, але, як стверджує, гардеробниця повернула йому не його натуральну дублянку, а іншу чорну чоловічу дублянку, яку він забрати відмовився у зв'язку з тим, що вона йому не належить. З постанови слідчого СВ Южноукраїнського МВ УМВС України в Миколаївській області від 16.01.2014 року про закриття кримінального провадження № 12014150120000003, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.01.2014 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України слідує, що проведеним досудовим розслідуванням за даним фактом, після вжитих вичерпних слідчих та оперативно-розшукових заходів встановити будь-яких очевидців чи свідків, які б прямо вказували на те, що [PERSON] здавав до гардеробу верхній одяг та [PERSON] отримувала саме цей верхній одяг встановлено не було. Досудовим розслідуванням за даним фактом встановлено відсутність суб'єктивної та об'єктивної сторони злочину. Вказане кримінальне провадження закрите у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України ( а.с. 5 ). Згідно ч.1 ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона ( зберігач ) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною ( поклажодавцем ), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Прийняття речі на зберігання може підтверджуватися видачею поклажодавцеві номерного жетона, іншого знака, що посвідчує прийняття речі на зберігання, якщо це встановлено законом, іншими актами цивільного законодавства або є звичним для цього виду зберігання ( ч. 3 ст. 937 ЦК України ). Як слідує, зі змісту ст. 942 ЦК України, зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов'язаний піклуватися про річ, як про свою власну. Частинами 1 та 3 ст. 949 ЦК України передбачено, що зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Тотожність речі, яка була прийнята на зберігання, і речі, яка була повернута поклажодавцеві, може підтверджуватися свідченням свідків. Положення параграфу 1 глави 66 ЦК України застосовується до окремих видів зберігання, якщо інше не встановлено положенням цього Кодексу про окремі види зберігання або законом ( ст. 955 ЦК України ). Відповідно до ст. 973 ЦК України, якщо річ здана у гардероб організації, зберігачем є ця організація. Зберігач речі, зданої до гардеробу, незалежно від того, чи здійснюється зберігання за плату чи безоплатно, зобов'язаний вжити усіх необхідних заходів щодо забезпечення схоронності речі. Положення цієї статті застосовується у разі зберігання верхнього одягу, головних уборів у місцях, спеціально відведених для цього, в закладах охорони здоров'я та інших закладах. В даному випадку зберігачем речей - є відповідач, а саме Державний заклад "Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 Міністерства охорони здоров'я України". В поданій до суду позовній заяві та в ході судового засідання позивач - [PERSON] стверджує, що 11.12.2013 року о 10 год. год. 30 хв. здав до гардеробу дорослої поліклініки Державного закладу "Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 Міністерства охорони здоров'я України" належний йому верхній одяг, а саме чоловічу натуральну дублянку чорного кольору вартістю 3600 грн. та на факт підтвердження прийняття речі на зберігання отримав жетон № 31, що може бути підтверджене показами свідків [PERSON] та [PERSON] Проте, судом не можуть бути взяті до уваги для підтвердження факту нетотожності речі, яка була прийнята на зберігання, і речі, яка була повернута [PERSON] покази вищевказаних свідків, оскільки, як вбачається з показів свідка [PERSON] вона не бачила, який саме верхній одяг [PERSON] здавав до гардеробу медичного закладу 11.12.2013 року о 10 год. год. 30 хв., так як зустрілися вони на вулиці, і [PERSON] повідомив їй, що йде до поліклініки для дорослих з метою проходження медичного огляду. На ньому була вдягнена чоловіча чорна натуральна дублянка. Свідок [PERSON] в ході судового засідання стверджував, що 11.12.2013 року о 10 год. год. 30 хв. біля гардеробу дорослої поліклініки Державного закладу "Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 Міністерства охорони здоров'я України" він зустрівся з [PERSON] та бачив як, останній здавав до гардеробу закладу чоловічу чорну шкіряну дублянку. Проте, факт того, що [PERSON] дійсно того дня та в зазначений ним час перебував в приміщенні Державного закладу "Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 Міністерства охорони здоров'я України" не підтверджується будь-якими доказами. З його слів слідує, що він прийшов на прийом до зубного протезиста, проте там була велика черга, тому він того дня до лікаря взагалі не попав. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона з 09.10.2013 року по 27.01.2014 року працювала гардеробником в поліклініці для дорослих Державного закладу "Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 Міністерства охорони здоров'я України". 11.12.2013 року було багато відвідувачів. Близько 11 год. до гардеробу медичного закладу підійшов [PERSON] та надав їй жетон № 39. Під вказаним номером висіла чорна чоловіча дублянка, проте він відмовився її забирати, мотивуючи тим, що вона йому не належить. Який саме верхній одяг він того дня здавав до гардеробу вона не пам'ятає. Твердження позивача про те, що на підтвердження прийняття речі на зберігання до гардеробу медичного закладу ним було отримано жетон № 31, спростовується показами вищевказаного свідка [PERSON] та свідка [PERSON], яка суду пояснила, що вона працює сестрою-господаркою в поліклініці для дорослих. 11.12.2013 року їй зателефонувала [PERSON] та повідомила, що [PERSON], який надав їй жетон під № 39 відмовляється забирати наявний на вішалці під вказаним номером верхній одяг, оскільки він йому не належить. Наступного дня [PERSON] приніс їй вказаний жетон під № 39, який зберігається в неї до цього часу. Всі інші номерні жетони на місці, верхній одяг, який знаходився на вішалці під № 39 висить в гардеробі, ніхто за його поверненням до гардеробу не звертався. Отже, на підставі викладеного, суд вважає, що позивачем не доведено факт того, що ним 11.12.2013 року о 10 год. год. 30 хв. до гардеробу поліклініки для дорослих Державного закладу "Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 Міністерства охорони здоров'я України" було здано іншу чоловічу шкіряну дублянку чорного кольору, ніж та, що знаходиться на вішалці під № 39 в гардеробі медичного закладу до цього часу. Крім того, суд звертає увагу, на те, що відповідно до п. 7 ч.1 ст. 7 Закону України "Про захист прав споживачів", договір це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 р. N 5 "Про практику розгляду судами цивільних справ за поновами про захист прав споживачів" роз'яснено, що вимоги можуть заявляти споживачі, які мають на товари квитанцію, товарний чи касовий чек або інший письмовий документ. Втрата зазначених документів, неодержання їх при придбанні товару чи неможливість їх відновлення не позбавляє споживача права доводити факт купівлі-продажу з допомогою свідків. Тобто, тягар доказування факту придбання, замовлення товарів (послуг) покладається на споживача. Отже, пояснювальна записка приватного підприємця [PERSON] не може слугувати підтвердженням факту придбання в неї [PERSON] в листопаді місяці 2012 року чоловічої дублянки з натуральної овчини, вартість якої 3600 грн. Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди суд приходить до висновку, що вони також не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Юридичною підставою цивільно-правової відповідальності є закон, а фактичною - вчинення цивільного правопорушення. Тому особа підлягає цивільно-правовій відповідальності за наявності сукупності умов, які утворюють склад цивільного правопорушення. Підставами цивільно-правової відповідальності є: протиправність поведінки (дія чи бездіяльність); наявність майнової та (або) моральної шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою і заподіяною шкодою; вина особи, яка заподіяла шкоду. Цивільно-правова відповідальність настає за умови, якщо дія чи бездіяльність, якими заподіяно шкоду, є протиправними чи заборонені законом. Протиправною поведінкою визнається така поведінка, яка порушує приписи правової норми, незалежно від того, знав чи не знав правопорушник про неправомірність своєї поведінки. Це може бути протиправна дія або бездіяльність особи, яка порушує приписи правових норм та порушує суб'єктивне право особи. Тому законодавець у цивільному праві зазначає, що заподіяння шкоди є протиправним, якщо законом не передбачено інше. Посилання позивача на те, що йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 3000 грн. не підтверджуються належними засобами доказування. Також, судом не встановлено що Державний заклад "Спеціалізована медико-санітарна частина № 2 Міністерства охорони здоров'я України" вчинив певні дії чи бездіяльність, що призвели або могли призвести до порушення прав, свобод та інтересів позивача, оскільки, обставини на які посилається позивач, не підтверджуються належними доказами, а тому позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані, а відтак відмовляє у їх задоволенні у повному обсязі.

Outcome: dismissed