Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

[PERSON] звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном. Зачитавши заяву позивача, яка підтримала свої позовні вимоги та просила провести розгляд справи без її участі, заслухавши відповідача та представника відповідача, які визнали позовні вимоги частково, розглянувши наявні матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі і давши їм належну оцінку, суд знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою… Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст.316 ЦК України "Правом власності є право особи на річ (майно), особа здійснює відповідно до закону за своєю волею..." У відповідності до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до ст.316 ЦК України „Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею. Судом встановлено, що рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 22.03.2002 року було розірвано шлюб між позивачкою та відповідачем, [PERSON]. Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 15.05.2013 року було поділено майно, що перебувало у спільній власності сторін (а.с. 6-10). Відповідно до даного рішення: визнано за [PERSON] [INFO] право власності на 53/100 частки житлового будинку, що розташований [ADDRESS], що згідно висновку судової будівельно - технічної експертизи № 2/3/4 від 22.02.2013 року, проведеної Полтавським відділенням Харківського Науково-дослідного інституту судових експертиз, складається: - житлова кімната 1-2 площею - 10,8 кв.м. ; - житлова кімната 1-3 площею - 25 кв.м. ; - житлова кімната 1-5 площею - 8, 9 кв.м.; на господарські будівлі: - літня кухня літ. "Б"; - сарай літ. "В"; - погріб літ. "в"; - огорожа № 5; - частина огорожі № 3; - частина огорожі № 4; на майно: - антену супутникову і тюнер; - телевізор плазмовий - " Samsung" ; - холодильник " Samsung" ; - музичний центр " PANASONIC" ; - пилосос " Samsung"; - мікрохвильова піч " Samsung". Відповідно до ухвали апеляційного суду Полтавської області від 15 січня 2015 року, рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 15.05.2013 року по цивільній справі № 1607/2491/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя - залишено без змін (а.с.37-39). Після фактичного припинення шлюбних відносин у 2012 році, позивачка не мала змоги проживати у спільному з відповідачем будинку за адресою: [ADDRESS], так як останній вчиняючи сварки із застосуванням до позивачки сили, створював нестерпні умови проживання і тому [PERSON] була змушена виїхати до іншого орендованого нею помешкання. Зазначені вище речі після їх розподілу були залишені позивачкою в спільному будинку, адже позивачка вважає, що як співвласник вона має право володіти, користуватись та розпоряджатись власним (нерухомим) майном в тому числі, зберігати в ньому належні їй речі. На даний час в [PERSON] виникла потреба використовувати виділені їй речі в побуті в зв"язку з чим виникла необхідність їх перевезення до місця тимчасового проживання в м.Полтава. Для здійснення цього позивачкою, [PERSON], відповідачу було направлено письмове звернення - попередження, в якому вона просила не чинити перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, а саме надати їй можливість разом з вантажниками 29.10.2014 року об 11 годині, увійти до житлового будинку та забрати вказані вище речі (а.с.11). Переконавшись, що відповідач отримав вказаного листа, 29.10.2014 року в обумовлену годину, позивачка, в супроводі дільничного інспектора Зіньківського РВ УМВС, [PERSON], та двох вантажників прибула до належного їй житлового будинку. Але виявилось, що у вхідних дверіх змінені замки, а відповідача вдома не було. Іншого входу в будинок теж не існує. В силу неодноразових телефонних дзвінків позивачки до відповідача, він через деякий час з"явився на порозі будинку, але відкривши двері своїм ключем, зайшов у будинок і нікого не впустив. Без будь-яких пояснень категорично заборонив [PERSON] увійти до будинку, погрожуючи при цьому застосуванням фізичної сили. Через наведені вище факти позивачка і звертається до суду. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи "майна" за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини "майном" в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права за укладеним договором. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується , розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 України , власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі викладеного,

Outcome: approved