Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

Позивач в січні 2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], яка діє в свої інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], третіх осіб на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог - управління державної міграційної служби в Чернівецькій області, служби у справах дітей Сторожинецької РДА про звернення стягнення на предмет іпотеки та примусове виселення з житлового будинку. Свої вимоги обґрунтував тим, що 09 квітня 2008 року між ВАТ Банк «Фінанси та кредит», правонаступником якого є АТ Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] за №574pv21-08 був укладений кредитний договір, у відповідності до якого позичальник отримав кредит у розмірі 75000 дол.США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,5 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 08 квітня 2033 року з цільовим призначенням для придбання житлового будинку та земельної ділянки. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ВАТ Банк «Фінанси та кредит» і [PERSON] 09 квітня 2008 року уклали договір іпотеки №574pv21-08. [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: жилий будинок загальною площею 105,10 кв.м., житловою площею 45,80 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] з надвірними будівлями, які належать [PERSON] на праві власності. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 167512 грн. Оскільки позичальник [PERSON] ухиляється від взятих на себе зобов'язань перед ВАТ Банк «Фінанси та кредит» та не повертає кредитні кошти, в результаті чого у нього станом на 2 грудня 2014 року виникла заборгованість в сумі 3192498,03 грн., просив суд винести рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та примусове виселення з житлового будинку [PERSON], [PERSON] та їх неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] та стягнути витрати по сплаті судового збору. В судовому зсіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, мотивуючи їх обставинами, викладеними вище. Також вважала, що до даних правовідносин неможливо застосувати дію мораторію на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, оскільки кредит [PERSON] надавався цільовий - для придбання житлового будинку та земельної ділянки, а не як споживчий. Крім того, відповідач [PERSON] зареєстрований за іншою адресою - по [ADDRESS], а, отже, не проживає в житловому будинку, який є предметом іпотеки - по [ADDRESS]. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах, в інтересах відповідача [PERSON] та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] позовні вимоги не визнала, пояснила, що у [PERSON] дійсно існує заборгованість за кредитним договором від 9 квітня 2008 року. Кредит був оформлений та грошові кошти були отримані у доларах США, а в зв'язку зі зміною курсу до гривні, вони з чоловіком не взмозі погасити його. Вона просить застосувати до цих правовідносин дію Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" та відмовити позивачу в позові. Вважає, що на державному рівні має вирішитись питання про порядок повернення валютних кредитів, після чого нею та відповідачем будуть повернуті грошові кошти. Представник третьої особи служби в справах дітей Сторожинецької РДА Гаденко Г.Г. також просить суд відмовити в позові банку, що буде відповідати інтересам неповнолітніх дітей позичальника [PERSON] Представник третьої особи управління державної міграційної служби в Чернівецькій області в судове засідання не з'явився, надав лист про розгляд цивільної справи у його відсутності. Суд знаходить, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні дослідженими доказами встановлено, що 09 квітня 2008 року між ВАТ Банк «Фінанси та кредит», правонаступником якого є АТ Банк «Фінанси та кредит» та відповідачем [PERSON] за №574pv21-08 був укладений кредитний договір, у відповідності до якого позичальник отримав кредит у розмірі 75000 дол.США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,5 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 08 квітня 2033 року з цільовим призначенням для придбання житлового будинку та земельної ділянки, що підтверджується копією договору і не заперечується відповідачами. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ВАТ Банк «Фінанси та кредит» і [PERSON] 09 квітня 2008 року уклали договір іпотеки №574pv21-08. [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: жилий будинок загальною площею 105,10 кв.м., житловою площею 45,80 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] з надвірними будівлями, які належать йому на праві власності. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 167512 грн., що підтверджується копією договору. Оскільки позичальник [PERSON] ухиляється від взятих на себе зобов'язань перед ВАТ Банк «Фінанси та кредит» та не повертає кредитні кошти, у нього станом на 2 грудня 2014 року виникла заборгованість в сумі 3192498,03 грн., що підтверджується розрахунком. Відповідно до рішення Сторожинецького районного суду від 24.09.2013 року з [PERSON]. [PERSON] на користь ПАТ Банк "Фінанси та кредит" стягнуто заборгованість за кредитним договором від 09.04.2008 року в сумі 818769,06 грн. станом на 21.05.2013 року. У відповідності до ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства в установлений строк відповідно до умов договору. При порушенні зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до вимог ст.ст.1050, 1054 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Згідно ст.ст.572, 589 ЦК України у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно ч.1 ст. 575 ЦК України одним із видів застави нерухомого майна є іпотека. Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Згідно ст.9 Житлового кодексу ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом. Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей і виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Як роз'яснено у п.43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. З довідки Сторожинецької міської Ради Чернівецької області про склад сім'ї від 25 березня 2015 року вбачається, що відповідач [PERSON] є власником житлового будинку в м. Сторожинець по [ADDRESS]. Зареєстровані та проживають в цьому будинку [PERSON]- дружина та двоє неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 35565693 та 35568241 від 27 березня 2015 року у власності [PERSON] та [PERSON] відсутнє інше нерухоме майно. З ухвали Сторожинецького районного суду від 27 жовтня 2008 року про затвердження мирової угоди вбачається, що житловий будинок за адресою [ADDRESS], в якому зареєстрований [PERSON], є власністю інших осіб, між якими проведено його поділ із визначенням конкретних приміщень кожній особі і серед цих осіб [PERSON] не значиться. Також в судовому засіданні допитом свідків [PERSON]. та [PERSON], які є сусідами сім'ї [PERSON] суд встановив, що місцем постійного проживання відповідача [PERSON] є спірний житловий будинок по [ADDRESS]. Крім того, з матеріалів справи видно, що банк направляв на адресу відповідачів 2 лютого 2014 року та 2 вересня 2014 року листи з вимогою про звільнення нерухомого майна, що є предметом іпотеки, про що наявні повідомлення про вручення . Оскільки відповідачі добровільно не виконали зобов'язання та не звільнили спірне житлове приміщення, згідно з положенням ст.40 Закону України «Про іпотеку» суд приходить до висновку про їх виселення в судовому порядку. При цьому суд також приймає до уваги ту обставину, що іпотечне нерухоме майно було придбано відповідачами за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою і висновок суду про їх виселення ґрунтується на правовій позиції Верховного суду України з приводу неоднакового застосування одних і тих же норм матеріального права, висловленій в постанові від 18 березня 2015 року. Разом з тим, 07 червня 2014 року набув чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» і п. 1 ч. 1 цього Закону передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті за умовами, що: таке нерухоме житлове майно використовується за місцем постійного проживання позичальника (майнового поручителя) або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, і загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Отже, обов'язковою умовою застосування зазначеного закону є використання предмета іпотеки як місця постійного проживання майнового поручителя та відсутності іншого нерухомого житлового майна. Як вбачається з матеріалів справи, предмет іпотеки - житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] є жилим приміщенням і місцем постійного проживання [PERSON], [PERSON] та їх неповнолітніх дітей, іншого нерухомого житлового майна вони у власності не мають, а загальна площа будинку складає 105,10 кв.м., тобто є меншою за площу, зазначену в Законі України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", на яку не допускається звернення стягнення. У зв'язку з відсутністю іншого майна у відповідачів [PERSON] та [PERSON] та ненаданням позивачем доказів у підтвердження протилежного, суд приходить до висновку про наявність підстав для відстрочення виконання рішення в частині звернення стягнення на іпотечне майно та виселення відповідачів в порядку, передбаченому ст.217 ЦПК України, на час дії зазначеного Закону. При цьому суд враховує, що за своїм змістом зазначений закон є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Правову позицію із зазначеного питання висловив Верховний суд України з приводу неоднакового застосування одних і тих же норм матеріального права, висловленій в постанові від 25 березня 2015 року (справа 6-44цс15), яка є обов'язковою для суду, що розглядає даний спір.

Outcome: approved