Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулася позивач з вимогами визнати, [PERSON] [INFO] РНОКПП: [NUMBER] таким, що втратив право користування 12/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] . Позивачі вказують, що вони є власниками 12/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] . Позивачі повідомляють, що відповідач зареєстрований в належній їм частині будинку, проте не проживає в даному житлі, своїх речей в цьому приміщенні не зберігає участі в утриманні даного жилого приміщення та оплаті комунальних платежів відповідач не бере. Вищезазначене і стало підставою для звернення позивача до суду. Представник позивачів надав до суду заяву про розгляд справи без його участі позов підтримує в повному обсязі, з підстав викладених в ньому, судовий збір просить суд залишити за позивачами. Відповідач надав до суду заяву про розгляд справи без його участі позов визнає в повному обсязі. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статями 206,207 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову Судом по справі встановлені наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: Згідно листа КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» вих. №11790 від 28.12.2019 p., за [PERSON] зареєстровано право власності на 9/25 частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності, виданого Другою вінницькою державною нотаріальною конторою 16.01.1997 р. за №1-44 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою вінницькою державною нотаріальною конторою 20.01.1997 р. за реєстраційним №1-53, дублікат якого видано Другою вінницькою державною нотаріальною конторою 13.02.2008 р. за реєстраційним №1-279. ( а.с. 7, 9) Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою вінницькою державною нотаріальною конторою 20.01.1997 р. за №1-53, за [PERSON] зареєстровано право власності на 3/25 частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . ( а.с.6) Судом встановлено, що [PERSON] за вищевказаною адресою фактично не проживає з моменту його реєстрації, що підтверджується актом про не проживання, складеним 03 січня 2020 року та довідкою квартального комітету «Царина» №4 від 03.01.2020 р. ( а.с. 10-12) Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ст. 15 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 29 ЦК України, встановлено, що місцем проживання фізичної особи є приміщенні у відповідному населеному пункті, де фізична особа проживає постійно, переважно чи тимчасово. За місцем проживання проводиться реєстрація громадян, що є підставок для припущення про проживання особи в зазначеному будинку, квартирі. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Ч.1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд . Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії , які не суперечать закону. Ч.2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Ст. 321 ЦК України встановлено, що - право власності є непорушним , ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. ст. 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України. Згідно ч.1 ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як вказує Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42). Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований, повністю підтверджений матеріалами справи та підлягає задоволенню в повному обсязі. В заяві про розгляд справи без участі представник позивачів просив суд судові витрати залишити за позивачами. Враховуючи викладене,

Outcome: approved