Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] у серпні 2014 р. звернулася до суду з зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що вона працювала на посаді секретаря ТОВ "УКС" з 3 серпня 2009 року, проте, наказом № 63-К від 22 квітня 2011 року її було звільнено з роботи, у зв'язку з закінченням строку строкового трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП з останнього робочого дня перед виходом основної працівниці [PERSON] на роботу - 29 квітня 2011р. Оскілкьи при звільненні позивачки відповідачем було порушено вимоги про порядок звільнення, передбачений правилами ч. 3 ст. 184 КЗпП і оскільки її не було працевлаштовано при звільненні як вагітну жінку, остання звернулась до Святошинського районного суду м. Києва за захистом своїх прав. Рішенням суду від 24.10.2012 р. зобов'язано ТОВ "УКС" у відповідності до вимог частини 3 статті 184 КЗпП України працевлаштувати позивачку на цьому або іншому підприємстві на роботу, яку вона може виконувати, стягнуто з відповідача на користь позивачки середній заробіток за три місяці з дня закінчення строкового трудового договору в розмірі 2 547грн. Також, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25.06.2014 р. з відповідача ТОВ "УКС" на користь позивачки стягнуто невиплачену їй зарплату 818 грн. 44 коп. та 691 грн. 24 коп. компенсації за невикористану відпустку. Також, позивачка зазначає, що нею у 2012 р. була подана заява до Святошинського РУГУ МВС України в м. Києві про вчинення відповідачем кримінального правопорушення по факту підробки її підпису у відомості про отримання нею заробітної плати, у зв'язку з чим було відкрито кримінальне провадження та внесене до ЄРДР за № 42012110080000016 від 22.11.2012 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358, ч. 2 ст. 172 КК України. Позивачка зазначає, що тривалі судові процеси з відповідачем з відновлення її законних прав в сфері трудових правовідносин, які не визнаються останнім, завдали їй моральних страждань, призвели до загрози її здоров'ю та її, на той час ще ненародженої дитини. Крім того, у зв'язку з такою протиправною поведінкою відповідача, позивачка була позбавлена можливості отримання соціальної допомоги на дитину до досягнення нею трирічного віку, оскільки відповідач до теперішнього часу не повернув позивачці оформлену належним чином трудову книжку. Позивачка зазначила, що відчуває себе приниженою, беззахисною та безпорадною, оскільки незаконно звільнена відповідачем під час вагітності та змушена була поневірятися по судах понад три роки, у зв'язку з чим просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., а також судовий збір. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся судом належним чином (а.с. 28, 40), причини своєї неявки суду не повідомив, а тому суд вважає неявку останнього без поважних причини та на підставі ст. 224 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності останнього на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, заслухавши пояснення позивачки, її представника та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч. 2 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній. Господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказують при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] була прийнята на роботу з 3 серпня 2009 року в ТОВ "УКС"на посаду секретаря на умовах строкового трудового договору на строк перебування секретаря Джемесюк Л.П. у відпустці у зв'язку з вагітністю та пологами, а також у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Судом встановлено, що згідно із наказом № 63-К від 22 квітня 2011 року позивачка звільнена з посади з 29 квітня 2011 року у зв'язку з закінченням строку трудового договору, відповідно п. 2 ст.36 КЗпП України. Встановлено, що на момент звільнення, позивачка [PERSON] була вагітною і 27.11.2011р. народила дитину. Згідно ч. 3 ст. 184 КЗпП, звільнення, зокрема жінок, які мають дітей віком до трьох років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадку їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Встановлено, що у зв'язку з порушення відповідачем порядку звільнення позивачки, яка була вагітною, остання звернулась до суду за захистом своїх трудових прав, а саме: поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24.10.2012 р. відповідача ТОВ "УКС" зобов'язано, у відповідності до вимог частини 3 статті 184 КЗпП України працевлаштувати позивачку [PERSON] на цьому або іншому підприємстві на роботу, яку вона може виконувати, стягнуто з відповідача на користь позивачки середній заробіток за три місяці з дня закінчення строкового трудового договору в розмірі 2 547 грн. (а.с. 15-16). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25.12.2012 р. вказане вище судове рішення залишено без змін (а.с. 17-18). При цьому. відповідно до мотивувальної частини ухвали, Апеляційний суд м. Києва зазначив, що суд першої інстанції дійшов цілком законного висновку про те, що відповідачем не було дотримано норм трудового законодавства при звільненні з роботи позивачки [PERSON], зокрема, щодо обов'язкового працевлаштування останньої при звільненні. Також, зазначено, що суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги доводи відповідача про те, що позивачка не повідомила роботодавця про вагітність, а тому не було підстав для вжиття заходів по обов'язковому працевлаштуванню, оскільки правила ст. 184 КЗпП України, не передбачають та не встановлюють порядок попереднього повідомлення роботодавця про вагітність. Також, встановлено, що позивачка у листопаді 2012 р. звернулась до суду з позовними про стягнення з відповідача заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку. Рішенням Святошинського районного суду м . Києва від 25.06.2014 р., з відповідача ТОВ "УКС" на користь позивачки стягнуто невиплачену їй зарплату 818 грн. 44 коп. та 691 грн. 24 коп. компенсації за невикористану відпустку (а.с. 23-24), яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.10.2014 р. залишено без змін (а.с. 33-35). Встановлено та як вбачається з доводів позивачки, відповідачем до теперішнього часу не видана [PERSON] належно-оформлена трудова книжка, що позбавило останню, після народження дитини, звернутися до відповідного Управління соціального захисту населення для можливості оформлення соціальної допомоги на дитину до досягнення нею трирічного віку. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Також встановлено, що Святошинським РУГУ МВС України в м. Києві по факту підробки підпису позивачки [PERSON] у відомості про отримання нею заробітної плати, відкрито кримінальне провадження та внесене до ЄРДР за № 42012110080000016 від 22.11.2012 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358, ч. 2 ст. 172 КК України. Відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25.06.2014 р., в рамках розгляду даної цивільної справи був складений висновок Державним науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України почеркознавчої експертизи від 04.09.2012 року за №241, відповідно до якого, підписи у наданих відповідачем документах щодо зарплати за квітень 2011 року і отримання компенсації за невикористану відпустку виконані не [PERSON], а іншою особою. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивачка, у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача, змушена була понад три роки в судовому порядку доводити незаконність дій відповідача під час її звільнення у 2011 р., неможливість отримання соціальної допомоги до погляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та працевлаштування після досягнення дитиною цього віку, у зв'язку з неповернення відповідачем трудової книжки, при цьому, відповідачем, який належним чином був судом повідомлений про час та місце слухання справи, доводи позивачки не спростовані у разі наявності заперечень. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Суд, виходячи із засад розумності та справедливості, оцінюючи докази, надані позивачкою обґрунтованість спричинення останній моральних страждань, вважає суму 50 000 грн., яку просить стягнути позивачка з відповідача, завищеною, а тому вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню частково. Згідно з п. 3 Постанови пленуму Верховного суду України № 4 від 21.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру в наслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживань у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Таким чином, суд приходить до висновку, що протиправними діями відповідача ТОВ «УКС» позивачці [PERSON] спричиненні моральні страждання, яка змушена була доводити тривалий час в судовому порядку, а саме: понад три роки, незаконність дій відповідача, які також, мають ознаки кримінального правопорушення, що підтверджується порушенням Святошинським РУГУ МВС України кримінального провадження за заявою позивачки щодо незаконних дій відповідача по факту підробки її підпису. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, що позивачкою та її представниками відповідно ст. 60 ЦПК України, частково доведені в судовому засіданні позовні вимоги, у зв'язку з чим позов підлягає частковому задоволенню. На підставі ст. ст. 47, 117, 184, 2371 КЗпП України, ст. ст. 10, 11, 57-60, 79, 88, 179, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», ст. 1167 ЦК України, суд -

Outcome: partial