Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-18 00:00:00

31 жовтня 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Павлоградської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, в якому просить суд поновити строк для звернення до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай), визнати право на земельну частку (пай) із земель, розташованих на території Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області. Позовна заява мотивована тим, що з 14.10.1982 року позивач була прийнята в члени колгоспу «Межиріч» с. Межиріч Павлоградського району Дніпропетровської області. 20 січня 1994 року колгоспу «Межиріч» було видано державний акт на право колективної власності на землю серії ДП. У списках громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства «Межиріч», доданого до вищезазначеного державного акту, під порядковим номером «168» значиться її прізвище. Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (офіційний сайт: https://usr.minjust.gov.ua) - КСП «Межиріч» припинило свою діяльність, як юридична особа. В квітні місяці 2018 року, з пояснень землевпорядника Межиріцької сільської ради, позивач дізналася про те, що має право на земельну частку (пай) і повинна була отримати відповідний сертифікат, оскільки всі особи, які були членами колективних сільськогосподарських підприємств мали і мають право на земельну частку (пай), а також внесені до списків осіб, долучених до Державного акта на право колективної власності на землю. Але для вирішення даного питання необхідно звертатися до суду з позовною заявою. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Відповідач, Межиріцька сільська рада Павлоградського району Дніпропетровської області, надіслала відзив на позовну заяву, в якій просить суд в задоволенні позовної заяви [PERSON] відмовити, посилаючись на те, що з вимогами, викладеними в позовній заяві, відповідач не згоден і заперечує проти них, так як не має в наявності земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного виробництва, які б можна було б виділити в натурі. Резервний фонд земельних ділянок на територіях Межиріцької сільської ради було використано у повному обсязі , так як всі його земельні ділянки були надані працівникам соціальної сфери, учасникам АТО. Відповідач, Павлоградська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, надала відзив на позовну заяву, в якій зазначила, Павлоградська райдержадміністрація не є належним відповідачем у справі, оскільки, заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі земельних ділянок розглядають сільські ради в межах їх повноважень та приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі. У вирішенні справи покладався на розсуд суду. Позивач у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності на підставі наданих нею документів до позовної заяви, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З'ясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази у справі в підтвердження вказаних обставин, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно відповіді відділу у Павлоградському районі міськрайонного управління у Павлоградському, Юр'ївському районах та м. Павлограді Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, вказаним відділом повідомлено, що згідно додатку до державного акта на право колективної власності на землю, виданого колгоспу "Межиріч" серії ДП від 20 січня 1994 року, який згідно рішення Межиріцької сільської ради від 20.03.2000 року № 11 вважається виданим КСП "Межиріч", а саме: у списку громадян [PERSON] значиться під порядковим номером 168. Згідно трудової книжки серії [NUMBER], виданої на ім'я [PERSON], [INFO], заповненої 29 листопада 1989 року, 14 жовтня 1982 року [PERSON] прийнята у члені колгоспу ім. 22 з'їзду КПСС на посаду доярки, у грудні 1982 року направлена на навчання у Павлоградську школу бухгалтерів, у серпні 1983 року пішла у відпустку по вагітності та пологам, у серпня 1984 року направлена у бухгалтерію на посаду бухгалтера, з 01 червня 1985 року переведена на МТФ в якості доярки, 16 листопада 1991 року переведена робочою садовою бригадою, 15 лютого 1992 року колгосп перейменовано в колгосп "Межиріч" на підставі загальних зборів № 1 від 15.02.1992 року. Листом № 01-10-1574/0/334-18 від 31.08.2018 року Павлоградської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, повідомлено позивача про те, що на даний час сертифікати на право на земельну частку (пай) не видаються та рекомендовано звернутися до суду. Паювання земель колективних сільськогосподарських підприємств проводилось відповідно до Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». Відповідно до ст. 3, 5 цього Закону (в редакції, що діяла до 01.01.2019 року) підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Законом України від 10 липня 2018 року №2498-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні», який набув чинності 01.01.2019 року внесено зміни до Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», а саме частину 2 статті 5 цього закону - «сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів» виключено. Відповідно до ст. 5 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості). З огляду на зазначене вище, Павлоградська районна державна адміністрація Дніпропетровської областіне є належним відповідачем у справі. Відповідно до положень частин дев'ятої, десятої статті 5 ЗК України 1990 року, кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. За частинами шостою, сьомою статті 6 ЗК України 1990 року, при обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації. Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі. Частина друга статті 23 ЗК України 1990 року визначала, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Відповідно до п. 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року N 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського товариства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Тобто право на земельну частку (пай) особа набуває за наявності трьох умов: перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства; отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю; включення особи до списку, доданого до цього акта. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Таким чином, право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному сільськогосподарському підприємству, членом якого є особа. Для вирішення даної цивільної справи, з'ясування обставин справи в повній мірі, перевірки обґрунтованості доводів позивача у справі, суду необхідно встановити обставини отримання колективним сільськогосподарським підприємством державного акта на право колективної власності на землю, зокрема, дату видачі, серію державного акту, рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого такий державний акт було видано, включення позивача до списку, доданого до цього акта, перевірити чи була особа членом сільськогосподарського підприємства на момент передачі державного акта про право колективної власності на землю цьому сільськогосподарському підприємству, перевірити обставини ліквідації КСП «Межиріч», про що позивачем вказано в позові, а також дослідити вказані документи (копії документів) та дати належну оцінку зібраним доказам. Положеннями Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини 1,5 ст.81 ЦПК України). В частині 3 статті 12 ЦПК України вказано , що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто нормами Цивільного процесуального кодексу України передбачено обов'язок позивача довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог, шляхом подання до суду належних та допустимих доказів. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч.2 ст.83 ЦПК України). Також ЦПК України передбачено можливість для позивача заявити клопотання про витребування доказів у разі неможливості самостійно надати докази відповідно до статті 84 ЦПК України. Позивачем в підтвердження позовних вимог не додано до позову копію державного акту, копію списку, доданого до цього акта (витягу зі списку із зазначенням позивача), доказів припинення діяльності КСП «Межиріч». Клопотань про витребування доказів позивачем суду не заявлено також. Крім того позивач просить визнати право на земельну частку (пай) із земель, розташованих на території Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області без визначення розміру земельної частки (паю). Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Невчинення позивачем необхідних процесуальних дій унеможливлює встановлення обставин справи, перевірки їх доказами, в той час як суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, що визначено в частині 7 ст.81 ЦПК України. Відповідно до п. 6 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України 2004 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом. На пред'явлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст. 50 Закону України «Про власність» і ст.71 ЦК УРСР (діючих на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. Згідно вимог статей 74, частини 1 ст. 76 ЦК УРСР вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Таким чином, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтереси не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.

Outcome: dismissed