Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що працював в ДП НВК "Фотоприлад" та 02.03.2010р. був звільнений з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України, при звільненні йому не була виплачена індексація зарплати. Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 01.04.2014р., зміненому рішенням апеляційного суду Черкаської області від 19.06.2014р. стягнуто з відповідача заборгованість по індексації зарплати в сумі 439 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 67 444,25 грн. за період 0 02.03.2010р. по 21.05.2013р., всього 67883,25 грн. На виконання рішення відповідачем перераховано 26500 грн. та 30000 грн., в повному обсязі судове рішення не виконане, внаслідок чого порушені права та законні інтереси позивача та завдана моральна шкода. Зазначав, що на підставі ст.625 ЦК України відповідач зобов'язаний виплатити інфляційні збитки з урахуванням індексу інфляції з травня 2013 року за період невиконання зазначеного рішення, просив стягнути з відповідача 16292 грн. та моральну шкоду 5000 грн. В ході розгляду справи позивач позовні вимоги змінив, на підставі ст.ст.116, 117 КЗпП України та Закону «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», просив стягнути 48613 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.05.2013р. по 03.03.2015р., 14163 грн. компенсації інфляції за затримку виплати заборгованості по рішенню суду та 5 000 грн. моральної шкоди, всього стягнути 67 776 грн. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та пояснив, що 02.03.2010р. був звільнений з роботи з ДП НВК «Фотоприлад» за п.1 ст.40 КЗпП України та при звільненні йому не була виплачена сума індексації заробітної плати за період з 01.06.2008р. по 01.03.2010р., в зв'язку з чим рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 01.04.2014р., зміненому рішенням апеляційного суду Черкаської області від 19.06.2014р. стягнуто з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 439 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 67 444,25 грн. за період з 02.03.2010р. по 21.05.2013р., всього стягнуто 67883,25 грн., на виконання зазначеного рішення частково відповідачем перераховані кошти в сумі 26500 грн. 10.10.2014р. та 30 000 грн. 27.11.2014р., в повному обсязі присуджені судом кошти не виплачені до даного часу, отже на підставі ст.ст.116,117 КЗпП України до стягнення з відповідача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.05.2013р. по день вирішення даної справи у сумі 48613 грн. з урахуванням підвищень посадового окладу після звільнення, крім, того підлягають до стягнення інфляційні збитки з урахуванням частково виплачених на виконання рішення суду сум відповідачем: на суму 67883 грн. з урахуванням інфляції з 22.05.2013р. по 10.10.2014р. - 11608 грн., на суму 44033 грн. з урахуванням інфляції з 11.10.2014р. по 27.11.2014р. - 1465 грн., на суму 17033 грн. з урахуванням інфляції з 28.11.2014р. по 01.02.2015р. - 1090 грн., всього 11608 + 1465 + 1090 + = 14163 грн. Також вказує, що внаслідок порушення своїх прав змушений був докладати додаткових зусиль для їх відновлення, внаслідок чого йому завдана моральна шкода. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, вказував, що рішенням апеляційного суду від 19.06.2014р. стягнуто з підприємства середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 67 444,25 грн. за період з 02.03.2010р. по 21.05.2013р., оскільки судом було встановлен, що з 22.05.2013р. відсутня вина роботодавця у невиплаті нарахованої до виплати суми індексації 382,23 грн, оскільки після нарахування вказаної сума з компенсацією за період затримки її виплати в сумі 58,37 грн. роботодавець направив позивачу повідомлення про отримання зазначених сум. Фактично вказана заборгованість виплачена при виконанні даного рішення перерахуванням 10.10.2014р. 26500 грн. Також вказував, що присуджені на користь позивача в порядку ст.117 КЗпП грошові суми за правовою природою не є заробітною платою, а є середнім заробітком за час затримки розрахунку після звільнення, тому відсутні підстави для застосування норм законодавства про компенсацію працівникам частини заробітної плати в зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Просив суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 02.03.2010р. позивач був звільнений з роботи з ДП НВК «Фотоприлад» за п.1 ст.40 КЗпП України. У вересні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення невиплаченої йому при звільненні суми індексації заробітної плати за період з 01.06.2008р. по 01.03.2010р. та рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 01.04.2014р., зміненому рішенням апеляційного суду Черкаської області від 19.06.2014р. стягнуто з ДП НВК «Фотоприлад» на його користь заборгованість по індексації заробітної плати 382,23 грн. з компенсацією 58,37 грн. в загальній сумі 439 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 67 444,25 грн. за період з 02.03.2010р. по 21.05.2013р., всього стягнуто 67883,25 грн. Після набрання рішенням законної сили на його виконання відповідачем перераховані кошти в сумі 26500 грн. 10.10.2014р. та 27.11.2014р. в сумі 30 000 грн. Відповідно до довідки державного виконавця станом на 16.02.2015р. сума стягнутого боргу 51318,19 грн. після утримання виконавчого збору. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 19.04.2014р. було змінене рішення суду першої інстанції від 01.04.2014р. про стягнення з ДП НВК «Фотоприлад» на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 85382 грн. за період з 02.03.2010р. по 01.04.2014р. Судом апеляційної інстанції зазначена сума стягнення зменшена до 67 444,25 грн. по 21.05.2013р. та встановлено, що з 22.05.2013р. відсутня вина роботодавця у невиплаті заборгованої суми індексаці, оскільки сума індексації 382,23 грн. нарахована з компенсацією 58,37 грн. до виплати та 21.05.2013р. та 04.06.2013р. рекомендованими листами роботодавець направив позивачу повідомлення про отримання зазначених сум. Посилання позивача на незгоду з вказаним висновком суду апеляційної інстанції суд вважає такими, що не обґрунтовують позовні вимоги в даній справі, оскільки рішення апеляційного суду від 19.06.2014р. є таким, що набрало законної сили, відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача 48613 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку з 382,23 грн. індексації при звільненні позивача 02.03.2010р. з урахуванням підвищень окладу за період з 22.05.2013р. по 03.03.2015р., оскільки рішенням суду, що набрало законноїсили встановлено відсутність вини роботодавця у невиплаті індексації з 22.05.2013р., що є преюдицією в даній справ. В іншій частині позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частки заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи, організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст.1 Закону «Про оплату праці» ). Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України "Про оплату праці", якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Згідно з частиною шостою статті 95 КЗпП заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення"). Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (частина перша статті 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення". Таким чином, індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою, отже за порушення строків її виплати настає право працівника вимагати компенсації втрати частини заробітку. Встановлено, що при звільненні позивача 02.03.2010р. не був проведений повний розрахунок та не була виплачена сума індексації в розмірі 382,23 грн. Вказана сума з компенсацією в сумі 58,37 грн. станом на 21.05.2013р. стягнута на користь позивача рішенням суду, однак фактично виплачена 10.10.2014р. на виконання судового рішення, таким чином до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає компенсація за період затримки у виплаті індексації 382,23 грн. за період з 22.05.2013р. по 10.10.2014р. з урахуванням офіційно оприлюднених індексів інфляції за даний період : 382,23*1,01*1,0*0,999*0,993*1,0*1,04*1,02*1,05*1,02*1,06*1,02*1,033*1,038*1,01*1,04*1,08*1,029**1,024 - 382,23 = 220,54 грн. Суд погоджується з доводами відповідача про відсутність підстав для застосування Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» до присудженої рішенням суду на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст.117 КЗпП України в сумі 67444,25 грн. Вказана сума не являється заробітною платою, оскільки нарахована за період з 02.03.2010р. по 21.05.2013р., коли трудові відносини між сторонами були припинені з моменту звільнення 02.03.2010р., отже відсутні підстави для висновку, що це грошова винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, як визначено поняття заробітної плати ст.1 Закону «Про оплату праці». За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні згідно ст.117 КЗпП України є компенсаційної виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку (висновок Верховного Суду України 3 жовтня 2012 року у справі № 6-109 цс 12), крім того дана виплата має разовий характер та не є систематичною виплатою. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд виходить з того, що між сторонами виникли трудові правовідносини, які не регулюються ст.625 ЦК України, оскільки вказаною нормою врегульовані цивільні правовідносини. Відповідальність роботодавця за порушення строків розрахунку з працівником при звільненні передбачена ст. 117 КЗпП України та Законом «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» які є спеціальними нормами, оскільки регулюють прийняття рішення з конкретно визначеного питання з числа інших, передбачених загальною нормою, виходячи з загальноюридичних принципів та змісту зазначених норм спеціальна норма має пріоритет по відношенню до загальної норми. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в постанові № 4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати не майнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, завданих фізичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності), а також виникнення шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіянням шкоди. Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди - яких саме втрат немайнового характеру він зазнав та яке саме їх матеріальне вираження. Недоведеність позивачем зазначених обставин по справі є підставою для відмови у задоволенні позову. В судовому засіданні не знайшли підтвердження об'єктивними доказами факт спричинення моральних страждань та пов'язаної з цим моральної шкоди, в чому конкретно полягають його немайнові втрати, їх характер, тому позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають до задоволення. Таким чином, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Згідно ст.88 ЦПК України до стягнення з відповідача підлягають судовий збір в доход держави пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, оскільки при подачі позову даної категорії позивач був звільнений від оплати судового збору.

Outcome: approved