Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача, за участі третіх осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є співвласником квартири [ADDRESS]. [PERSON] Ділшод є її колишнім чоловіком, шлюб між якими розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.05.2018 року. Позивач вказує, що відповідач тривалий час (з жовтня 2014 року) не проживає у вказаному помешканні, однак залишився бути зареєстрованими за цією адресою, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за цією адресою, житлом не цікавиться. Враховуючи, що відповідач порушує її права, позивач з посиланням на положення ст.71,72 ЖК України, звернулася до суду з даним позовом. Надалі позивач подала заяву про зміну підстав позову, а саме просила, виходячи з положень ст.391, 405 ЦК України, усунути їй перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.01.2019 року вказана заява про зміну підстав позову прийнята до розгляду. Відповідач відзив на позов не надав. Треті особи пояснення не надали, однак подали до суду заяви, відповідно до яких просять позов задовольнити та розглянути справу в їх відсутність. Позивач у судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила його задовольнити, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце судового засідання, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не надав, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа із занесенням ухвали до протоколу судового засідання) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечувала проти такого порядку розгляду справи. Допитані в судовому засіданні як свідки [PERSON], [PERSON] показали, що відповідач з 2014 року не мешкає за цією адресою, житлом не цікавиться, його речі відсутні, перешкод в користуванні квартирою йому ніхто не чинив і не чинить. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК України в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності. Судом\~встановлено,\~що [PERSON]\~(дошлюбне\~прізвище \~[PERSON])\~є співвласником\~квартири [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності, виданим 23.12.2008 року виконкомом Вінницької міської ради на підставі рішення від 23.12.2008 року №3190. Право власності зареєстроване КП «ВМБТІ» в реєстровій книзі №882, за реєстровим № 1939/83046 (а.с. 18-19). Іншими співвласниками квартири є: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (треті особи по справі). Відповідач по справі [PERSON] Ділшод є колишнім чоловіком [PERSON], шлюб між якими розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.05.2018 року по справі №127/7689/18 (а.с.14). Відповідач\~зареєстрований за\~вказаною адресою,\~що підтверджується\~довідкою ТОВ\~«ЖЕО» від\~21.02.2018\~року,\~довідкою Департаменту\~адміністративних послуг\~Вінницької міської\~ради від\~26.08.2018\~року та\~адресною довідкою\~від 05.11.2018\~року.\~Відповідач з\~жовтня 2014\~року в\~квартирі не\~проживає, нею не цікавиться, участі в утриманні житла не приймає, особисті речі та речі повсякденного використання відсутні, будь-яких перешкод в\~користуванні квартирою йому ніхто не чинить. Факт його не проживання підтверджується актом від 11.01.2018 року, складеним мешканцями квартир будинку 4 по вул.Шевченк в м.Вінниці, а також показами свідків [PERSON] та [PERSON], даними в судовому засіданні. Суд\~знаходить обґрунтованою\~вимогу про\~визнання відповідача\~таким,\~що втратив\~право користування\~житловою площею\~в належному\~позивачу на\~праві приватної\~власності помешканні.\~Право власності\~позивача на\~квартиру згідно ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сімї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сімї, укладеного при вселенні останнього. Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сімї власника (у тому числі колишнім членом сімї власника) права на користування житлом власника, а саме відсутність члена сімї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Враховуючи, що судом не встановлено чинення перешкод відповідачу в користуванні квартирою, а також, те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації його постійного проживання більше року без поважних причин (протилежного судом не встановлено), суд приходить до висновку про задоволення позову. При цьому суд приходить до висновку, що задоволення позову не порушує право відповідача на житло. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобовязань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42). Отже, в даній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції. Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47). Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право членів сімї власника житла на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ними в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами\~ЦК України\~та ЖК УРСР. Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі\~ ст.405 ЦК України, оскільки, виходячи із матеріалів справи, відповідач є членом (бувшим) сімї власника житла (позивача), тому, для суду є беззаперечним те, що втручання в його право має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Щодо відповідності втручання цілям передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоровя чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що нею зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Щодо то, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що квартира є приватною власністю, користування жилими приміщеннями в якій регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідач є колишнім чоловіком позивача і проживав в квартирі, як член її сімї, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Згідно із ч.1 ст.156 ЖК УРСР та ч.1 ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Проте, як вказувалося вище, відповідно до вимог ч.2 ст.405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Матеріалами справи підтверджується, що відповідач не проживає в спірній квартирі тривалий час. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що він проживає в цій квартирі, користується нею та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірній квартирі. При цьому, тривала його відсутність свідчить про те, що він мають інше місце проживання, він не є власником спірного житла, а тому визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власників такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». Відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. На\~підставі викладеного,\~

Outcome: approved