Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. До Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська для розгляду за підсудністю надійшов позов [PERSON] (далі - Позивач) до Дніпровської міської ради, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, апеляційного суду Дніпропетровської області, Державної судової адміністрації України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] в своїх та в інтересах малолітньої [PERSON], про визнання права користування жилою площею та зобов'язання видати ордер на жиле приміщення. Згідно вимог ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. На виконання вказаних вимог процесуального законодавства, Ленінським районним судом м. Дніпропетровська названий позов було прийнято до свого провадження. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона, [PERSON], з 20.09.2002 року перебувала на квартирному обліку, як особа, що потребує поліпшення житлових умов та включена до позачергового списку на одержання житла. Відповідно до Протоколу № 1 засідання Ради суддів України Дніпропетровської області від 22.01.2010 року позивач була включена до контрольного списку суддів апеляційного суду Дніпропетровської області, які потребують поліпшення житлових умов. Оскільки станом на 01.10.2010 року позивач була першою в черзі на отримання житла, керівництвом апеляційного суду Дніпропетровської області їй було надано в порядку черговості на отримання житла за місцем її роботи у безстрокове користування для постійного проживання житло, яке знаходилось на балансі апеляційного суду Дніпропетровської області за адресою: [ADDRESS] у малосімейному будинку. Відразу ж позивача було виключено з контрольного списку суддів, які потребують поліпшення житлових умов. У зв'язку з чим, позивачу були надані ключі від вказаної квартири, правовстановлюючі документи, технічний паспорт на квартиру та реквізити для сплати комунальних послуг. При цьому ордер на вселення у таке житлове приміщення позивачу видано не було. Позивач вказує, що з 12.10.2010 року вона є зареєстрованою за вказаною адресою на підставі листа голови апеляційного суду Дніпропетровської області, та постійно проживає в цій квартирі, сплачує комунальні послуги. З 29.04.2014 року разом із позивачем зареєстровані на вказаній житловій площі її син [PERSON] та малолітня онука [PERSON], [INFO]. Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 року № 1515-VIII позивача звільнено у відставку. Голова апеляційного суду Дніпропетровської області 23.01.2017 року звернулась до голови Державної судової адміністрації України щодо погодження передачі об'єкта (вказаного житла) з державної в комунальну власність з подальшим отриманням позивачем ордера на надане їй жиле приміщення. Листом щодо надання рекомендацій від 24.02.2017 року за № 14-1573/17 Державна судова адміністрація України запропонувала апеляційному суду Дніпропетровської області вжити відповідних заходів щодо належного оформлення вселення та проживання з 2010 року судді [PERSON] в квартирі [ADDRESS], посилаючись на те, що порядок вселення судді до зазначеної квартири, яка відноситься до державного житлового фонду, був порушений, оскільки ордер на жиле приміщення не видавався. На виконання даних рекомендацій ДСА України 19 травня 2017 року відбулися збори суддів апеляційного суду Дніпропетровської області на яких було вирішено: підтвердити факт, що [PERSON], як судді апеляційного суду Дніпропетровської області, у жовтні 2010 року була надана для проживання у постійне користування квартира [ADDRESS], яка знаходиться на балансі апеляційного суду Дніпропетровської області, в порядку черговості на отримання житла за місцем її роботи та яка складається з однієї жилої кімнати, площею 18,5 кв.м, загальною площею 30,1 кв.м в малосімейному будинку, у зв'язку з чим [PERSON] була знята з квартирного обліку. 26.06.2017 року позивач звернулась до голови Дніпровської міської ради з клопотанням про вирішення питання про видачу їй ордера на вказане житло. Дніпровська міська рада в особі Департаменту житлового господарства листом 11.07.2017 року за № 3/9-3258 про розгляд клопотання зазначила, що на цей час не має правових підстав для надання їй ордеру на квартиру [ADDRESS]. У зв'язку з вищевикладеним, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить суд визнати за нею, [PERSON], право на користування жилою площею в квартирі [ADDRESS], а також, зобов'язати Дніпровську міську раду в особі виконавчого комітету Дніпровської міської ради видати ордер на жиле приміщення квартири [ADDRESS], яка складається з однієї жилої кімнати, площею 18,5 кв.м., загальною площею 30,1 кв.м., на ім'я [PERSON]. Представник відповідача виконавчого комітету Дніпровської міської ради подала відзив на позовну заяву (а.с.124-126), в якому просила відмовити в задоволені позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, вважає позов безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. В обґрунтування своїх заперечень посилалася на ті обставини, що у разі отримання житла особою, що перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, за місцем роботи, виконавчий комітет відповідної ради затверджує своїм рішенням спільне рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання такій особі житла, після чого вже видається ордер. Отже, до виконавчого комітету Дніпровської міської ради для затвердження відповідного рішення про надання позивачу спірної квартири жодна особа не зверталась, саме рішення про надання квартири виконкомом не видавалось. Представник відповідача Державної судової адміністрації України подала відзив на позовну заяву (а.с.56-58), в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень такий відповідач посилався на ті обставини, що права позивача жодним чином не порушені, оскільки позивач вільно проживає у даній квартирі. При цьому, під вільним зазначається приміщення, що не має іншого власника. У даному випадку власником даної квартири є Держава України в особі Державної судової адміністрації України. А тому, підстави для видачі ордера [PERSON] відсутні. Представник відповідача Дніпровської міської ради подала відзив на позовну заяву (а.с.62-64), в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, вважає позов безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. В обґрунтування своїх заперечень посилалася на ті обставини, що видача ордерів на жилі приміщення відносяться до повноважень виконавчого комітету, а не до повноважень Дніпровської міської ради. Крім того, у разі прийняття адміністрацією і профспілковим комітетом підприємства спільного рішення про надання громадянину жилого приміщення в будинках відомчого житлового фонду, воно повинно бути затверджено відповідним рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради, вже на підставі якого останній і видає громадянинові ордер. Позивач [PERSON] подала відповіді на відзиви (а.с.73-75, 135-138), в яких заперечує проти доводів відповідачів із посиланням на мотиви, які тотожні тим, що містяться в уточненій позовній заяві, та просить суд задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі по мотивам, що викладені у позовній заяві. В судове засідання, після оголошення перерви, позивач не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила позов задовольнити (а.с.160). Представник Дніпровської міської ради у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Представник виконавчого комітету Дніпровської міської ради у судове засідання не з'явилася, надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, просила у задоволені позову відмовити у повному обсязі. Представник апеляційного суду Дніпропетровської області у судове засідання не з'явилася, надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність та винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.144). Представник Державної судової адміністрації України, у судове засідання не з'явилася, надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, просила у задоволені позову відмовити у повному обсязі (а.с.92-94). Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] в своїх та в інтересах малолітньої [PERSON], у судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.77). ІІІ. Процесуальні дії у справі. Процесуальні дії у справі у вигляді вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо судом не застосовувалися. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення про задоволення позову виходячи із наступного. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала на посаді судді районного, а потім апеляційного суду з 07.04.1994 року по 15.09.2016 року. Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 року № 1515-VIII позивача звільнено у відставку, що підтверджено матеріалами справи. Судом встановлено, що з 20.09.2002 року [PERSON] перебувала на квартирному обліку, як особа, що потребує поліпшення житлових умов. У зв'язку із чим позивач була включена до позачергового списку на одержання житла на підставі ч.1,3 ст. 34 Житлового кодексу України, п.7 ст.44 Закону України «Про статус суддів», що підтверджується випискою з рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради № 293 від 20.09.2002 року (а.с.20). З листа апеляційного суду Дніпропетровської області № 04.4-18/201/17 від 23.01.2017 року вбачається, що 24 грудня 2007 року апеляційним судом Дніпропетровської області придбана квартира № 29, що розташована в будинку №4 по вулиці Коробова у м. Дніпропетровську (м. Дніпро) в Ленінському районі міста на підставі договору купівлі-продажу від 24.12.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бойченко Т.М. за реєстром за № 9975 та зареєстрованого в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за реєстровим № 20699861, та яка знаходиться на балансі апеляційного суду Дніпропетровської області і відноситься до державної власності в особі Державної судової адміністрації України. А відтак таке житлове приміщення віднесено до державного відомчого житлового фонду відповідно до вимог ст. 5 Житлового Кодексу України та ч. 2 ст. 1 Закону України «Про приватизацію». Ці обставини також підтверджуються матеріалами справи, а саме: договором купівлі-продажу квартири від 24 грудня 2007 року, витягом з державного реєстру правочинів, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічним паспортом на квартиру № 29 в житловому будинку № 4 по вулиці Коробова м. Дніпропетровська. З даних документів вбачається, що вказана квартира складається з однієї жилої кімнати, площею 18,5 кв.м та загальною площею 30,1 кв.м в малосімейному будинку. Матеріалами справи підтверджено, що вказана квартира до числа службових не вносилась, що підтверджується листом Новокодацької районної у м Дніпропетровську ради № 1\\14-275 від 10.11.2016 року ( а.с.22). Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до Протоколу № 1 засідання Ради суддів Дніпропетровської області від 22.01.2010 року суддя Черненкова Людмила Андріївна була включена до контрольного списку суддів апеляційного суду Дніпропетровської області, які потребують поліпшення житлових умов згідно довідки виконкому Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради від 21.10.2009 року. З листа апеляційного суду Дніпропетровської області № 04.4-18/201/17 від 23.01.2017 року вбачається, що рішенням керівництва апеляційного суду Дніпропетровської області в 2010 році зазначене жиле приміщення, а саме: квартира [ADDRESS] було надано для постійного проживання судді апеляційного суду Черненковій Людмилі Андріївні, яка перебувала на квартирному обліку згідно довідки виконкому Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради від 21.10.2009 року та включена до позачергового списку на одержання житла на підставі ст.34 (1.3) Житлового кодексу України, ст. 44 Закону України «Про статус суддів». Судом також встановлено, що у жовтні 2010 року позивач була вселена у вказане житлове приміщення, як особа що потребує поліпшення житлових умов. При цьому 11.10.2010 року за вих. № 327 апеляційний суд Дніпропетровської області надав письмову згоду на реєстрацію позивача за вказаною адресою (а.с.30). Так само, 29.04.2014 року апеляційний суд Дніпропетровської області надав письмову згоду на реєстрацію за вказаною адресою членів сім'ї позивача: сина - [PERSON], [INFO] та онуки - [PERSON], [INFO] (а. с. 31). Судом встановлено, що позивач знята з квартирного обліку після надання їй вказаної квартири, як за місцем роботи, так і за місцем проживання, що підтверджено матеріалами справи. Із матеріалів справи також вбачається, що відповідно до рекомендацій від 24.02.2017 року за № 14-1573/17 Державна судова адміністрація України запропонувала апеляційному суду Дніпропетровської області вжити відповідних заходів щодо належного оформлення вселення та проживання з 2010 року судді [PERSON] в квартирі [ADDRESS], посилаючись на те, що порядок вселення судді до зазначеної квартири, яка відноситься до державного житлового фонду, був порушений, оскільки ордер на жиле приміщення не видавався. Судом встановлено, що згідно протоколу зборів суддів апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2017 року було вирішено: підтвердити факт, що [PERSON], як судді апеляційного суду Дніпропетровської області, у жовтні 2010 року була надана для проживання у постійне користування квартира [ADDRESS], яка знаходиться на балансі апеляційного суду Дніпропетровської області, в порядку черговості на отримання житла за місцем її роботи та яка складається з однієї жилої кімнати, площею 18,5 кв.м, загальною площею 30,1 кв.м в малосімейному будинку, у зв'язку з чим [PERSON] була знята з квартирного обліку. Судом також встановлено, що [PERSON] разом із своїм сином [PERSON] та онукою [PERSON] фактично проживають та зареєстровані у [INFO]. Судом також встановлена, а сторонами визнана та обставина, що на момент прийняття рішення про вселення та фактичного вселення позивача у вказане житлове приміщення ордер на зайняття такого приміщення на ім'я позивача уповноваженим органом видано не було. Вказана обставина також підтверджується листом апеляційного суду Дніпропетровської області № 04.4-18/201/17 від 23.01.2017 року ( а. с. 18) та листом Державної судової адміністрації № 14-1573/17 від 24.02.2017 року (а. с. 19). Матеріалами справи підтверджено, що 26.06.2017 року позивач звернулась до голови Дніпровської міської ради з клопотанням про вирішення питання про видачу їй ордера на вказане житло. Дніпровська міська рада в особі Департаменту житлового господарства листом 11.07.2017 року за № 3/9-3258 про розгляд клопотання зазначила, що на цей час не має правових підстав для надання їй ордеру на квартиру [ADDRESS]. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Спірні правовідносини випливають із житлового законодавства щодо оформлення надання житла особі, яка перебувала на квартирному обліку, визнання права користування жилою площею та зобов'язання видати ордер на жиле приміщення. Відповідно ст. 47 Конституції України та ст. 1 ЖК України, кожний має право на житло. Згідно ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Відповідно до статті 5 ЖК України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Підстави та порядок надання жилих приміщень у будинках державного та громадського житлового фонду передбачені главою 1 розділу ІІІ ЖК Української РСР. Статтею 31 ЖК Української РСР встановлено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством. В даному випадку судом встановлено, що після вирішення у передбаченому на той час законом порядку питання щодо розподілу та надання для проживання позивачеві житла у вигляді квартири [ADDRESS], що належить до державного відомчого житлового фонду, [PERSON] була вселена у таке житлове приміщення, яке перебуває на балансовому утриманні апеляційного суду Дніпропетровської області. Також за вказаною адресою було зареєстроване у встановленому законом порядку постійне місце проживання позивача та членів її сім'ї, вказані особи з моменту вселення фактично мешкають у такому житловому приміщенні на постійній основі, та несуть витрати по його утриманню. Відповідно до ст.ст.126,130 Конституції України, незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України. Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. Вказаній нормі кореспондує п. 1 Основних принципів незалежності суддів, затверджених резолюціями Генеральної Асамблеї ООН № 40/32 від 29 листопада 1985 р. та № 40/146 від 13 грудня 1985 р., яким встановлено вимогу, відповідно до якої незалежність суддів повинна бути гарантована державою і закріплена в її Конституції та законах; уряд й інші установи зобов'язані поважати і дотримуватися принципу незалежності суддів. Рекомендація № R (94) 12 Комітету Європи "Незалежність, дієвість та роль суддів" містить положення про те, що виконавча і законодавча влади повинні гарантувати незалежність суддів та утримуватися від кроків, які б могли поставити її під загрозу. Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 20 березня 2002 р. № 5-рп/2002 у справі № 1-15/ 2002, положення ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 130 Конституції у взаємозв'язку з положеннями статей 11, 44 Закону "Про статус суддів" створюють механізм захищеності судової влади… Зменшення (в тому числі шляхом зупинення дії окремих нормативних актів) видатків Державного бюджету на фінансування судів і суддів не забезпечує повного та незалежного здійснення правосуддя, нормального функціонування судової системи, що може призвести до зниження довіри громадян до державної влади, загрожувати реалізації гарантованого Конституцією права людини і громадянина на судовий захист. Конституційний Суд України зробив висновок, що норми про матеріальне і побутове забезпечення суддів, їх соціальний захист, встановлені відповідно статтями 44, 45 Закону "Про статус суддів", не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. Згідно зі статтею 14 Закону України «Про судоустрій України» від 7 лютого 2002 року № 3018-ІІІ (чинного на час спірних правовідносин) гарантії самостійності судів і незалежності суддів забезпечуються, зокрема, належним матеріальним та соціальним забезпеченням суддів. За змістом ч. 7 ст. 44 Закону України "Про статус суддів" від 7 лютого 2002 року № 3018-ІІІ, не пізніш як через шість місяців після обрання суддя Конституційного Суду, Верховного Суду, вищого спеціалізованого суду, апеляційного та місцевого суду, який потребує поліпшення житлових умов, забезпечується благоустроєним житлом у вигляді окремої квартири чи будинку або службовим житлом за місцем знаходження суду. У разі незабезпечення судді благоустроєним житлом у зазначені строки суд за рахунок державного бюджету може придбати квартиру або будинок за ринковими цінами і передати їх у користування судді. Порядок фінансування судів для цієї мети, а також порядок розрахунків з державним бюджетом органу державної виконавчої служби, який своєчасно не надав судді житло, визначається Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2005 року № 707, затверджено Порядок забезпечення житлом суддів Апеляційного суду України, апеляційних і місцевих судів, який був чиним на час надання позивачу, як судді апеляційного суду Дніпропетровської області житла за місцем роботи в порядку черговості. Пункти 2 та 4 зазначеного Порядку визначають, що суддя, щодо якого прийнято рішення про взяття на облік для забезпечення житлом, письмово повідомляє про це місцевий орган виконавчої влади. Копія рішення місцевого органу виконавчої влади про надання судді житла надсилається Державній судовій адміністрації для ведення обліку. У разі, коли місцевий орган виконавчої влади у шестимісячний строк не забезпечили житлом суддю, який потребує поліпшення житлових умов, суд на підставі його заяви за погодженням з Державною судовою адміністрацією може прийняти рішення про придбання житла за рахунок коштів державного бюджету та передачу його у користування судді. Для забезпечення суддів благоустроєним житлом Державна судова адміністрація та її територіальні управління (стосовно суддів місцевих судів) ведуть контрольні списки суддів, які потребують поліпшення житлових умов, та суддів, які забезпечені житлом, і вносять місцевим органам виконавчої влади пропозиції щодо забезпечення суддів житлом. Аналіз вищевказаних положень Закону та Порядку № 707 свідчить, що обов'язок забезпечити житлом суддю, який потребує поліпшення житлових умов, покладався на місцеві органи виконавчої влади за місцем роботи судді, а дії ДСА та її територіальних управлінь із забезпечення суддів житлом є додатковими у разі не вирішення цього питання органом місцевої виконавчої влади. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 07.05.2012 р. по справі №21-292a11. Верховним Судом України в справі № 6-157цс14 сформульована правова позиція, згідно з якою питання про забезпечення житлом судді повинно вирішуватись на підставі нормативно-правових актів, які були чинними на час його обрання суддею. За змістом частини сьомої статті 44 Закону України «Про статус суддів», яка була чинною на час обрання суддею, не пізніш як через шість місяців після обрання суддя Конституційного Суду, Верховного Суду, вищого спеціалізованого суду, апеляційного та місцевого суду, який потребує поліпшення житлових умов, забезпечується благоустроєним житлом у вигляді окремої квартири чи будинку або службовим житлом за місцем знаходження суду. Відповідно до Порядку забезпечення житлом суддів Апеляційного суду України, апеляційних і місцевих судів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2005 року № 707, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, суддям, які відповідно до житлового законодавства перебувають на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов, надають окрему квартиру або будинок місцеві органи виконавчої влади не пізніше ніж через шість місяців після їх обрання на посаду. Суд виходить з того, що відступ без достатнього обґрунтування від раніше сформульованих в судовій практиці позицій щодо тлумачення законодавства може бути визнаний порушенням права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини, у контексті вимоги правової визначеності юридичної практики національних судів по застосуванню чинного законодавства як складової частини принципу верховенства права. Таким чином, суд приходить до висновку, що на законних підставах позивачу [PERSON], як судді апеляційного суду Дніпропетровської області, у жовтні 2010 року апеляційним судом Дніпропетровської області була надана для проживання у безстрокове постійне користування квартира [ADDRESS] (нині м. Дніпро), яка знаходиться на балансі апеляційного суду Дніпропетровської області, в порядку черговості на отримання житла за місцем її роботи, у зв`язку з чим позивач була знята з квартирного обліку, що підтверджується протоколом зборів суддів апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2017 року,оскільки позивач перебувала на квартирному обліку з 20.09.2002 року, як особа, що потребує поліпшення житлових умов та яка включена до позачергового списку на одержання житла на підставіч.ч.1,3 ст. 34 Житлового кодексу України, п.7 ст.44 Закону України «Про статус суддів», що підтверджується випискою з рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради № 293 від 20.09.2002 року та відповідно до Протоколу № 1 засідання Ради суддів Дніпропетровської області від 22.01.2010 року суддя Черненкова Людмила Андріївна була включена до контрольного списку суддів апеляційного суду Дніпропетровської області, які потребують поліпшення житлових умов, і на час надання житлового приміщення була першою в черзі на отримання житла. Оцінюючи обставини справи, суд приходить до висновку, що недотримання порядку оформлення процедури надання житла у зв'язку з невидачею позивачу ордера на жиле приміщення призвело до порушення її житлових прав. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями статті 47 Конституції України також передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. А згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Таким чином, оскільки рішення про розподіл та надання в порядку черговості житла у вигляді квартири [ADDRESS] для проживання в ньому позивача було прийнято відповідно до чинного (на час прийняття такого рішення) законодавства, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право користування жилою площею у вказаній квартирі. Доводи представникавідповідача виконавчого комітету Дніпровської міської ради та доводи представника відповідача Дніпровської міської ради у відзивах на позов про те, що у разі отримання житла особою, що перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, за місцем роботи, виконавчий комітет відповідної ради затверджує своїм рішенням спільне рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання такій особі житла, після чого вже видається ордер. Отже, до виконавчого комітету Дніпровської міської ради для затвердження відповідногорішення про надання позивачу спірної квартири жодна особа не зверталась, саме рішення про надання квартири виконкомом не видавалось, - суд вважає такими, що не обґрунтовують заперечення проти позову, виходячи з такого. Відповідно до п.42 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджені Постановою Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради професійних спілок № 470 від 11 грудня 1984 року (далі: Правила), - громадянам, які перебувають на квартирному обліку на підприємстві, в установі, організації та у виконавчому комітету місцевої Ради народних депутатів, жилі приміщення надаються там, де раніше настала черговість на їх одержання. Органи, що надали жилі приміщення, повідомляють про це за іншим місцем перебування громадян на обліку. Згідно п.58 Правил, - жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. Абзацем 3 пункту 60 Правил встановлено, що рішення адміністрації (органу громадської організації) і профспілкового комітету про виділення жилого приміщення для особи, яка перебуває на квартирному обліку в виконавчому комітеті Ради народних депутатів за місцем проживання, за рахунок жилої площі підприємства, установи, організації, де вона працює, подається до виконавчого комітету вказаної Ради. Відповідно до п.69 Правил, - на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. У відповідності до вимог статті 52 ЖК - жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної у місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Оскільки профспілковий комітет в апеляційному суді Дніпропетровської області відсутній, то у відповідності до вимог статей 21,23 Житлового кодексу питання надання житла вирішується трудовим колективом апеляційного суду, а саме: зборами суддів апеляційного суду. Таким чином, оскільки спірна квартира придбана апеляційним судом за договором купівлі-продажу та знаходиться на балансі апеляційного суду, то про рішення щодо надання жилого приміщення виконавчий комітет міської ради повідомляється, і це є підставою для видачі ордера на жиле приміщення. У зв'язку з тим, що голова Дніпровської міської ради, який очолює виконавчий комітет Дніпровської міської ради був повідомлений про надання позивачу за місцем її роботи в порядку черговості жилого приміщення за рахунок жилої площі установи апеляційного суду Дніпропетровської області, що підтверджується матеріалами справи, то відмова у видачі ордеру на жиле приміщення позивачу є неправомірною. Доводи представникавідповідача ДСА України у відзиві на позов про те, що права позивача жодним чином не порушені, оскільки позивач вільно проживає у даній квартирі. При цьому, під вільним зазначається приміщення, що не має іншого власника. У даному випадку власником даної квартири є Держава України в особі Державної судової адміністрації України. А тому, підстави для видачі ордера [PERSON] відсутні, - суд вважає такими, що не обґрунтовують заперечення проти позову, виходячи з такого. Відповідно до п.10 ч.1 ст. 15 Житлового кодексу Української РСР, - виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду видають ордери на жилі приміщення (ч.1 ст.58, ч.1 ст.122, ч.2 ст.141). Також згідно ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до ведення виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження щодо обліку громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності та делеговані повноваження щодо надання відповідно до закону громадянам, які потребують соціального захисту, безоплатного житла або за доступну для них плату; здійснення контролю за станом квартирного обліку та додержанням житлового законодавства на підприємствах, в установах та організаціях, розташованих на відповідній території, незалежно від форм власності. Відповідно до ст. 4 ЖК УРСР, який регулює житлові відносини, - жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд, який включає: державний житловий фонд - жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі; громадський житловий фонд - жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям; фонд житлово-будівельних кооперативів; приватний житловий фонд - жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності. З державного чи громадського житлового фонду громадянам можуть надаватися жилі приміщення як на загальних умовах (тим, що потребують поліпшення житлових умов), так і у якості службового житла - глава 1 розділу ІІІ ЖК УРСР "Надання жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду". Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Таким чином, доводи представника відповідача ДСА України не ґрунтуються на вимогах закону та є безпідставними, оскільки всі житлові квартири відносяться до житлового фонду, і державна власність таких квартир відносить їх до державного житлового фонду, та у разі знаходження таких квартир на балансовому утриманні установи, то такі квартири відносяться до державного відомчого житлового фонду, що у відповідності до вимог ч.1ст.58 ЖК України надає право громадянам отримати ордер на жиле приміщення. У відповідності до ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням в будинках державного і комунального житлового фонду здійснюється відповідно з договором найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордеру на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а при її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем-громадянином, на ім'я якого видано ордер В даному випадку судом встановлено що, не зважаючи на прийняте рішення щодо розподілу та надання для проживання позивачеві житла у вигляді вказаного житлового приміщення, та фактичного виконання такого рішення в натурі, уповноваженим суб'єктом на ім'я позивача не було видано відповідний ордер. Суд зазначає, що за своєю правовою природою ордер є адміністративним актом, що видається виконавчим органом місцевого самоврядування до компетенції якого входить вирішення питань, пов'язаних з наданням житлових приміщень. У зв'язку із чим, суд доходить висновку, що не видача у встановленому законом порядку вказаного ордеру є істотним порушенням житлового законодавства, зокрема ч. 1 ст. 58 ЖК України, яке обумовлює існування порушення прав позивача. Адже, відсутність такого адміністративного акту робить неможливим реалізацію позивачем відповідних прав, що є похідними від права користування таким житловим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі та у межах повноважень та засобами, передбаченими Конституцією та законами України. Оскільки станом на день розгляду справи таке порушення не усунуто, і між сторонами існує спір з цього приводу, суд вважає за необхідне ухвалити рішення, яким зобов'язати виконавчий комітет Дніпровської міської ради видати ордер на жиле приміщення квартиру [ADDRESS], яка складається з однієї жилої кімнати, площею 18,5 кв.м., загальною площею 30,1 кв.м. на ім'я [PERSON]. Таким чином, виходячи з наведених обставин, які підтверджуються наданими та вказаними письмовими доказами, враховуючи вищеназвані вимоги матеріального закону, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп., по 176 (сто сімдесят шість) грн. 20 коп. із кожного відповідача окремо. Однак, позивач не заявляє вимоги про присудження на її користь судових витрат, тому суд не здійснює розподіл судових витрат за цією справою. На підставі викладеного та

Outcome: approved