Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що на підставі договору купівлі - продажу від 13.09.2006 року йому належить будинок за адресою: [ADDRESS]. Раніше позивач мав намір здійснити обмін жилими приміщеннями, у зв'язку з чим дав згоду на реєстрацію відповідача [PERSON] та її дітей [PERSON] та [PERSON] у своєму будинку, де вони проживають і на теперішній час. Згодом домовленість на обмін житловими приміщеннями була розірвана, але відповідач продовжує проживати зі своїми дітьми у будинку позивача, добровільно знятися з реєстрації не бажає, чим чинить перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні його власністю. У зв'язку з наведеним позивач просить суд усунути перешкоди у користуванні ним вказаним жилим приміщенням шляхом примусового виселення відповідача та її дітей [PERSON] та [PERSON] без надання їм іншого жилого приміщення, зобов'язати Краснодонське МВ УДМС України в Луганській області зняти відповідача її дітей [PERSON] та [PERSON] з реєстрації. Позивач [PERSON] надав суду письмову заяву, якою підтримав свої позовні вимоги, просив їх задовольнити та розглянути справу за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила, про час слухання справи була повідомлена належним чином в порядку ч. 5 ст. 74 ЦПК України, про що у справі є відповідні докази. Заяв про розгляд справи за його відсутності від відповідача не надходило. Відповідно до ч. 4 ст. 169, 224 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів та постановляє заочне рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача на підставі матеріалів, які додані до справи, та постановити заочне рішення. 15 січня 2014 року відповідно до ст. 225 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Від представника відповідача Краснодонського МВ УДМС України в Луганській області Смирнової І.Д. через канцелярію суду надійшла письмова заява, в якій вона проти задоволення позовних вимог позивача не заперечувала, просила розглянути справу за її відсутності. Від представника третьої особи Орган опіки та піклування Краснодонського 1 виконавчого комітету Луганської області Волкогон Т.В. надійшла письмова заява, у якій вона зазнчила, позовні вимоги не визнає, проти ухвалення заочного рішення не заперечує та просить розглянути справу за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.09.2006 року належить будинок за адресою: [ADDRESS], який є предметом іпотечного договору від 15.09.2006 року, укладеного між позивачем та АК промислово-інвестиційний банк (ЗАТ) (а.с. 20-23). Такі самі дані містить технічний паспорт на даний будинок (а.с. 9-10). Згідно з довідкою Управління Держземагенства у Краснодонському районі Луганської області, станом на 01.01.2013 року земельна ділянка за вказаною адресою у приватну власність не передавалась (а.с. 11). У позові позивач зазначає, що раніше мав намір здійснити обмін жилими приміщеннями, у зв'язку з чим дав згоду на реєстрацію відповідача [PERSON] та її дітей [PERSON] та [PERSON] у своєму будинку. Згодом домовленість на обмін житловими приміщеннями була розірвана, але відповідач продовжує проживати зі своїми дітьми у будинку позивача, добровільно знятися з реєстрації не бажає, чим чинить перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні його власністю. Так, з матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Краснодонського міськрайонного суду від 12.09.2013 року по справі № 412/5017/13-ц, яке набрало чинності 07.10.2013 року, було задоволено позов [PERSON], усунуто перешкоди в користуванні [PERSON] квартирою за адресою: [ADDRESS], шляхом примусового виселення [PERSON] та [PERSON] без надання іншого жилого приміщення; зобов'язано Краснодонський МВ УДМС України в Луганській області зняти їх з реєстрації (а.с. 17). У тексті рішення йдеться, що [PERSON] є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS]. З метою обміну жилими приміщеннями, вона дозволила відповідачам [PERSON] та [PERSON] зареєструватися та проживати у вказаній квартирі, а вони дозволили родичам [PERSON] ([PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]) зареєструватися та проживати у їх будинку за адресою: [ADDRESS]. Однак, на час ухвалення рішення жодних документів про право власності на вказаний будинок на [PERSON] не оформлено, добровільно залишити квартиру відповідачі не бажають, чим чинять перешкоди у здійсненні позивачем її права власності на цю квартиру. Також у рішенні зазначено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Згідно з довідкою Вуличного комітету № 133 від 07.11.2013 року та за відомостями УДМСУ в Луганській обл., станом на 27.11.2013 року за адресою [ADDRESS] зареєстровані та проживають: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO](а.с. 12-13). Дослідивши обставини справи, судом встановлено, що у 2009 році позивач та гр. [PERSON] мали намір здійснити обмін житловими приміщеннями: будинком за адресою [ADDRESS] (власником якого є позивач по даній справі - [PERSON]) та квартирою за адресою [ADDRESS] (співвласниками якої є [PERSON] та [PERSON]). З цією метою члени сім'ї позивача [PERSON] та [PERSON] зареєструвалися за адресою [ADDRESS], а відповідач, яка є родичем [PERSON], разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] зареєструвалася за адресою [ADDRESS]. Однак, договору міни укладено не було, з огляду на вищенаведені обставини, наміру його укладати [PERSON] та [PERSON] більше не мають, внаслідок чого члени сім'ї позивача були виселені з квартири за адресою [ADDRESS] за рішенням суду. 2 Під час розгляду справи позивачем доведено, що він є власником будинку за адресою [ADDRESS]. Суд вважає обґрунтованим твердження позивача щодо того, що наявність реєстрації та проживання відповідача та її дітей за наведеною адресою спричиняє йому багато незручностей та не дозволяє в повній мірі розпоряджатись належною йому нерухомістю. В матеріалах справи наявні достатні докази того, що відповідач безпідставно продовжує проживати в даному будинку та не знімаються з реєстрації, не маючи для цього жодних законних прав. У ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України серед іншого зазначено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За приписами ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. На підставі наведеного, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні вказаним жилим приміщенням шляхом примусового виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення, зобов'язання Краснодонське МВ УДМС України в Луганській області зняти відповідача з реєстрації. Щодо вимоги позивача про виселення неповнолітньої [PERSON] та малолітнього [PERSON], суд зазначає наступне. Згідно ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами,опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Частиною 3 ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що батьки та особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовитися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування 3 яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям (ч. 4 цієї статті). Відповідно ч.10 ст. 177 СК України, порядок здійснення органами опіки та піклування визначеної законом діяльності, пов'язаної із захистом майнових інтересів дитини, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Такий Порядок затверджений постановою КМУ від 24.09.2008 року № 866. Згідно п. 67 Порядку, дозвіл на вчинення правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина, надається районним адміністраціям, виконавчим органам міської, районної в місті ради по представленню служби у справах дітей після проведеної вказаною службою перевірки документів за місцем знаходження майна на протязі одного місяця з дня надходження заяви на здійснення правочинів стосовно нерухомого майна дитини та тільки у разі гарантованого збереження його прав на майно і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Аналіз наведених норм свідчить про те, що законом передбачена необхідність надання дозволу відповідною службою у справах дітей на вчинення правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина. Однак, ні відповідач [PERSON], ні її діти жодних законних прав на зазначений будинок не мають, жодного правочину між сторонами щодо зазначеного будинку не укладалося, будь-які законні підстави для проживання та реєстрації [PERSON] та її дітей за вказаною адресою відсутні. Таким чином, суд приходить до висновку, що права неповнолітньої [PERSON] та малолітнього [PERSON] у даному випадку не порушуються. На підставі наведеного, суд вважає за необхідне задовольнити даний позов у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору у розмірі 229,40 грн., підтверджена відповідною квитанцією (а.с. 1).

Outcome: approved