Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

Полтавська обласна прокуратура звернулася до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації. В обгрунтування позову, позивач посилається на те, що 27.02.2019 з Генеральної прокуратури України на адресу Полтавської обласної прокуратури ( прокуратури Полтавської області) для організації розгляду надійшло звернення [PERSON] щодо неналежного, розслідування кримінальних проваджень за №12018170000000390, 42017220000000676, 42018220000000612 та № 12018220280000800 посадовими особами Полтавської обласної прокуратури (прокуратури Полтавської області). У подальшому аналогічні звернення надійшли також з Апарату Верховної Ради України- 01.03.2019, Дергачівської місцевої прокуратури - 04.03.2019, Служби безпеки України - 06.03.2019, від Народного депутата України Левченка Ю.В. -10.04.2019) , Народного депутата України Шурми І.М.-12.04.2019, Народного депутата України Яроша Д.А.-13.03.2019. У зверненні [PERSON] поширює недостовірну інформацію про те, що посадовими особами Полтавської обласної прокуратури (прокуратури Полтавської області) вчиняються кримінальні правопорушення, які виражаються в отриманні хабарів, злочинній бездіяльності, змові щодо неналежного розслідування кримінальних проваджень. Поширення значеної недостовірної інформації порушує особисті немайнові права Полтавської обласної прокуратури (прокуратури Полтавської області), як юридичної особи, а саме підриває авторитет та ділову репутацію прокуратури як органу покликаного в порядку, передбаченому Законом України «Про прокуратуру», здійснювати встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. У зверненні [PERSON] йдеться про те, що посадові особи Полтавської обласної прокуратури (прокуратури Полтавської області) є зацікавленими в неналежному розслідуванні кримінальних проваджень № 12018170000000390, № 42017220000000676, № 42018220000000612, № 12018220280000800 та сприяють тяганині, у їх розслідуванні та за це оримують матеріальний зиск (хабар). Всі ці висловлювання автора здійснені в брутальній та принизливій формі, не мають належного фактичного підґрунтя та при цьому є образливими і шокуючими. За заявою [PERSON] здійснюється процесуальне керівництво Полтавською обласною прокуратурою (прокуратурою Полтавської області) у об`єднаному кримінальному провадженні № 42018220000000612 ,до якого приєднано кримінальне провадження № 12018220280000800 про спричинення тілесних ушкоджень в офісному приміщенні за адресою: [ADDRESS] , чотирма невстановленими особами, а також щодо заволодіння під час зазначених подій 2000 доларів США прокурором Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області Гасановим І.Д., за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 365 КК України. Слідство у зазначеному провадженні проводиться слідчими слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Полтавській області. При цьому, у кримінальних провадженнях № 12017220280000714, № 12018170000000390 та № 42017220000000676, заявник [PERSON] не є стороною, а відтак не може володіти достовірною інформацією щодо стану досудового розслідування у зазначених кримінальних провадженнях. Звернення [PERSON] адресовано Верховній Раді України, 424 Народним депутатам України, Генеральній прокуратурі України, Харківській обласній прокуратурі (прокуратурі Харківської області), Полтавській обласній прокуратурі (прокуратурі Полтавської області), Дергачівській місцевій прокуратурі Харківської області, Національній поліції України, Службі безпеки України, Управлінню служби безпеки України в Полтавській області, Уповноваженому Верховної ради України з прав людини, Генеральній інспекції Генеральної прокуратури України, до Полтавської обласної прокуратури ( прокуратури Полтавської області) надійшло як депутатське звернення Народного депутата України [PERSON] , Народного депутата України [PERSON] та Народного депутата України [PERSON] ( [INFO] ). У зверненні поширена недостовірна негативна інформація, що в органах прокуратури області працюють посадові особи не зацікавленні у законному розслідуванні кримінальних справ, тобто здатні вчинити корупційні діяння, та не дотримується загальноприйнятих норм моралі та поведінки при виконанні службових обов`язків. Таким чином, поширена відповідачем недостовірна негативна інформація порушує особисті, немайнові права, зокрема, підриває авторитет прокуратури області, завдає шкоди діловій репутації, шляхом формування негативної думки щодо посадових осіб органів Полтавської обласної прокуратури з боку керівництва Генеральної прокуратури України, депутатського корпусу Верховної ради України, правоохоронних органів, органів державної влади та інших осіб, яким адресовано звернення [PERSON] , а також невизначеного кола осіб, що ознайомились із зверненням (скаргою). Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Таким чином, інформація, яку поширив відповідач, не відповідає дійсності та є недостовірною та негативною, оскільки вона не підтверджена жодним доказом. При цьому, поширена інформація є доведеною до відома багатьох осіб. У зв`язку з чим просить суд визнати недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію Полтавської обласної прокуратури (прокуратури Полтавської області) інформацію, поширену у своєму зверненні [PERSON] , щодо неналежного розслідування кримінальних проваджень № 12018170000000390, 42017220000000676, 42018220000000612 та №12018220280000800, посадовими особами Полтавської обласної прокуратури ( прокуратури Полтавської області). 14.04.2020 до суду надійшов відзив від відповідача [PERSON] в якому він зазначає, що підстави для задоволення позову Полтавської обласної прокуратури (прокуратури Полтавської області) відсутні. Вважає позов необґрунтованим та просить суд в задоволенні позову відмовити. 14 травня 2019 року ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 24 червня 2019 року ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 12 годин 00 хвилин 23 липня 2019 року. 01 жовтня 2019 року ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду на 11 годин 30 хвилин 01 листопада 2019 року. Прокурор Сердюк К.В. в судовому засіданні позов підтримала, просила суд задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду відзив в якому позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні , посилаючись на його не обґрунтованість,та розглянути справу за його відсутності. Суд, заслухавши позивача, дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, приходить до наступного. Згідно зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. У відповідності до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи,в провадженні СВ УСБУ в Полтавській області перебувають об`єднані матеріали кримінальних проваджень № 42018220000000612 та №12018220280000800 за фактом вчинення розбійного нападу, вчиненому відносно [PERSON] . В ході досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, потерпілим [PERSON] заявлено клопотання в порядку ст. 55, 56, 220 КПК України. Листом від 07.06.2018 № 17/2-448-18, 22.02.2019 № 04/4-3951-18, 22.03.2019 № 04/04-3951-18, № 66/6/10-782та14.09.2018 № 17/7 - 3951-18, вказані клопотання про проведення слідчих та процесуальних дій задоволені, проте на думку відповідача не виконані жодні слідчі та процесуальні дії. На думку відповідача [PERSON] діяльність слідчого та прокурора у провадженні не відповідала вимогам ст. ст. 2, 7, 8, 9, 24, 36, 40, 55, 56, 58, 84, 91, 92, 93, 223, ч. 6 ст. 284, 303, 304, 308 КПК України, п. п. 3.1., 3.2., 7, 23, 24 Наказу Генерального прокурора України № 15 від 19.01.2019 «Про основні засади організації роботи в органах прокуратури України», розділу IV ч. 1, розділу IV ч. 2 Наказу Генерального прокурора України № 51 від 28.03.2019 «Про затвердження Порядку організації діяльності прокурорів і слідчих органів прокуратури у кримінальному провадженні», 4, 5, 10, 11, 12, 15, 16, 21, 31 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури затвердженого всеукраїнською конференцією прокурорів 27 квітня 2017 року. Основними нормативно-правовими актами, які регулюють відносини щодо захисту гідності, честі та ділової репутації, є Конституція України та Цивільний кодексу України . У статтях 3, 28 Конституції України визначено, що честь і гідність людини є найвищою соціальною цінністю та передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності. Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх_поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в_інший спосіб - на свій вибір (частини перша та друга статті 34 Конституції України). За змістом частин другої та четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Відповідно до положень статті 62 Конституції України один із основоположних принципів - презумпція невинуватості, а відповідно до вимог статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Під поняттям честі слід розуміти особисте немайнове благо, що є позитивною соціальною оцінкою особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності поведінки до загальноприйнятих уявлень про добро і зло та усвідомлення особою цієї оцінки. Під поняттям гідності слід розуміти чинник моральної свідомості, який, водночас, відображає моральне ставлення індивіда до самого себе та суспільства до нього. У свою чергу, діловою репутацією є усталена оцінка фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні та негативні суспільно значимі діяння у певній сфері, що відома оточуючим. Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно до положень статті 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: - поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; - поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; - поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; - поширення інформації, що порушує особисті немайнові права. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач зазначив, що поширена відповідачем інформація є фактичними твердженнями, які не є достовірними, тому підлягає спростуванню у спосіб, у який її було поширено. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач вказав, що викладена думка є оціночними судженнями, а також критикою. У пунктах 1,19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що беручи до уваги положення статей 32,34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави стверджувати, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (рішення ЄСПЛ від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). Позивач не дав оцінки саме критичним поглядам щодо певних фактів оскаржуваних тверджень відповідача («Standard Verlags GmbH» протии Австрії» від 02 листопада 2006 року, та « [PERSON] та «Verlagsgruppe News GmbH» проти Австрії» від 22 лютого 2007 року). Оціночні судження та критика також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Проте позивач вказані вище норми матеріального права залишив поза увагою, не взяв до уваги доводи відповідача, неправильно визначивши характер поширеної відповідачем інформації, оскільки вона не є фактичним твердженням, а є оціночними судженнями та політичною критикою у контексті діяльності позивача. Він не вбачаю жодних доказів того, що позивачем забезпечено баланс між потребою захищати свою репутацію та правом відповідача зазначати інформацію, яка становить суспільний інтерес у контексті діяльності позивача як публічної особи. Позивач залишив поза увагою, що Конституцією У країни та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод не заборонено кожному громадянину в демократичному суспільстві, безумовно і в Україні, висловлювати свою думку, погляди та критику щодо осіб, які обіймають публічні посади (здійснюють публічну владу), зокрема на національному рівні, а також щодо центральних органів виконавчої влади. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета » та Бородянський проти Росії» («Nova Gazeta and Borodyansky v. Russia», заява № 14087/08), що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність актів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» («Lingens v. Austria»). Відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), § 46). Крім того, позивачем не надано доказів того, що вказані оціночні судження є недостовірною інформацією. Відповідно до ч.2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Пункт 2 статті 10 Конвенції дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи, але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв`язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань (рішення ЄСПЛ від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). Посадова особа органу державної влади, погоджуючись на виконання владних повноважень, бере на себе обов`язок нести і поєднаний з цими повноваженнями тягар, до складу якого входить, зокрема, певний дискомфорт від критичного ставлення до влади, а тому межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Позивач , є публічною особою, а тому свідомо відкритий для прискіпливого контролю за його особою, як з боку інших громадян, так і політиків. Інформація, поширена відповідачем стосується виключно професійної діяльності позивача, а не його приватного життя. Крім того, враховуючи публічний статус позивача та те, що поширена інформація стосувалася його публічної діяльності та мала суспільний інтерес, позивач повинен бути терпимим до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Так, у Рішенні Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року у справі Лінгенса (12/1984/84/131) зазначається, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2, свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе. У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Відповідно до статті 277 Цивільного кодексу України недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - постанова) при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширення інформації, що стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснити своє особисте немайнове право. Пунктом 4 зазначеної постанови роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, якими закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визначення цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадянських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією фізичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Позивач не надав суду доказів, що поширена відповідачем інформація не відповідає дійсності та не є оціночним судженням, Звернення зі скаргами до органів державної влади не є поширенням особою недостовірної інформації, а реалізацією нею конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України. Отже, у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте під час перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, зазначена обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою Конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Таким чином, національним та міжнародним Прецедентом встановлено, що скарга, яка містить інформацію з оціночними судженнями, не може бути підставою для застосування цивільно - правової відповідальності. На протязі всього досудового розслідування відповідачем [PERSON] позивачу подавалися скарги на неналежний стан досудового розслідування. Зазначені у скаргах обставини є оціночним судженням та відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача які не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці За таких обставин,суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо її спростування і в відмові щодо їх задоволення. Аналізуючи твердження відповідача [PERSON] ,щодо застосування повноважень прокурора Дергачівської окружної прокуратури Харківської області на участь у судових засіданнях за позовом Полтавської обласної прокуратури, передбачених п. 4 ч. 6 ст. 23 Закону України про прокуратуру" є неможливим у зв`язку з тим, що даний позов не пред`явлено у порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру",суд находить безпідставним та таким,що не відповідає Закону України "Про прокуратуру". На підставі ст.ст.3,28,34,40,62,68 Конституції України,ст.30 Закоку України «Про інформацію» , ст.ст.16,23,277,302 ЦК України ,

Outcome: dismissed