Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-01 00:00:00

Баклан Андрій Вікторович , адвокат, в інтересах [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Зоря», про наступне: визнати незаконним та скасувати наказ в.о. генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Зоря» від 09.10.2018 № 1285к про звільнення [PERSON] у зв`язку із призовом на військову службу відповідно до ч. 3 ст. 36 КЗпП України; поновити [PERSON] на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електрообладнання 5 розряду Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Зоря» з 11.10.2018; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Зоря» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.10.2018 року по 29.01.2020 року в розмірі 128865 гривень 75 копійок та середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.01.2020 року та по день розгляду справи судом. Позиції учасників справи. Аргументи позивача. З 21 травня 2018 року він був прийнятий на роботу до відповідача, на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електрообладнання (виробництво ТНТ) у другому виробництві служби елктропостачання, з п`ятим розрядом. Але з 11 жовтня 2018 року він був призваний на строкову військову службу про що, повідомив відповідача у кінці вересня. На 09 і 10 жовтня 2018 року узяв відпустку за власний кошт, однак 10 жовтня 2018 року, про що він дізнався тільки через рік 04 жовтня 2019 року коли повернувся зі служби, його було звільнено із займаної посади за Наказом №1285-к від 09 жовтня 2018 року, на підставі пункту 3 статті 36 Кодексу законів про працю України. Копію наказу про звільнення він отримав лише 04 жовтня 2019 року, коли повернувся зі служби, а копію трудової книжки тільки 08 жовтня 2019 року у відділі кадрів у відповідача. Наказ про звільнення вважає незаконним, оскільки він був звільнений відповідачем за наявності встановлених законом гарантій, і в порушення прямої заборони закону, і тому наказ про його звільнення підлягає скасуванню, він поновленню на роботі, а в рахунок компенсації, на його користь, відповідач повинен сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу по день прийняття рішення судом. Що стосується строків звернення до суду із позовом, то суд повинен їх поновити, оскільки вони пропущені з поважних причин, зокрема через те, що копію наказу про його звільнення, а також трудову книжку він отримав тільки у жовтні 2019 року, після чого отримував правову допомогу, займався збором документів, необхідних для звернення до суду, не міг отримати ID-картку та документи до неї, а також довідку Пенсійного фонду України форми ОК-5, яка необхідна для розрахунку середнього заробітку. Тому вважає, що його позов підлягає задоволенню повністю. Аргументи відповідача. Позивач був звільнений у відповідності до пункту 3 статті 36 Кодексу законів про працю, у зв`язку із призовом на строкову військову службу, оскільки в період цього призову особливий період не діяв. Разом з цим після звільнення, позивач у встановлений статтею 233 КЗпП України строк з відповідним позовом до суду не звернувся. Будь-яких доказів (довідки, накази, Постанови, Закони), які б вказували на неможливість звернення з позовом до суду в період з 10.10.2018 року до 23.09.2019 року - моменту звільнення позивача зі збройний сил України, тобто будь-яких доказів поважності пропуску строку звернення до суду, позивачем та його представником не надано. Сам позивач, на виконання частини 11 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", для поновлення на посаді повинен був після звільнення з військової служби прибути на підприємство із заявою щодо відновлення його права на роботу на займаній посаді. А якщо суд визнає незаконним наказ про його звільнення, то з відповідача підлягає стягненню середній заробіток, але тільки по день звільнення позивача зі служби. Таким чином, у задоволенню позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Показання свідків. [PERSON] , як свідок, дав суду такі показання: у кінці вересня 2018 року він прийшов на роботу до відповідача із повісткою і звернувся у відділ кадрів та надав [PERSON] повістку про його призов на військову службу з 11 жовтня 2018 року. Однак вона повідомила, що виплачувати йому заробітну плату за цей період підприємство не буде і запропонувала йому звільнитися за власним бажанням, а після закінчення служби протягом 3-х місяців, він зможе відновитися на роботі. Проте він відмовився і заяви на звільнення за власним бажанням не писав. Восьмого жовтня 2018 року він взяв на підприємстві відпуску на 09 та 10 жовтня 2018 року за власні кошти і йому не повідомляли, що буде виданий наказ про його звільнення. А тому, коли він пішов служити, сподівався що його все таки не звільнять. У листопаді 2018 року йому зателефонувала дівчина, з якою він проживав і повідомила, що на адресу проживання надійшов лист від відповідача, але із змістом листа (копією наказу про його звільнення) він ознайомився тільки після повернення зі служби 04 жовтня 2019 року, а 08 жовтня 2019 він звернувся до відповідача, де отримав копію трудової книжки. Оцінка суду щодо фактів. На підставі наказу (розпорядження) № 111 від 17 травня 2018 року, по товариству з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "ЗОРЯ" (код ЄДРПОУ: 36999957), з [PERSON] ( [INFO] , реєсраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) був укладений строковий трудовий договір на 3 місяці і прийнято на роботу з 21 травня 2018 року по 21 серпня 2018 року на посаду електромонтера по ремонту та обслуговуванню електроустаткування (виробництво ТНТ), у другому виробництві служби електропостачання, з п`ятим розрядом (а.с. 4,6,7-9,10-11,36-37,39,92). У зв`язку із продовженням трудових відносин, з 21 серпня 2018 року, строковий трудовий договір був трансформований у безстроковий трудовий договір, і [PERSON] продовжив працювати у товаристві з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "ЗОРЯ", на посаді електромонтера по ремонту та обслуговуванню електроустаткування (виробництво ТНТ), у другому виробництві служби електропостачання, з п`ятим розрядом (а.с.10-11,16-17,92). У кінці вересня 2018 року, військовий комісар Рубіжансько-Кремінського ОМВК видав [PERSON] повістку з призовом на строкову військову службу з 11 жовтня 2018 року та пропозицією прибути о 07 годині ранку для відправлення на збірний пункт (а.с. 14, показання [PERSON] , як свідка). Через кілька днів після цього, у тому ж місяці 2018 року, [PERSON] прийшов на роботу із цією повісткою і звернувся у відділ кадрів до [PERSON] . Однак вона повідомила, що виплачувати йому заробітну плату за цей період підприємство не буде і запропонувала йому звільнитися за власним бажанням, а після закінчення служби протягом 3-х місяців, він зможе відновитися на роботі. Проте він відмовився і заяву на звільнення за власним бажанням не писав (показання [PERSON] , як свідка). Восьмого жовтня 2018 року, [PERSON] написав і подав за місцем роботи заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати на 09 та 10 жовтня 2018 року, і така відпустка йому була надана (показання [PERSON], як свідка, а.с.82,83). Наказом виконуючого обов`язки генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково виробничого підприємства «Зоря» А.А. Кравченка № 1285к від 09 жовтня 2018 року "про звільнення на військову службу", [PERSON] було звільнено із займаної посади з 10 жовтня 2018 року, у зв`язку з призовом на військову службу, зі збереженням права на його працевлаштування на підприємство в тримісячний строк після закінчення військової служби (а.с.10-11,12,83). Листом від 10 жовтня 2018 року № 287-3706 копія цього наказу була направлена [PERSON] поштою, за адресою його проживання з відомостями про те, що для оформлення остаточного розрахунку та отримання трудової книжки йому необхідно прибути на підприємство (а.с.13). Доказів отримання позивачем цього листа 10 чи 11 жовтня 2018 року або пізніше суду не надано, але [PERSON] надав суду показання, які не були жодним чином спростовані відповідачем, що із змістом листа та копією наказу про звільнення він ознайомився тільки 04 жовтня 2019 року (показання [PERSON] , як свідка). У період з 11 жовтня 2018 року по 03 жовтня 2019 року [PERSON] перебував на строковій військовій службі, з якої був звільнений у запас 03 жовтня 2019 року (а.с.15, показання [PERSON] , як свідка). 04 жовтня 2019 року, [PERSON] ознайомився за місцем свого проживання з листом та копією наказу про своє звільнення, а 08 жовтня 2019 року, за місцем знаходження підприємства отримав копію трудової книжки (показання [PERSON] , як свідка, а.с. 83,93). Вважаючи своє звільнення незаконним і бажаючи його оскаржити у суді, 23 жовтня 2019 року, [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, директор якого, на підставі доручення від 24 жовтня 2019 року, 30 жовтня 2019 року посвідчив довіреність від імені [PERSON] на ім`я адвоката Баклана Андрія Вікторовича на представництво його інтересів у суді (а.с.19,20). Однак позов був підготовлений, підписаний і направлений адвокатом поштою на адресу Рубіжанського міського суду Луганської області з вимогами про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення його на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тільки 30 січня 2020 року (а.с.1-3). Оцінка суду змісту відносин сторін спору. Встановлені судом обставини вказують на те, що між позивачем та відповідачем виникли трудові правовідносини, в межах яких між ними виник спір з приводу правомірності розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи уповноваженого власником підприємства органу (директора - особи, що виконувала його обов`язки), зокрема з приводу правомірності звільнення у зв`язку із призовом на строкову військову службу у особливий період. І в цьому спорі, позивач вважає, що цим звільненням саме відповідач порушив його право на працю. Оцінка суду щодо строків звернення позивачем до суду. Стаття 55 Конституції України встановлює, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. А частина 1 статті 7 Закону України „Про судоустрій і статус суддів" гарантує право кожного на захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Разом з цим, право на судовий захист порушеного права, свободи чи інтересу не є абсолютним, оскільки (зокрема, якщо це стосується прав, які виникають у трудових правовідносинах, тобто трудового спору), в силу положень частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю України (надалі за текстом - КЗпП України) працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк, з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Отже, для звернення до суду із позовом про захист свого порушеного права законом встановлені строки, і якщо це стосується справ про звільнення, строк звернення до суду та порядок початку його відліку унормований спеціальним правилом. Зокрема, для звернення до суду встановлено один місяць, який починає свій відлік, з дня вручення особі, яка вважає порушеним своє право на працю, копії наказу про звільнення або з дня видачі такій особі трудової книжки, тобто залежно від обставини, що настає раніше. Показаннями позивача, що надані ним як свідком підтверджується, що копію наказу про своє звільнення він отримав лише 04 жовтня 2019 року. І суд довіряє такому доказу, оскільки він узгоджується з іншими письмовими доказами. Зокрема, відповідач підтвердив, що копію наказу про звільнення було ним направлено поштою на адресу позивачу тільки 10 жовтня 2018 року, однак будь-яких доказів отримання ним копії цього наказу у цей або наступний день суду не надано. Сам позивач вже 11 жовтня 2018 року о 07 ранку був призваний на строкову військову службу, з якої повернувся тільки 04 жовтня 2019 року. Що стосується трудової книжки, то і письмові докази, і показання позивача вказують на те, що він отримав її копію лише 08 жовтня 2019 року. Отже, місячний строк звернення ним до суду повинен рахуватись з 04 жовтня 2019 року (з дня настання першої події - дня отримання позивачем копії наказу про його звільнення) і цей строк сплинув 04 листопада 2019 року. Але до суду, адвокат Дмитра Валерійовича звернувся тільки 30 січня 2020 року. Тож строки звернення до суду із позовом про поновлення його на роботі (у тому числі визнання незаконним і скасування наказу) та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, [PERSON] дійсно пропустив. Але суд враховує, що [PERSON] не має юридичної освіти, до суду для вирішення трудового спору звертався вперше, а головне, що він вже 23 жовтня 2019 року (тобто, менш ніж через 20 календарних днів) звернувся по правову допомогу, а вже наступного дня: 24 жовтня 2019 року, він видав довіреність адвокату Баклан Андрію Вікторовичу на представництво його інтересів у суді, з правом підписання і подання позову (а.с.19,20, показання [PERSON] , як свідка). Суд не мав можливості опитати адвоката позивача про детальні причини затримки подання ним позову від імені [PERSON] , але суд вважає, що було би явно несправедливим пов`язувати реалізацію права на доступ до правосуддя від роботи будь-якого захисника чи адвоката, незалежно від причин затримки подання позову ними. Тобто суд вважає, що незалежно від того чи були поважними причини пропуску строку звернення представником позивача із позовом до суду, право на доступ до суду є настільки фундаментальним, що його позбавлення позивача через проблеми в роботі адвоката, суперечило би уявленням про справедливість у демократичному суспільстві та правовій державі, якою є Україна. Тому суд вважає, що незважаючи на те, що позов [PERSON] дійсно було подано до суду з пропуском строку звернення до суду, його було пропущено з поважних причин. А тому його позов підлягає прийняттю судом до розгляду по суті. Інші аргументи відповідача щодо причин пропуску строку звернення позивача до суду суд узяв до уваги, але, у світлі вказаного вище висновку, вважає їх такими, що не потребують тепер окремого аналізу і пояснення судом. Оцінка суду щодо права. Стаття 43 Конституції України, гарантує кожному право на працю, одним з аспектів якого є гарантія захисту від незаконного звільнення. При цьому, реалізація права громадянина на працю відбувається, як прямо вказано у частині 2 статті 2 КЗпП України, шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві. А гарантіями захисту від незаконного звільнення, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, в силу положень статей 36,40,43, а також статей 139,147-149 КЗпП України, являються, серед іншого, виключний перелік випадків коли трудовий договір може бути розірваний. У спорі, що виник між сторонами, виконуючий обов`язки директора підприємства, як уповноважений власником орган (що сторонами не заперечувалось), з огляду на зміст запису №9 у трудовій книжці позивача та наказу №1285к від 09 жовтня 2018 року, звільнив останнього на підставі пункту 3 частини 1 статті 36 КЗпП України, у зв`язку з призовом позивача на військову службу. І, відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 36 КЗпП України (в редакції, чинній на час прийняття відповідачем наказу про звільнення позивача), підставами припинення трудового договору дійсно був призов або вступ працівника на військову службу, але крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. А частина 3 статті 119 КЗпП на той момент передбачала, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. При цьому суд враховує, що згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, що діяла на момент видання наказу про звільнення позивача), громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту". Отже за діючими, на момент видання наказу, нормативно-правовими актами, позивача дійсно не можна було звільняти, і за ним повинно було зберігатись місце роботи і посада, а також виплачуватись середній заробіток на час призову, якщо позивач був призваний на строкову військову службу у особливий період. Позивач наполягав, а відповідач не заперечував проти того, що у період з 11 жовтня 2018 року по 03 жовтня 2019 року позивач був призваний на строкову військову службу, але відповідач не погоджувався із тим, що цей призов мав місце під час дії в Україні особливого періоду, що суд вважає дійсно треба оцінити окремо. В силу положень частини 1 статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Аналогічним, з точки зору визначення періоду строку дії особливого періоду є і положення статті 1 Закону України "Про оборону України", яка визначає, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 15 січня 2015 року було затверджено Указ Президента України "Про часткову мобілізацію" від 14 січня 2015 року №303/2014, яким в Україні було оголошено часткову мобілізацію, а Кабінету Міністрів України доручено перевести національну економіку України на фунціонування в умовах особливого періоду. Тобто, з цього моменту в Україні було запроваджено особливий період, дія якого у встановленому законом порядку не була відмінена, як на час видання відповідачем наказу про звільнення позивача і перебування позивача на службі, так і після його повернення, коли він прийшов до відповідача за трудовою книжкою. І тому, у зв`язку із призовом на військову службу, в особливий період, на позивача поширювались усі гарантії, передбачені частиною 2 статті 119 КЗпП, щодо збереження за ним місця роботи і посади, а також середнього заробітку. Тож, зважаючи на викладене, суд не має жодних сумнівів, що право позивача на працю було порушене його незаконним звільненням, і це порушення допустив саме відповідач своїм наказом про звільнення, оскільки у відповідача були відсутні законні підстави для звільнення [PERSON] . І тому це право підлягає захисту, у першу чергу, шляхом визнання незаконним і скасування наказу про його звільнення, що буде мати наслідком у тому числі й внесення відповідного запису до трудової книжки позивача. Разом з цим, положення частини 1 статті 235 КЗпП України, на випадок незаконного звільнення, також передбачають, що у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає справу. Тому спосіб, який обрав позивач для захисту свого порушеного права у вигляді поновлення його на роботі, яким по суті є поновлення його і на відповідній посаді, є правильним. Отже, позов в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, а також в частині поновлення його на роботі і зокрема на посаді, підлягає задоволенню повністю. А усі аргументи відповідача, в частині необхідності прибуття позивачем протягом трьох місяців на підприємство для поновлення на посаді після служби, суд вважає помилковими, оскільки він не повинен був бути звільненим взагалі, і обов`язок про який вказував відповідач, у позивача не виник. Прибути і приступити до роботи на наступний день після свого звільнення у запас, на виконання статті 119 КЗпП, на що вказував відповідач, позивач також не міг, бо для виконання вказаної норми права позивач повинен був бути не звільненим. Положення частини 2 статті 235 КЗпП України передбачають, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік. Якщо заява розглядається більше року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У цій справі, заява позивача про поновлення його на роботі, розглядається менше року, але рік з часу його звільнення давно пройшов. Проте причини пропуску строку звернення до суду судом були визнанні поважними, і за час розгляду справи, відповідач міг поновити позивача на посаді у добровільному порядку, але і досі цього не зробив. Тому, на користь позивача, суд приймає рішення про стягнення середнього заробітку за весь час його вимушеного прогулу, який перевищує рік, тобто починаючи з 11 жовтня 2018 року по 02 квітня 2020 року, оскільки вини працівника у звільненні немає. А за час розгляду справи судом, суд не побачив в діях позивача ознак зловживання своїми правами чи бажання затягнути розгляд справи. Аргументи відповідача про те, що його обов`язок щодо сплати середнього заробітку повинен бути обмеженим тільки періодом з часу звільнення з роботи позивача по день звільнення його у запас є помилковими, оскільки спростовуються положеннями частини 2 статті 235 КЗпП. А що стосується доводів відповідача про не звернення позивача до відповідача із заявою про поновлення його на роботі, то тут суд звертає увагу останнього на те, що положення частини 1 статті 55 Конституції України гарантують кожному громадянину його право безпосереднього звернення до суду за захистом свого права. І той факт, що позивач працевлаштувався після отримання трудової книжки на інше підприємство, цієї гарантії не спростовує. Як і не свідчить про те, що позивач не збирався працювати у відповідача далі, оскільки у судовому засіданні позивач пояснив, що внаслідок звільнення залишився без коштів на існування, але бажає працювати саме у відповідача. А ознак зловживання в діях позивача, як вже було встановлено судом, не має. Натомість відповідач, після отримання позову мав час аби вирішити питання щодо поновлення позивача на роботі у добровільному порядку. Тому суд (в тому числі й через це), як вже було вказано вище, приймає рішення про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу позивача, який перевищує рік, тобто починаючи з 11 жовтня 2018 року по 02 квітня 2020 року. Суд узяв до уваги те, що стягнення середнього заробітку є частиною позовних вимог [PERSON] , але з огляду на зміст частини 2 статті 235 КЗпП України, суд і сам повинен вирішити це питання, а тому суд не пов`язаний із тими розрахунками, які зробив позивач, як і з тим періодом, який він заявив до стягнення, і відхід від них не може означати вихід суду за межі позовних вимог. Питанню нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу присвячені положення постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 „Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", які суд і застосовує. Зокрема, на виконання положень абзацу 3 пункту 2 Розділу ІІ цього порядку суд констатує, що за останні два календарні місці роботи: серпень 2018 року та вересень 2018 року, відповідач мав виплати суму 16653 гривні 42 копійки; на виконання абзацу 3 пункту 3 Розділу ІІІ суд враховує всю суму виплат, без вирахування податків та стягнення аліментів; на виконання пункту 5 та абзацу 1 пункту 8 Розділу IV, суд відзначає, що: кількість фактично відпрацьованих робочих днів позивачем за ті два місяці (що не заперечували сторони) складає 42 дні, а тому його середньоденний заробіток дійсно склав 396 гривень 51 копійка (16653,42 поділити на 42). Тож, зважаючи на викладене, число робочих днів, що має бути оплачено середнім заробітком та сам заробіток складає: жовтень 2018 рік (14 робочих днів помножена на 396 гривень 51 копійка), тому середній заробіток за цей період складає: 5551 гривня 14 копійок; листопад 2018 рік (22 робочих дня помножені на 396 гривень 51 копійка) - 8723 гривні 22 копійки; грудень 2018 рік (20 робочих дня помножені на 396 гривень 51 копійка) - 7930 гривень 20 копійок; січень 2019 рік (21 робочих дня помножені на 396 гривень 51 копійка) - 8326 гривень 71 копійка; лютий 2019 рік (20 робочих дня помножені на 396 гривень 51 копійка) - 7930 гривень 20 копійок; березень 2019 рік (20 робочих дня помножені на 396 гривень 51 копійка) - 7930 гривень 20 копійок; квітень 2019 рік (20 робочих дня помножені на 396 гривень 51 копійка) - 7930 гривень 20 копійок; травень 2019 рік (22 робочих дня помножені на 396 гривень 51 копійка) - 8723 гривні 22 копійки; червень 2019 рік (18 робочих дня помножені на 396 гривень 51 копійка) - 7137 гривень 18 копійок; липень 2019 рік (23 робочих дня помножені на 396 гривень 51 копійка) - 9119 гривень 73 копійок; серпень 2019 рік (21 робочих дня помножені на 396 гривень 51 копійка) - 8326 гривень 71 копійка; вересень 2019 рік (21 робочих дня помножені на 396 гривень 51 копійка) - 8326 гривень 71 копійка; жовтень 2019 рік (22 робочих дня помножені на 396 гривень 51 копійка) - 8723 гривні 22 копійки; листопад 2019 рік (21 робочих дня помножені на 396 гривень 51 копійка) - 8326 гривень 71 копійка; грудень 2019 рік (21 робочих дня помножені на 396 гривень 51 копійка) - 8326 гривень 71 копійка; січень 2020 рік (21 робочих дня помножені на 396 гривень 51 копійка) - 8326 гривень 71 копійка; лютий 2020 рік (20 робочих дня помножені на 396 гривень 51 копійка) - 7930 гривень 20 копійок; березень 2020 рік (21 робочих дня помножені на 396 гривень 51 копійка) - 8326 гривень 71 копійка; квітень 2020 рік (2 робочих дня помножені на 396 гривень 51 копійка) - 793 гривні 02 копійки. Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню середній заробіток у розмірі 146708 гривень 70 копійок, за період з 11 жовтня 2018 року по 02 квітня 2020 року. Отже, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. При цьому, в силу положень пункту 4 частини 1 статті 430 ЦПК України, з допуском рішення до негайного виконання в частині поновлення позивача на роботі. Позивач на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" №3674-VI від 08.07.2011 року звільнений від сплати судового збору, розмір якого у справах даної категорії, виходячи з положень статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Але на підставі частини 1 статті 141 ЦПК України, і у зв`язку із повним задоволенням позовних вимог, судовий збір покладається на відповідача. При цьому суд відзначає, що сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача, обрахована судом саме із розміру заявлених позовних вимог, а не того розміру який обчислено судом, оскільки судовий збір сплачується при поданні позову і рахується від суми ціни позову. Через, що суд стягує з відповідача судовий збір у розмірі 1288 (одна тисяча двісті вісімдесят вісім) гривень 66 (шістдесят шість) копійок, як 1 відсоток ціни позову, заявленого позивачем у розмірі 128865 гривень 75 копійок, а не 1 відсоток від суми стягнення середнього заробітку. Окремо суд хоче відзначити, що повний текст цього рішення, на підставі частини 6 статті 259 ЦПК України, з урахуванням частини 3 статті 124, оскільки останній день припав на вихідний день, було виготовлено судом на 11 день, тобто 13 квітня 2020 року. Таким чином,

Outcome: approved