Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог [PERSON] . [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якій просить визнати чотирьохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] та двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] - майном, що набуте подружжям за час шлюбу, й відповідно об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] та здійснити поділ спільного сумісного майна, визнавши за [PERSON] право приватної власності на квартиру [ADDRESS] та стягнути з відповідача витрати з оплати судового збору в розмірі 8000 гривень. На обґрунтування позовних вимог зазначила, що 28 липня 2001 року між нею та відповідачем - [PERSON] був зареєстрований шлюб відділом ЗАЦС м.Окгиця округу Єдинець Республіки Молдова, про що в книзі реєстрації актів цивільного стану зроблено запис № 24 (свідоцтво [NUMBER] видане 28.07.2001 року). Від даного шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей - доньку [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Московського районного суду м.Харкова від.22.04.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. В період сумісного подружнього життя ними було придбані дві квартири, а саме: чотирьохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] та двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] (кваліфікаційне свідоцтво оцінювача [NUMBER] ) про вартість нерухомого майна, а саме: чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS] найбільш вірогідна сума, грошей, яку міг би отримати власник квартири в результаті її продажу станом на 23.11.2016 року складає: 618 600,00 (шістсот вісімнадцять тисяч шістсот) гривень, 00 копійок. Також, відповідно до Довідки Суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] (кваліфікаційне свідоцтво оцінювача [NUMBER] ) про вартість нерухомого майна, а саме: двокімнатної квартири [ADDRESS] найбільш вірогідна сума грошей, яку міг би отримати власник квартири в результаті її продажу станом на 23.11.2016 року складає: 630 700,00 (шістсот тридцять тисяч сімсот) гривень, 00 копійок. Виходячи з вищезазначених довідок про вартість нерухомого майна можна зробити висновок, що чотирьохкімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] та двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] мають майже однакову вартість, тому ці квартири можливо вважати рівнозначними. Діти мають різну стать, через що, для більш комфортного розвитку дітей виникає необхідність для них в окремих кімнатах. Також, виходячи з потреб мати квартиру з більшою площею для більш комфортного проживання дітей та враховуючи той факт, що діти проживають з позивачкою, знаходяться на утриманні та зареєстровані у квартирі за адресою: [ADDRESS] вважає необхідним визнати право приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за нею, також визнати право приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за відповідачем. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить позов задовольнити у повному обсязі. Короткий зміст позовних вимог [PERSON] . [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , яку уточнив та в якій просить поділити майно подружжя між [PERSON] та [PERSON] та визнати за кожним право власності на1/2 частину чотирьох кімнатної квартири [ADDRESS] . [PERSON] , в позові визнав, що чотирьох кімнатну квартиру [ADDRESS] , у Харкові сторони придбали за сумісні кошти подружжя і вона є об`єктом спільної власності подружжя, а отже підлягає поділу в рівних частинах. Однак вказав, що двокімнатна квартира [ADDRESS] не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, так як придбана на прохання його матері - [PERSON] та за її власні кошти. Виклад позиції позовних вимог третьої особи яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] . [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений 12.03.2015 року ПНХМНО Руденко О.Є. , зареєстрований в реєстрі за № 464, укладений між продавцями [PERSON] , [PERSON] та покупцем [PERSON] удаваним в частині зазначення покупцем [PERSON] , з моменту його укладення. Визнати покупцем за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченого 12.03.2015 року ПНХМНО Руденко О.Є. , зареєстрованого в реєстрі за № 464, [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER] ). та визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER] ), право особистої приватної власності на квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимоги зазначила, що до 2009 року вона постійно мешкала у м. Могилів-Подільський Вінницької області. У 2009 році переїхала до м. Харкова, поближче до свого сина [PERSON] та його сім`ї. Свого власного житла вона не мала тому вирішила придбати у [PERSON] та [PERSON] спірну квартиру, з якими вона познайомилась в Італії, де вона працювала з 01.07.2011 року. За чотири роки перебування і праці в Італії [PERSON] накопичила необхідну суму грошей для придбання житла. [PERSON] та [PERSON] оформили довіреності на укладання від їх осіб договору купівлі-продажу на [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] . Так як [PERSON] перебуваючи на території респ. Італія з порушенням строків знаходженя не мала можливості оформити відповідну довіреність для укладання договору купівлі- продажу на своє ім`я, тому попросила свого сина, [PERSON] , якому вона довіряла, оформити квартиру на себе, а після її повернення до України, оформити на неї, як дійсного покупця квартири. 12 березня 2015 року [PERSON] особисто передала [PERSON] та [PERSON] 30000 (тридцять тисяч) Євро готівкою, про що останні власноруч склали розписку. Після отримання від неї грошей за придбану квартиру [ADDRESS] [PERSON] відразу зателефонувала своїй матері, [PERSON] , та повідомила про факт отримання від неї повної оплати за спірну квартиру. [PERSON] , дізнавшись, що оплата за квартиру проведена, у цей час перебуваючи в приміщенні нотаріуса, підписала договір купівлі-продажу квартири, в якому покупцем, в силу описаних вище обставин, був зазначений відповідач [PERSON] . Після повернення [PERSON] до м. Харкова 22 грудня 2016 року, вона дізналася, що шлюб між її сином та відповідачкою [PERSON] за рішенням Московського районного суду розірвано. 27 січня 2017 року [PERSON] звернулася до Московського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. У позові [PERSON] вказує, що під час перебування у шлюбі з її сином [PERSON] ними, за спільні кошти подружжя, були придбані дві квартири, а саме чотирьохкімнатна квартира [ADDRESS] та двокімнатна квартира [ADDRESS] , тому вона просить суд визнати це майно об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділити між ним вказані квартири. На чисельні прохання припинити вчиняти протиправні дії щодо квартири, яка була придбана за власні кошти [PERSON] , відповідачка не реагує та не визнає тепер того факту, що спірна квартира не може бути об`єктом спільної сумісної власності відповідачів. Відповідачі не мали власних коштів на придбання спірної квартири, так як її невістка [PERSON] на той час ніде не працювала та не мала заробітку та накопичень, а її син, [PERSON] з квітня 2014 року по 1 серпня 2014 року брав участь в антитерористичній операції на території Луганської області, де був тяжко поранений і на протязі 2014-2015 років проходив курс лікування та реабілітації. Викладене вище свідчить про те, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений 12.03.2015 року ПНХМНО Руденко О.Є. , зареєстрований в реєстрі за № 464, має ознаки удаваного в частині покупця квартири, а саме, що покупцем зазначений [PERSON] , замість [PERSON] . Процесуальні дії у справі 20.02.2017 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Ференчук О.В. 20.09.2019 згідно розпорядження, щодо розпорядження повторного автоматизованого розподілу, вищезазначену справу було перерозподілено судді Кононенко Т.О Ухвалою суду від 23.09.2019 року суддею Кононенко Т.О. було прийнято справу до свого провадження та призначено судовий розгляд на 16.10.2019 року . У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічними позовами [PERSON] первісний позов підтримав в повному обсязі з підстав вказаних в ньому та просив його задовольнити, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] просила відмовити в повному обсязі з підстав вказаних в заперечення, які долучені до матеріалів справи ( а.с. 113 -115), також просила відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] в повному обсязі, в зв`язку з його необґрунтованістю. У судовому засіданні представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом та відповідача за позовом третьої особи яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] зустрічний уточнений позов [PERSON] підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав вказаних в ньому, також не заперечував проти задоволення зустрічного позову [PERSON] , в задоволенні позову [PERSON] просив відмовити в повному обсязі. У судовому засіданні представник третьої особи яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] , зустрічний позов [PERSON] підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав вказаних в ньому, також не заперечував проти задоволення зустрічного позову [PERSON] , в задоволенні первісного позову [PERSON] просив відмовити в повному обсязі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні, пояснила, що [PERSON] є її донькою, [PERSON] є її онуком. Донька з онуком проживають в Італії та попросили її продати квартиру у м.Харкові. Завдаток за квартиру дав їй [PERSON] та сплатив за меблі, що залишалися в квартирі, а залишок передала [PERSON] [PERSON] та [PERSON] в Італії за розпискою. Треті особи, що не заявлять самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] та [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, надавши через канцелярію суду заяви про розгляд справи за їх відсутності у зв`язку з постійним проживанням за межами України (а.с.177, 256,257). Фактичні обставини, встановлені судом та зміст правовідносини. 28 липня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Могилів -Подільскому Могілів -Поділтского міськміського управління юстиції у Вінніцькій області 18.09.2001 року, зроблено актовий запис № 237. Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - доньку [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Московського районного суду м.Харкова від.22.04.2016 року шлюб між сторонами було розірвано. В період сумісного подружнього життя сторонами було придбані дві квартири, а саме: чотирьохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] та двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.03.2015 року загальна площа двокімнатної квартири [ADDRESS] складає 52 кв.м Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.03.2015 року загальна площа чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS] складає 61,7 кв.м. Відповідно до розписки від 12.03.2015 року [PERSON] , [PERSON] , остані отримали від [PERSON] гроші у суммі 30000 Євро, в рахунок оплати за договром купівлі продажу квартири [ADDRESS] . Оцінка суду: Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] та відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] та [PERSON] , виходячи з наступного: Стосовно позовної вимог [PERSON] та [PERSON] про поділ спільного майна подружжя суд зазначає наступне Згідно частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, якою по суті суд відійшов від раніше визначеної правової позиції щодо необхідності доведення, за які кошти подружжя набуто майно. Згідно з наведеним висновком Верховного Суду України зазначено, що діє презумпція спільності майна подружжя і особа, яка це заперечує, повинна цю презумпцію спростувати. Виходячи з положень ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 3 ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, якщо розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У відповідності до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частинами 4, 5 ст. 71 СК України, передбачено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України, щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до довідки наданої позивачем [PERSON] суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] (кваліфікаційне свідоцтво оцінювача [NUMBER] ) про вартість нерухомого майна, а саме: чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS] найбільш вірогідна сума, грошей, яку міг би отримати власник квартири в результаті її продажу станом на 23.11.2016 року складає: 618 600,00 (шістсот вісімнадцять тисяч шістсот) гривень, 00 копійок. Відповідно до наданої позивачем [PERSON] довідки Суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] (кваліфікаційне свідоцтво оцінювача [NUMBER] ) про вартість нерухомого майна, а саме: двокімнатної квартири [ADDRESS] найбільш вірогідна сума грошей, яку міг би отримати власник квартири в результаті її продажу станом на 23.11.2016 року складає: 630 700,00 (шістсот тридцять тисяч сімсот) гривень, 00 копійок. Відповідно до наданого [PERSON] звіту про проведення оцінки № 3308/17 від 02.03.2017 року, вартість чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS] складає: 989 372 (дев`ятсот вісімдесят дев`ять тисяч триста сімдесят дві гривні) 00 копійок. Відповідно до наданого [PERSON] звіту про проведення оцінки № 3310/17 від 02.07.2017 року, вартість двокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 52,0 м2 складає: 887 972,00 (вісімсот вісімдесят сім тисяч дев`ятсот сімдесят дві ) гривень 00 копійок. Суд не бере до уваги звіти та оцінки надані сторонами про вартість майна, так як на момент подачі позовів до суду діяла Постанова Кабінету Міністрів від 21.08.2014 року № 358 " Про деякі питання реалізації положень Податкового кодексу України щодо оцінки майна" , відповідно до якої строк дії звітів про оцінку майна діяв шість місяців, а актуальної на час розгляду справи оцінки майна суду надано не було, погодження ціни за взаємною згодою подружжя не здійснило, тому суд бере до уваги при визначенні розміру часток, загальну площу спірних квартир. Суд не бере до уваги твердження [PERSON] , про те що двокімнатна квартира [ADDRESS] не є об`єктом права спілної сумісної власності подружжя, оскільки [PERSON] до суду з вимогою про визнання двокімнатної квартири його особистою власністю на підставі ст. 57 СК України не звертався, вказані вимоги не були предметом судового розгляду та рішення суду по них не ухвалювалось, відповідачем не заявлено відповідної позовної вимоги, підстав для не визнання такого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відсутні. Враховуючи, що чотирьох кімнатною квартирою користується позивач [PERSON] , разом з двома неповнолітніми дітьми, які мають різну стать, через що, для більш комфортного розвитку дітей виникає необхідність для них окремих кімнатах. Також, виходячи з потреб мати квартиру з більшою площею для більш комфортного проживання дітей та враховуючи той факт, що діти проживають з позивачем, та зареєстровані у квартирі, суд виходячи з принципу справедливості, добросовісності та розумності, вважає за необхідне врахувати інтереси дітей при розподілі спірних квартир подружжя, шляхом відступу від засад рівності часток подружжя на користь позивача, так як різниця в загальній площі квартир є незначною, а саме 9,7 кв.м, вважає можливим в порядку поділу майна виділити у власність позивача чотирьох кімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 61, 7 кв.м, оскільки зазначене майно можливо поділити в натурі, а двокімнатну квартиру [ADDRESS] можливо виділити в натурі відповідачу [PERSON] . Щодо позову третьої особи яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] удаваного правочину, суд приходить наступного висновку. Удаваним, згідно з ч. 1 ст. 235 ЦК України, є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з вчиненням удаваного правочину навмисно виражають внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють правочини: а) один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Згідно з ч. 2 ст. 235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо пра\-вочину, який сторони насправді вчинили. Тобто єдиним правовим наслід\-ком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі норм, що регулюють цей правочин. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Третя особа, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Позиція третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору щодо заміни сторони як наслідку удаваного правочи\-ну не відповідає вимогам ЦК України, з наступного. По-перше, у ст. 235 ЦК не передбачається можливості застосовування інших правових наслідків, окрім поширення на правовідносини норм, що регулюють прихований правочин. По-друге, кваліфікація правочину удаваним у частині неможлива без урахування положень ст. 217 ЦК, якою передбачено, що недійсність окре\-мої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і пра\-вочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Втім відносно недійсності в час\-тині сторони правочину навіть гіпотетично неможливо припустити, що цей правочин був би вчинений. Заявляючи позов [PERSON] просила визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений 12.03.2015 року ПНХМНО Руденко О.Є. , зареєстрований в реєстрі за № 464, укладений між продавцями [PERSON] , [PERSON] та покупцем [PERSON] удаваним в частині зазначення покупцем [PERSON] , з моменту його укладення. Визнати покупцем за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченого 12.03.2015 року ПНХМНО Руденко О.Є. , зареєстрованого в реєстрі за № 464, [PERSON] та визнати за нею право особистої приватної власності на квартири [ADDRESS] і зазначала, що договір є удаваним, оскільки покупцем є вона Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до ст.655 ЦК України за договором купівлі -продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно(товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього грошову суму. Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що 12.03.2015 року [PERSON] , що діяла від імені [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , договір нотаріально посвідчений. Відповідно до цього договору [PERSON] , що діяла від імені [PERSON] , [PERSON] передала [PERSON] , який прийняв квартири [ADDRESS] , продаж здійснено за суму 770000 гривень. За договором [PERSON] , отримала для [PERSON] та [PERSON] від [PERSON] зазначену суму повністю , ще до підписання договору, та жодних претензій щодо розрахунку за договором не мають ( п. 3 договору). Зазначені обставини підтверджують, що між [PERSON] , що діяла від імені [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] досягнуто згоди по всім істотним умовам, а саме: визначено предмет договору, об`єкт купівлі - продажу, ціну, а також дотримано форми договору купівлі - продажу, що відповідає статтям 655 - 657 ЦК України. Із змісту договорів убачається, що волевиявлення сторін було направлено саме на укладення договору купівлі - продажу квартири. У ч. 5 ст. 203 ЦК України зазначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Встановлено, що [PERSON] , що діяла від імені [PERSON] , [PERSON] передали майно покупцеві, а [PERSON] прийняв його, здійснив реєстрацію права власності на квартиру та отримав витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 12.03.2015 року. Вищевикладене свідчить, що правочини вчинені відповідно до вимог чинного законодавства та ст. 203,215 ЦК України, договір укладено сторонами за взаємною згодою на основі вільного вибору та усвідомлення змісту і правових наслідків його умов, що посвідчено нотаріусом, який уповноважений державою на здійснення нотаріальних дій, здійснена державна реєстрація набутих [PERSON] речових прав не нерухоме майно. Згідно з правилами ст. 1 Закону України "Про нотаріат" нотаріат в Україні -це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. У відповідності до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до зазначених вимог закону вчинений правочин і засвідчений нотаріусом та зареєстровані речові права в установленому державою порядку в разі спору мають пріоритет над незареєстрованими. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу, а згідно ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченого 12.03.2015 року ПНХМНО Руденко О.Є. , зареєстрованого в реєстрі за № 464, [PERSON] не була стороною у спірних договорах, належних та допустимих доказів удаваності угоди, укладеної між [PERSON] , що діяла від імені [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , вона не надала. Письмова розписка [PERSON] , [PERSON] в якій зазначено про отримання 30000 євро від [PERSON] , та на яку посилається остання, і в разі доведеності цих фактів, не може підтверджувати удаваність дій [PERSON] , що діяла від імені [PERSON] , [PERSON] передали майно покупцеві, а [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу. Посилання [PERSON] на показання свідка у силу вимог ч. 1 ст. 218 ЦК України ст. 59 ЦПК України є недопустимими доказами, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна потребує письмової форми. Слід зазначити, що наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. В даному випадку [PERSON] не зазначила, який інший правочин приховується за допомогою укладеного спірного правочину та не довела, що за удаваним правочином обидві сторони свідомо діяли для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Таким чином, суд вважає [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір купівлі-продажу, в частині покупця [PERSON] , є удаваним. Оскільки [PERSON] не надала докази, а суд - не встановив , що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що [PERSON] та [PERSON] не надано належних доказів на підтвердження своїх тверджень, що є їх процесуальним обов`язком, суд приходить висновку, що їх вимоги є безпідставними та до задоволення не підлягають, а позовні вимоги [PERSON] обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Питання щодо розподілу судових витрат між сторонам суд вирішує згідно ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved