Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-05 00:00:00

Відповідно до ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В Зіньківський районний суд Полтавської області із позовною заявою звернулася [PERSON] до Відділу освіти Зіньківської районної державної адміністрації, третя особа Зіньківська районна державна адміністрація Полтавської області про визнання наказу неправомірним та його скасування. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідача, свідків, вивчивши та проаналізувавши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Нормами ст.11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] працювала на посаді директора Зіньківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 2 із 01.10.2004 року, згідно наказу відділу освіти Зіньківської РДА від 01.10.2004 № 181-а, розпорядження голови РДА від 29.09.2004 № 66. 07.02.2017 року в кабінеті начальника відділу освіти Зіньківської РДА позивачу, [PERSON] було оголошено Наказ № 23 від 07.02.2017 року про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді - догани, за неналежне виконання посадових обов'язків директора школи по утриманню шкільної та прилеглої Зіньківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступеню навчання № 2. В основу Наказу про застосування дисциплінарного стягнення покладено обставини від 06.02.2017 року, а саме доповідна записка начальника господарської групи по централізованому обслуговуванню шкіл [PERSON]. В записці вказано, що 06.02.2017 року близько 09.00 проведено обстеження території Зіньківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступеню навчання № 2. Під час обстеження виявлено наступне: територія Зіньківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступеню навчання № 2 не розчищена від снігу, тротуарні доріжки не посипані піском, на фасаді основного приміщення школи зависають бурульки, що становить загрозу для життя та здоров'я учасників навчально-виховного процесу. Крім того, за приміщенням шкільної їдальні не розчищена територія від дикорослих кущів та сміття. Просить застосувати до директора навчального закладу дисциплінарне стягнення (догану) (а.с.45). Відповідно до посадової Інструкції № 5 начальника групи по централізованому обслуговуванню шкіл, яка затверджена начальником відділу освіти Зіньківської РДА від 29 грудня 2010 року в графі «права начальника групи по централізованому обслуговуванню шкіл» в п.3 вказано, що він робить подання начальнику відділу про притягнення до дисциплінарної та матеріальної відповідальності працівників структурних підрозділів відділу освіти, керівників навчальних закладів за знищення майна, порушень техніки безпеки, виробничої санітарії і пожежної безпеки. В зв'язку з цим, відповідно до посадової інструкції начальника групи по централізованому обслуговуванню шкіл, [PERSON] зобов'язаний був зробити подання, а не доповідну записку на ім"я начальника відділу освіти Зіньківської РДА. Відповідно до Наказу № 23 від 07.02.2017 року про застосування дисциплінарного стягнення вказано, що за неналежне виконання посадових обов'язків директора школи по утриманню шкільної та прилеглої території та п.2.3 посадової інструкції директора школи оголосити [PERSON] директору Зіньківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступеню навчання № 2 дисциплінарне стягнення - догану. На час дисциплінарного стягнення заохочень матеріального характеру до директора Зіньківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступеню навчання № 2 [PERSON] не застосовувати (а.с.44). Обов"язки директора школи визначені посадовою інструкцією, яка затверджена начальником відділу освіти Зіньківської РДА Дахно Ю.П. (а.с.15). Відповідно до посадової Інструкції № 16 Директора школи, яка Затверджена начальником відділу освіти Зіньківської РДА від 29 грудня 2010 року, розділ 2 має назву «функції» де в п.2.3. вказано, що до основних напрямків дяльності директора школи відноситься створення режиму дотримання норм і правил техніки безпеки в школі. В розділі 5, який називається «відповідальність» в п.5.2 вказано, що директор школи несе відповідальність за невиконання чи неналежне виконання без поважних причин Статуту і Правил внутрішнього трудового розпорядку школи, інших локальних нормативних документів, законних розпоряджень органів управління освіти, посадових обов'язків встановлених даною Інструкцією, в тому числі за невикористання наданих прав, директор несе дисциплінарну відповідальність у порядку, визначеному трудовим законодавством. За грубе порушення трудових обов'язків в якості дисциплінарного покарання може бути використане звільнення. Отже в Наказі № 23 від 07.02.2017 року є посилання на п.2.3 посадової Інструкції директора школи, який не має взагалі ніякого відношення до порушення трудової дисципліни. Оцінивши в сукупності зібрані по справі наведені докази, суд вважає, що доводи позивача щодо порушення його трудових прав у зв'язку з накладенням дисциплінарного стягнення в судовому засіданні є доведеними. Зокрема, посилання в тексті наказу на неналежне виконання службових обов'язків та норм трудового законодавства, які регламентують порядок застосування дисциплінарних стягнень, є узагальненим і не містить жодних даних про конкретні порушення чинного законодавства, а також не містить даних про те, в чому конкретно виразилося невиконання посадових обов'язків. Так, при виявленні факту невиконання або неналежного виконання посадових обов'язків подання щодо притягнення працівників до дисциплінарної відповідальності подається на розгляд у встановленому порядку начальнику відділу освіти начальником господарської групи по централізованому обслуговуванню шкіл керівником навчального закладу. Якщо б з приводу даного порушення проводилась службова перевірка, то датою виявлення порушення можна було б вважати останній день перевірки, який закінчується складанням акту перевірки, що дало б можливість визначити термін протягом якого можливе застосовування стягнення. Суд також не може визнати факт дотримання відповідачем процедури, передбаченої ст. 149 КЗпП України, при накладенні дисциплінарного стягнення на позивача, оскільки при обранні виду стягнення відповідач не врахував ступінь тяжкості проступку, відсутність будь-яких негативних наслідків для школи, не прийняв до уваги доводи, викладені позивачем, не відібрав письмових пояснень. При цьому, акт від 07.02.2017 року (а.с.52) про відмову від надання письмових пояснень, суд не може приймати до уваги, оскільки відсутні належні докази про необхідність надання таких з вищенаведених підстав. Відповідач, в порушення вимог абзацу 3 ч.1 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), не виконав обов"язок доказування правомірності прийнятого оскаржуваного рішення. Суд не приймає до уваги доповідну записку начальника господарської групи по централізованому обслуговуванню шкіл [PERSON], тому що [PERSON], відповідно до пояснень позивача, представника позивача та представників відповідача, є також працівником відповідача, що ставить під сумнів її обєктивність. Суд критично відносить до наданих представниками відповідача заяви [PERSON] з виписками, які відносяться до періоду 16.12.2016 року. Так як дані події не покладені в основу доповідної записки [PERSON] від 06.02.2017 року та ніякого відношення не мають до наказу № 23 від 07.02.2017 року. Також суд не бере до уваги свідчення [PERSON] надані в судомову засіданні за події 06-07.02.2017 року, про які вона чітко розповідала, при цьому незмогла розповісти про події в інші дати, а саме 06.01.2017 року, 23.02.2017 року та інші. Представники відповідача не надали суду ніяких доказів, чи проводилася взагалі перевірка по інформації, яку надала [PERSON] та яке було прийнято рішення. В судовому засіданні було з'ясовано та не оспорювалося відповідачем, що земельна ділянка, яка знаходиться під будівлями Зіньківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступеню навчання № 2 належить Зіньківській міській раді. Державного акта на дану земельну ділянку не має. Договір оренди земельної ділянки Зіньківською спеціалізованою школою І-ІІІ ступеню навчання № 2 із міською радою не укладався. На території школи є приміщення гаража, яке використовується відповідачем, а саме відділом освіти Зіньківської районної державної адміністрації, які коли випадає сніг, не прочищають його для виїзду свого службового автомобіля. Відповідно до ст. 147 КЗпП України догана, як вид дисциплінарного стягнення, застосовується за порушення трудової дисципліни. У Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина. У своїй практиці Європейський суд з прав людинивказує на те, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Відповідно дост. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Конституція України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначила зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті1,3 Конституції України). Згідно ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Стаття 43 Конституції України у відповідності зі ст.23 Загальної декларації прав людини проголошує право кожного на працю, що включає у себе можливість заробляти собі на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується. Визначаючи право на працю як основу життєдіяльності людини, Конституція України закріплює та гарантує основні трудові права громадян (ст.ст.43,44,45,46) і визначає, що основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення, принципи регулювання праці та занятості визначаються законами України (п.6 частини першої ст. 90 Конституції України). Основним законом, який закріпляє право на працю та шляхи його реалізації, є Кодекс законів про працю України. Статтею 2 КЗпП України одночасно передбачено і право громадянина на працю і право на отримання за працю заробітної плати не нижче встановленого державою мінімального розміру. Працівники реалізують право на працю шляхом укладання трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Органами, правомочними застосовувати дисциплінарні стягнення, відповідно до ст. 147-1 КЗпП України є орган, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну відповідальність, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок тощо. У наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов'язково має бути зазначено, в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Наказ про накладення дисциплінарного стягнення повинен обов'язково містити нормативне посилання, тобто роботодавець повинен зазначити назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно правового акта чи акта локального нормотворення, на підставі якого працівник притягується до дисциплінарної відповідальності. Виконання всіх цих вимог є безумовною запорукою правильного та законного оформлення прийнятого роботодавцем рішення, що одночасно виступає гарантією дотримання трудових прав працівників. Строк для застосування дисциплінарного стягнення, визначений ст. 148 КЗпП України, яка передбачає, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. До застосування дисциплінарного стягнення, відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 149 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Власником не зазначено, а судовим розглядом справи не встановлено розміру заподіяної шкоди вчиненими діями позивача, що призвели до застосування до нього дисциплінарного стягнення. Відповідно до ст. 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержуватись законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Згідно ч. 3 ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю (ст. 140 КЗпП України). Відповідно до ст. 150 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XVцього Кодексу). Також, згідно, ст. 152 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право замість накладання дисциплінарного стягнення передати питання про порушення трудової дисципліни на розгляд трудового колективу або його органу. Суд дійшов висновку, що відповідач застосував дисциплінарне стягнення до позивача не обгрунтовано, з порушенням норм чинного законодавства. Позивач вказує, що 07.02.2017 року після того, як керівник відділу освіти оголосив Наказ про притягнення дисциплінарної відповідальності цього ж вечора була змушена викликати швидку допомогу. 10.02.2017 вона була змушена звернутися в черговий раз до районної поліклініки де також у неї було діагностовано підвищений тиск та прописано пройти амбулаторний курс лікування. Внаслідок незаконного притягнення до дисциплінарної відповідальності відповідач спричинив їй моральні страждання, що призвели до змін у її життєвих зв'язках, стану здоров'я, наразі проходить повне обстеження організму. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відносно нього самого, членів його сім"ї або близьких родичів, у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням або ушкодженням його майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п. 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Відповідно до наданої позивачем виписки, дійсно 07.02.2017 року Зіньківською станцією Полтавського обласного центру екстреної допомоги [PERSON] надавалася медична допомога фельдшером, також надана допомога 10.02.2017 року (а.с.69). Відповідно до виписки №904 стаціонарного хворого [PERSON] від 14.03.2017 року вона має захворювання гіпертонічної хвороби 2 ст., ст.2, риз 2, Гіпертонічний криз 2 порядку 09.03.2017 року (а.с.79). В судовому засіданні не було встановлено, в зв'язку з якими обставинами викликався медичний працівник до [PERSON] 07.02.2017 р. та взагалі невідомо чи викликався медичний працівник 10.02.2017 року, так як на копії аркуша наданого позивачем вказано тільки назви ліків з дозою без відмітки лікувального закладу В зв'язку з цим, суду невідомий час виклику медичних працівників, в ранці коли позивач знаходилася дома та не вийшла на роботу чи у вечері. Який був виставлений діагноз лікарем та яке призначене лікування. Який постійний тиск був у позивача до виклику медичних працівників та після надання медичної допомоги. Крім задокументованого факту виклику лікаря ніякої інформації позивачем не було надано суду причин виклику швидкої - можливо з метою профілактики захворювання гіпертонічної хвороби, як вказано у виписці, яку надала позивач, а тому суду невідомі причини виклику медичних працівників. Позивачем також не надано інших належних та допустимих доказів, які б підтвердили ті обставини, на які посилається позивач, а тому в цій частині позовних вимог необхідно відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Предмет доказування визначається як сукупність усіх фактів і обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Предметом доказування виступають обставини відповідно до вимог ст.179 ЦПК України на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, підставу позову. Статтею 58 УПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Стаття 59 ЦПК України передбачає, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст.213 ЦПК). Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Частиною 2 ст.88 ЦПК України визначено, що, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги доводи позивача, щодо порушення його прав з боку відповідача, заперечення представника відповідача, надавши оцінку показанням свідків,

Outcome: approved