Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

У липні 2017 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до ВАТ "Тепловозоремонтний завод" (правонаступником якого є ПАТ "Тепловозоремонтний завод") про стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні та зміну дати звільнення, в якій позивач вказує, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 25.07.2000 року з відповідача на його користь стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 835,87 грн., компенсацію у сумі 497,55 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 758,40 грн., моральну шкоду в сумі 600,00 грн., а всього 2691,00 грн. Рішення суду було виконане лише 21.02.2003 року. Вказує, що до теперішнього часу ВАТ "Тепловозоремонтний завод" не виплатив йому заборгованість з затримки виплати середнього заробітку за період з 25.07.2000 року, тобто станом на час звернення до суду з даним позовом за 208 місяців, що з урахуванням розміру середньомісячного заробітку в сумі 94,80 грн. становить 19718,40 грн. Просить змінити дату звільнення 01.09.2017 року на 10.07.2017 року, а також стягнути з ВАТ "Тепловозоремонтний завод" на його користь заборгованість за затримку розрахунку при звільненні в сумі 19718,40 грн. В ході судового розгляду справи [PERSON] уточнив зміст позовних вимог, надавши суду відповідну письмову заяву, в якій фактично доповнив позовні вимоги, виклавши їх в наступній редакції: просить стягнути з Відкритого акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" на користь [PERSON] заборгованість за затримку розрахунку при звільненні за період з 25.07.2000 року по 01.02.2018 року, що складає 214 місяців, у сумі 20287 грн. 20 коп., стягнути заборгованість по заробітній платі за серпень грудень 1998 року у сумі 427 грн. 21 коп., доплату за шкідливі умови праці за період з 1994 року по вересень 1999 року у сумі 545 грн. 81 коп., а всього 21260 грн. 22 коп., змінити дату звільнення з 01.09.1999 року на 10.07.2017 року. Поряд з цим, позивач заявив клопотання про винесення окремої ухвали щодо порушення керівництвом ВАТ "Тепловозоремонтний завод" законодавства про охорону праці та розслідування нещасного випадку на виробництві, що стався з [PERSON] 10.05.1999 року. У ході судового розгляду справи встановлено, що правонаступником ВАТ "Тепловозоремонтний завод", де працював позивач [PERSON], є ПАТ "Тепловозоремонтний завод". Позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача ПАТ "Тепловозоремонтний завод" в судове засідання не зявився, але від нього надійшли заперечення, в яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на безпідставність вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а пропуск строку звернення до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та про зміну дати звільнення. Представник третьої особи Державної податкової інспекції у м. Полтаві в судовому засіданні з приводу вирішення позову поклався на розсуд суду. Представник третьої особи Управління держгірпромнагляду по Полтавській області, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявились, про причини неявки суд не повідомили. Представник ГУ ПФУ в Полтавській області в судове засідання не зявився, але від нього надійшла заява, в якій він просить розглядати справу у його відсутність. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебував в трудових відносинах з АТ "Тепловозоремонтний завод" в період з 26.05.1989 року по 01.09.1999 року, звільнений за скороченням штату на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 275 від 01.09.1999 року. При звільненні позивача з роботи з ним не був проведений повний розрахунок. [PERSON] звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" про стягнення заборгованості по заробітній платі, розрахунку при звільненні, стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зміну дати звільнення та стягнення моральної шкоди, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період з січня по лютий 1999 року, що складає 835 грн. 67 коп., компенсацію за заробітну плату, отриману в порушення строку та компенсацію за неотриману заробітну плату, що становить за період з лютого по грудень 1998 року 317 грн. 46 коп. та за період з січня по листопад 1999 року - 260 грн. 57 коп., середньомісячний заробіток за час затримання розрахунку, що складає 758 грн. 90 коп. (з грудня 1999 року по липень 2000 року) та стягнення моральної шкоди у звязку з порушенням його трудових прав у сумі 12500 грн., а всього прохав стягнути з відповідача на його користь 14672 грн. 10 коп. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 25 липня 2000 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, стягнуто з акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у сумі 835 грн. 87 коп., компенсацію у сумі 497 грн. 55 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 785 грн. 40 коп. та моральну шкоду у сумі 600 грн., а всього 2691 грн. 62 коп. Стягнуто з акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" держмито у сумі 26 грн. 91 коп. на користь держави. Рішення суду вступило в законну силу 12.10.2000 року та звернуте до виконання. Як вбачається з довідки ВАТ "Тепловозоремонтний завод" від 25.01.2008 року за вих. № 70/15-138, згідно виконавчого листа № 2-558 від 15.11.2002 року платіжним дорученням № 830 від 21.02.2003 року було перераховано до ВДВС Ленінського РЮ на користь [PERSON] 2691 грн. 62 коп. Відповідно до листа ПАТ "Тепловозоремонтний завод" від 04.06.2014 року за вих. № 70-15/205, адресованого начальнику управління ПФУ Ленінського району м. Полтави, повідомлено, що згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави з підприємства була стягнута і перерахована платіжним дорученням № 830 від 21.02.2003 року до ВДВС Ленінського РЮ сума 2691,62 грн. на користь [PERSON] сума, яка складається: 1) 536,34 грн. сума заробітної плати (з січня по серпень 1999 року) до виплати (нарахована сума з/плати в розмірі 593,67 грн. відображена в персоніфікації); 2) 299,33 грн. сума вихідної допомоги при звільненні та суми середньої заробітної плати, які зберігаються на період працевлаштування вивільнюваним працівникам (які не підлягають персоніфікованому обліку); 3) 497,55 грн. компенсація за затримку заробітної плати (до персоніфікації не враховувалася, згідно діючого на той час законодавства); 4) 758,40 грн. середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні; 600 грн. сума моральної шкоди. Ніяких утримань та нарахувань до Пенсійного фонду на суму 758,40 грн. та 600,00 грн. не проводилось, оскільки вони не належать до Фонду оплати праці та були перераховані за рахунок прибутку підприємства. У звязку з цим дані суми до особових рахунків не включалися та необліковувалися в системі персоніфікованого обліку. Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, позивач [PERSON] вказував на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 25 липня 2000 року стягнуто лише часину заборгованості по заробітній платі, нестягнутою є заборгованість у розмірі 427 грн. 21 коп. за 1998 рік за період з вересня по грудень 1998 року, відомості про яку містяться у довідці АТ "Тепловозоремонтний завод" про невиплачену заробітну плату та інші доходи за 1998-1999 роки від 18.11.1999 року. Листом від 07.06.2016 року за вих. № 70-15/50, адресованим начальнику Управління Держпраці у Полтавській області, ПАТ "Тепловозоремонтний завод" повідомило, що не може надати документи, які засвідчують факт виплати заробітної плати за період 1998-1999 року у звязку з їх знищенням (акт від 23.06.2004 року). Разом з тим, зі змісту копії апеляційної скарги від 29.06.2005 року, приєднаної відповідачем ПАТ "Тепловозоремонтний завод" до заперечення на позов, вбачається, що в 2003 році [PERSON] звертався до суду з позовом, в якому, серед інших позовних вимог, ставив питання про стягнення заборгованості по заробітній платі за 1998 рік, відповідач вказував, що заробітну плату за цей період [PERSON] отримав, саме тому в 2000 році при звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі не ставив це питання, просив стягнути борг лише за 1999 рік. Вказує, зо з питання неотримання заробітної плати за період з серпня по грудень 1998 року [PERSON] в 2003 році звертався до прокуратури, стверджуючи, що у відомостях про одержання цих грошей не розписувався, в результаті проведеної експертизи з дослідження почерку було встановлено, що розписувався в одержанні грошей саме [PERSON], а не інші особа. Вказані обставин щодо проведення прокурорської перевірки та судового розгляду справи за його позовом, поданим в 2003 році, постановлення судового рішення від 29.06.2005 року підтвердив в судовому засіданні позивач. Зазначив, що не погоджується з висновками про проведення з ним розрахунку по заробітній платі за 1998 рік, оскільки поставити підпис про отримання коштів у відповідній відомості не ставив та не мав можливості зробити це через обмежений доступ на територію підприємства після звільнення. Встановлені судом обставини переконливо свідчать про те, що заборгованість АТ "Тепловозоремонтний завод" по заробітній платі перед позивачем неодноразово була предметом розгляду судових органів, доведеними суд визнав позовні вимоги про стягнення боргу за період з січня по лютий 1999 року, які були задоволені рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 25 липня 2000 року, яке виконане у повному обсязі. Таким чином, з урахуванням вимог ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, якими визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, положень ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а також з урахуванням норм ст. ст. 81, 83 ЦПК України, беручи до уваги, що досліджені судом докази та встановлені в ході судового розгляду справи обставини не дають підстав стверджувати про невиплату [PERSON] відповідачем заробітної плати за вересень-грудень 1998 року, тобто з огляду на недоведеність існування вказаної заборгованості по заробітній платі, суд вважає відповідні позовні вимоги недоведеними і такими, що не підлягають задоволенню. В ч. 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За правилами\~статті 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що йому належать від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно положень ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому розі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Встановлені судом обставини свідчать про те, що [PERSON] був звільнений з роботи в АТ "Тепловозоремонтний завод" 01.09.1999 року, при звільненні з ним не був проведений повний розрахунок. Заборгованість по заробітній платі стягнута з нього рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 25 липня 2000 року, яке вступило в законну силу 12.10.2000 року та виконане боржником шляхом перерахування до ВДВС Ленінського РЮ на користь [PERSON] 2691 грн. 62 коп. платіжним дорученням № 830 від 21.02.2003 року. Аналіз змісту судового рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 25 липня 2000 року свідчить про те, що середньомісячний заробіток за час затримання розрахунку стягнуто на користь [PERSON] в сумі 758 грн. 90 коп. за період з грудня 1999 року по липень 2000 року. Враховуючи те, що за змістом положень ст. 117 КЗпП України ці суми підлягають виплаті за весь час затримки по день фактичного розрахунку, об'єктивно, що [PERSON] має право на відшкодування середнього заробітку за період з серпня 2000 року по лютий 2003 року включно. Разом з тим, відповідно до частини 1\~статті 233 КЗпП України\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Конституційний суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року (справа № 1-5/20) у справі щодо офіційного тлумачення положень\~статті 233 Кодексу законів про працю України\~у взаємозвязку з положеннями статей117,\~237-1\~цього\~кодексу\~вказав наступне, в аспекті конституційного звернення положення частини першої\~статті 233 Кодексу законів про працю України\~у взаємозвязку з положеннями статей\~116,\~117,\~237-1\~цього\~кодексу\~слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. При цьому, Конституційний Суд України у рішенні, зокрема, зазначив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Крім того, Верховним Судом України у справі за № 6-409 цс16 (Постанова від 06 квітня 2016 року), викладена правова позиція, відповідно до якої\~статтею 233 КЗпП України\~передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Враховуючи те, що позивач звільнений з роботи 01.09.1999 року, звертався до суду за захистом своїх трудових прав в 2000 році, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 25 липня 2000 року, яким на користь [PERSON] з АТ "Тепловозоремонтний завод" стягнуто заборгованість по заробітній платі у сумі 835 грн. 87 коп., компенсацію у сумі 497 грн. 55 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 785 грн. 40 коп. та моральну шкоду у сумі 600 грн., а всього 2691 грн. 62 коп., вступило в законну силу 12.10.2000 року та виконане боржником шляхом перерахування до ВДВС Ленінського РЮ на користь [PERSON] 2691 грн. 62 коп. платіжним дорученням № 830 від 21.02.2003 року, тоді як з даним позовом звернувся до суду 10 липня 2017 року, очевидно що станом на вказану дату тримісячний строк звернення до суду сплинув, з клопотанням про його поновлення позивач не звернувся, доказів існування поважних причин пропуску цього строку не надав, суд вважає обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності. В \~ч. 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Вирішуючи позовні вимоги позивача в частині стягнення доплати за шкідливі умови праці за період з 1994 по вересень 1999 року у сумі 545 грн. 81 коп., суд враховує наступне. Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, позивач [PERSON] посилається на те, що в період з 21.08.1992 року по вересень 1999 року працював в ремонтно-будівельному цеху на посаді заточувальника. За результатами атестації робочих місць, яка відбулась в 1994 році, аналогічна посада заточувальника в інструментальному цеху віднесена до списку № 2, передбачено доплату за шкідливі умови праці у розмірі 8 % тарифної ставки, а за результатами атестації 1999 року - доплату за шкідливі умови праці у розмірі 12 % тарифної ставки. Вважає, що посада, яку він займав, має бути віднесена до списку № 2, проте оскільки з вини роботодавця атестація його робочого місця проведена не була, він втратив право на відповідні пільги, а тому з 1994 по 1999 рік йому неправомірно не було нараховано та виплачено доплату за шкідливі умови праці. Наявні у справі документи свідчать про те, що [PERSON] в період з 26.05.1989 року по 01.09.1999 року працював в АТ "Тепловозоремонтний завод". Відповідно до наказу № 174 від 31.03.1994 року [PERSON] переведений на посаду заточувальника 5 розряду в ремонтно-будівельний цех, звільнений за скороченням штату на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України згідно наказу № 275 від 01.09.1999 року з посади монтажника санітарно-технічної системи. Згідно листа Головного управління праці та соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації № П-01/331 від 13.04.2010 року, адресованого [PERSON], а результатами перевірки установлено, що в ремонтно-будівельному цеху ВАТ "Тепловозоремонтний завод" у період з 21.08.1992 року до вересня 1999 року атестація за умовами праці на робочому місці заточувальника інструменту не була проведена. Відповідно до листа Головного управління праці та соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації № П-04/962 від 06.11.2012 року, адресованого [PERSON], за відомостями, наданими ВАТ "Тепловозоремонтний завод", за результатами атестації робочих місць за умовами праці, проведеної в орендному підприємстві "Тепловозоремонтний завод" у 1994 році (наказ "Об итогах аттестации рабочих мест по условиям труда" від 31.03.1994 року № 174), на робочому місці заточувальника інструментального цеху підтверджені наступні пільги: право на пільгове пенсійне забезпечення за списком № 2, доплата за шкідливі умови праці у розмірі 8 % тарифної ставки, безкоштовне видавання молока. За результатами атестації робочих місць за умовами праці, проведеної в орендному підприємстві "Тепловозоремонтний завод" у 1999 році (наказ "Об итогах аттестации рабочих мест по условиям труда" від 28.01.1999 року № 11), на робочому місці заточувальника інструментального цеху підтверджені наступні пільги: право на пільгове пенсійне забезпечення за списком № 2, доплата за шкідливі умови праці у розмірі 12 % тарифної ставки, додаткова відпустка 7 календарних днів, безкоштовне видавання молока. [PERSON] звертався до суду з позовом до ВАТ "Тепловозоремонтний завод", в якому просив видати йому довідку про шкідливий стаж роботи. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 10.11.2010 року в справі № 2-219/10 в задоволенні позову було відмовлено. В обґрунтування рішення суд послався на наступні обставини. Відповідно до наказу № 174 від 31.03.1994 року "Об итогах аттестации рабочих мест по условиям труда" було затверджено перелік робочих місць, по яких підтверджені пенсійні пільги (перелік 1 та перелік 2). Згідно вказаного наказу посада заточувальника в ремонтно-будівельному цеху не підпадала за вказаними переліками. Відповідно до повідомлення Головного управління праці та соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації від 17.03.2010 року № 04-3140 чергова атестація робочих місць за умовами праці у ВАТ "Тепловозоремонтний завод" проведена у 1999 році, згідно наказу № 11 від 28.01.1999 року "Об итогах аттестации рабочих мест по условиям труда". Згідно вказаного наказу посада заточувальника в ремонтно-будівельному цеху також не підпадала за переліком 1 і переліком 2 (списками). Враховуючи викладене, беручи до уваги той факт, що лист Головного управління праці та соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації № П-04/962 від 06.11.2012 року, на дані якого позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, стосується посади заточувальника інструментального цеху, атестація робочого місця позивача не проводилась, відповідно, посада заточувальника в ремонтно-будівельному цеху, на якій працював позивач [PERSON], не була віднесена до робіт за списком № 1 чи списком № 2, а тому у роботодавця ВАТ "Тепловозоремонтний завод" не було жодних правових підстав для нарахування позивачу доплати за шкідливі умови праці. Доводи ж позивача про незаконне непроведення атестації його робочого місця жодними належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами не підтверджуються. А тому позовні вимоги [PERSON] про стягнення доплати за шкідливі умови праці за період з 1994 року по 1999 рік суд вважає безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. Поряд з чим, позивачем не обґрунтовано позовні вимоги про зміну дати звільнення, не надано жодних доказів існування передбачених чинним законодавством підстав для цього, а його посилання на те, що датою звільнення працівника є дата проведення з ним повного розрахунку, не гуртуються на нормах трудового законодавства. З огляду на наведене, суд не знаходить підстав також і для задоволення позовних вимог [PERSON] в цій частині. А тому, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню у повному обсязі. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду Полтавської області від 02.07.2012 року за заявою ПАТ "УкрСиббанк" порушено провадження по справі № 18/1247/12 про банкрутство Відкритого акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" код ЄДРПОУ 13962568 (замінено на Публічне акціонерне товариство "Тепловозоремонтний завод" згідно ухвали суду від 17.02.2014 року), ухвалою суду від 06.12.2012 року визнано кредиторські вимоги ПАТ "УкрСиббанк", яке зобов'язано в 10-денний термін подати до офіційного друкованого органу оголошення про порушення справи про банкрутства, введено процедуру розпорядження майном боржника. Провадження по справі про банкрутство триває, ухвалою Господарського суду Полтавської області від 17.06.2017 року припинено процедуру розпорядження майном ПАТ "Тепловозоремонтний завод", введено процедуру санації строком на 12 місяців, яка не завершена. Як встановлено в ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, повязаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобовязань (податкового боргу), визначених відповідно до\~Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України. В ч. 10 ст. 16 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначено, що з метою виявлення усіх кредиторів та осіб, які виявили бажання взяти участь у санації боржника, здійснюється офіційне оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет. Таке оголошення має містити повне найменування боржника, його поштову адресу, банківські реквізити, найменування та адресу господарського суду, номер справи, відомості про розпорядника майна, граничний строк подання заяв конкурсних кредиторів з вимогами до боржника. За змістом положень ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" кредитори за вимогами щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, аліментів, а також за вимогами щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоровю громадян, сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне та інше соціальне страхування мають право протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують. Копії відповідних заяв та доданих до них документів кредитори надсилають боржнику та розпоряднику майна. В ст. 17 вказаного вище Закону визначено, що у разі якщо до боржника, щодо якого порушена справа про банкрутство, предявлений позов, який ґрунтується на грошових зобовязаннях боржника, що виникли до відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство, суди мають у встановленому процесуальним законом порядку приймати такі позовні заяви і вирішувати спір за цією вимогою по суті за правилами позовного провадження до офіційного оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство. Якщо позивач не звернувся у тридцятиденний строк з дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство із заявою про визнання його грошових вимог до боржника у справі про банкрутство, суд, який розглядає позовну заяву, після закінчення тридцятиденного строку з моменту офіційного оприлюднення поновлює позовне провадження та відмовляє у задоволенні позову. Поряд з цим, виходячи з підстав та предмету позову, суд не знаходить підстав для задоволення клопотання позивача про винесення окремої ухвали щодо порушення керівництвом ВАТ "Тепловозоремонтний завод" законодавства про охорону праці та розслідування нещасного випадку на виробництві, що стався з [PERSON] 10.05.1999 року, з розясненням позивачу права у випадку наявності спору з цього питання на звернення до суду з позовом в загальному порядку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed