Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

Позивачі в судовому засіданні вимоги, висловлені в своїй позовній заяві, підтримали в повному обсязі та просять суд визнати гараж №15 (41) по вул.. Уральській в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області спадковим майном після смерті [PERSON], померлого 05 лютого 2011 року; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину гаража № 15 (41) по вул.. Уральській в м. Орджонікідзе в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка [PERSON], померлого 05 лютого 2011 року; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину гаража № 15 (41) по вул. Уральській в м. Орджонікідзе в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON], померлого 05 лютого 2011 року. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні вимоги позивачів підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву, в якій просить розглянути справу без їх участі, не заперечує проти позовних вимог позивача. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивачів не визнала та просила відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, оскільки вимоги не відповідають матеріалам справи та суперечать закону, є необґрунтованими та у зв'язку з недоведеністю позивачами всіх обставин, за яких могло бути визнано право власності на нерухомість в судовому порядку. Надала з цього приводу письмове пояснення, в якому пояснила, що позивачі не надали до позовної заяви копії паспортів, оскільки на час смерті [PERSON] вони були зареєстровані за іншою адресою, а саме [ADDRESS] (Орджонікідзе). На підтвердження факту проживання позивачів за цією адресою свідчать документи на приватизацію квартири, зокрема, видане органом приватизації Свідоцтво про право власності на житло від 12.12.1994 року, видане згідно з розпорядженням від 12.12.1994 р. № 5691, у якому зазначено про те, що квартира приватизована згідно із Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". В силу статей 1, 3, 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність. Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир. Згідно з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає. Згідно довідок № 63 та 64 голови квартального комітету №11 позивачі проживали [INFO] разом з [PERSON] без реєстрації. У довідках не зазначено з якого часу позивачі проживали за цією адресою, та не зазначено, що позивачі проживали разом з спадкодавцем [PERSON] постійно. Отже, документально не підтверджуються відомості про місце постійного проживання позивачів на час смерті спадкодавця. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦПК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщин, якщо протягом строку встановленого ст. 1270 ЦПК, він не заявив про відмову від неї. Позивачі не надали доказів факту прийняття спадщини, при цьому голослівно у позові зазначили, що спадщину на цей гараж прийнято шляхом вступу в управління та володіння. Також позивачі посилаються на добросовісне, відкрите, безперервне володіння померлим [PERSON] гаражем № 15 (41) по вул. Уральській в м. Покров (Орджонікідзе). Не вказуючи на конкретні правові норми, якими слід обґрунтовувати заявлені вимоги, позивачі ставлять питання про визнання майна спадковим з підстав, що наведені у позовній заяві, а саме обґрунтовують свої вимоги такими обставинами: - встановленням судовим рішенням Орджонікідзевського міського суду від 12.12.2012 р. по справі № 428/3268/12 факту відкритого володіння [PERSON] та її померлим чоловіком [PERSON] гаражем №41 по вул. Уральській в м. Покров (Орджонікідзе) з липня 1981 року до дня смерті [PERSON] - до 5 лютого 2011 року; - дозволом виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів №227 від 24 липня 1981 року на продаж [PERSON] гаражу № 15 по вул. Уральська, який раніше належав [PERSON]; - зміною адреси гаражу №15 по вул. Уральській на адресу: гараж №41 по вул. Уральській. Вважає, що встановлення факту відкритого володіння спадкодавцем гаражем №41, не є підставою для визнання за кожним позивачем права власності на 1/3 частину гаражу, оскільки відсутні правові підстави для цього. Обставини, якими позивачі обґрунтовують свої вимоги не мали місця, оскільки не підтверджуються ніякими доказами. Так, позивачі не зазначають в позовній заяві та не доводять факт вступу в управління чи володіння гаражем № 41 протягом шести місяців з дня відкриття спадщини в сенсі положень ст.ст.1268, 1270 ЦК України, згідно яких - визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Ці дії повинні бути виконані на протязі шести місяців з часу відкриття спадщини, які позивачі не виконали, оскільки не надали доказів факту вступу в управління чи володіння гаражем № 41 протягом шести місяців після 05.02.2011 року, а заявляють про визнання судом цього гаражу спадковим майном, обґрунтовуючи свої вимоги такими доказами: - рішенням Орджонікідзевського міського суду від 12.12.2012 р. по справі №428/3268/12 щодо факту відкритого володіння [PERSON] та її померлим чоловіком [PERSON] гаражем №41 по вул. Уральській; - рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів №227 від 24 липня 1981 року щодо надання дозволу на продаж гаражу [PERSON]; - довідкою начальника відділу архітектури виконкому [PERSON] міської ради №119 від 19.09.2011 року щодо адреси гаражу №41. Вище зазначеним судовим рішенням від 12.12.2012р. по справі № 428/3268/12 встановлено фактичне відкрите володіння [PERSON] та її померлим чоловіком [PERSON] гаражем № 41, проте судом не встановлено фактичне володіння чужим майном (гаражем). Вищезазначені документи жодним чином не підтверджують факт добросовісного володіння [PERSON] гаражем № 41, оскільки не підтверджують належність гаражу на праві власності будь-якій особі, тобто, не підтверджують що гараж є чужим. За змістом ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може виникнути лише на чуже майно, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Тому позивачі необгрунтовано зазначили у позовній заяві про підтвердження цими документами факту добросовісного володіння померлим [PERSON] гаражем №41. Головною ознакою набувальної давності є добросовісність заволодіння чужим майном, але позивачі не стверджують про володіння саме чужим майном, а тому не має місця добросовісного заволодіння чужим майном і відповідно відсутні правові підстави для визнання за позивачами права власності на це майно в порядку набувальної давності. Відповідно до правової позиції, яка викладена у п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї інших, передбачених законом, підстав для набуття права власності (правочини, успадкування тощо). Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність) якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Отже, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою. В позовній заяві позивачами не вказано, саме чиїм нерухомим майном у вигляді гаражу № 15(41) позивачі заволоділи. В даному випадку позивачі: - не заволоділи чужим майном, оскільки гараж №41 по вул. Уральській є самочинним будівництвом, що підтверджено Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області у справі № 2/428/517/12 (набрало законної сили 20.02.2013 року), набуття права власності на яке регулюється ст.376 ЦК України; - не заявили позовних вимог про приєднання до часу свого володіння усього часу, протягом якого цим майном володів [PERSON]; не зазначили, що володіють чужою річчю; - не можуть вважатися добросовісними володільцями гаражу №41 по вул. Уральській, оскільки він не може вважатися чужим, так як не належав і не належить на праві власності будь-якій особі. Позивач [PERSON] не може вважатися добросовісним володільцем гаражу №41 по вул. Уральській, оскільки ознака добросовісності не встановлена на зазначений у рішенні суду від 12.12.2012 р. початковий момент (липень 1981 р.); добросовісність заволодіння гаражем була відсутня, так як позивач свідомо користувалась майном як придбаним із її чоловіком [PERSON] у [PERSON], а саме з підстав набуття права власності за правочином, чим спростовується факт її добросовісності як обов'язкової умови володіння з метою набуття прав власності. При заволодінні майном позивачка знала те, що власник у майна є - [PERSON], знала про наявність у неї передбачених законом підстав для набуття права власності (правочин), що виключає застосування набувальної давності. В судовому засіданні по справі № 428/3268/12, номер провадження 2/428/517/12 були встановлені та зазначені у рішенні такі обставини: "На підставі вказаного вище рішення виконкому № 227 від 24.07.1981 року [PERSON]П передав [PERSON] та [PERSON] у власність вказаний гараж № 41, а вони передали йому грошові кошті відповідно до умов укладеного договору. Вказана угода була укладена між [PERSON] та [PERSON] як договір купівлі-продажу гаражу у простій письмовій формі, який протягом минулого часу був втрачений." На підставі ст. 61 ЦПК України цей факт не підлягає доказуванню в даній цивільній справі. Отже, позивачкою [PERSON] у позовній заяві не доводиться наявність сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України. Положення ч. 3 ст. 397 ЦК України щодо правомірності фактичного володіння майном не впливає на обов'язок суду перевіряти добросовісність володіння майном у випадку визнання права власності за набувальною давністю, оскільки відповідно до ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Слід зазначити, що позивач [PERSON] покликається про те, що вона відкрито володіє спірним гаражем з липня 1981 року, а тому має право на визнання права власності на нього, і одночасно зазначає про те, що її чоловік [PERSON] до дня смерті відкрито володів гаражем, однак ним за життя не було оформлено право власності на це майно, та вважає себе спадкоємцем даного майна після смерті чоловіка в порядку спадкування за законом, що є суперечливим та взаємовиключним в контексті ст. 344 ЦК України, оскільки з наведеного випливає, що користуючись з 1981 року спірним гаражем, позивач знала, що володіє не чужим майном, а отже відсутня перша ознака, яка є необхідною для застосування ч.1 ст. 344 ЦК України. Щодо заявленої вимоги про визнання гаражу № 41 вул. Уральській спадковим майном, що вже був предметом спору по справі № 428/3268/12, номер провадження 2/428/517/12, то у судовому засіданні було встановлено, що він є самочинним будівництвом на самовільно зайнятій земельній ділянці комунальної власності, яка не була відведена для цієї мети (Рішення Орджонікідзевського міського суду від 12.12.2012 року). У звязку з чим на підставі ст. 61 ЦПК України цей факт не підлягає доказуванню в даній цивільній справі. У Рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 201 3 року по справі №2/428/517/12 зазначено, що судова колегія погоджується з висновком суду, "що спірний гараж е самочинним будівництвом, а тому на нього не можна визнавати право власності". Гараж № 41 не є об'єктом нерухомості, оскільки самочинне будівництво не є цілісним об'єктом захисту, а являє собою, по суті, лише будівельні матеріали. Отже, самочинно споруджена будівля гаражу без отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку, не є об'єктом права власності і не може бути об'єктом права власності в порядку спадкування, відповідно, не може бути визнане за позивачами право власності на нього без будь-якої правової підстави. Відповідно, набути право власності за давністю володіння на гараж № 41 - об'єкт самочинного будівництва теж неможливо. Так, відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Така ж позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року в справі №6-45431св14. Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Згідно листа відділу Держкомзему у м. Орджонікідзе від 11.05.2012 року №14/08-907: «земельна ділянка, на якій самочинно розташовано гараж № 41 по вул. Уральська, не відведена згідно вимог діючого земельного законодавства.» Отже, [PERSON] міська рада як власник земельної ділянки, на якій розміщений самочинно збудований гараж №41, має право вимагати його демонтажу саме особою, яка його збудувала.

Outcome: dismissed