Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги мотивує тим, що 05 березня 2020 року [PERSON] під розписку в якості позики отримав від нього гроші в сумі 2100 доларів США. У вищезазначеній розписці, відповідач зобов`язався повернути борг у строк до 26 березня 2020 року. Ним неоднаразово пред`являлись усні вимоги до відповідача, щодо повернення заборгованості, на які відповідач не реагував. 04 вересня 2020 року було направлено на адресу відповідача письмову вимогу про повернення боргу, однак зобов`язання залишилось невиконаним. Станом на сьогоднішній день, відповідач ухиляється від повернення суми боргу, а саме 2100 доларів США, чим порушує взяті на себе зобов`язання. Позивачем нараховано проценти за користування коштами у розмірі облікової ставки НБУ та нарахування відповідно до ст.625 ЦК України, в якості відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язання, а саме: 3 % річних - 31,58 долари США та проценти за користування коштами - 75,13 доларів США. На підставі наведеного просив стягнути з [PERSON] на його користь борг у сумі 2100 доларів США; 3% річних - 31,58 доларів США, проценти за користування коштами - 75,13 доларів США. Стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати по сплаті судового збору. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Марусяк М.О. від 02.10.2020 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 16 грудня 2020 року задоволено клопотання представника відповідача, адвоката Шаранича Сергія Сергійовича призначення експертизи. Призначено у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу судову почеркознавчу експертизу. На період призначення експертизи, зупинено провадження у справі. Ухвалою суду від 29.04.2021 поновлено провадження у справі. Сторони в судове засідання не викликались, відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України. З рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, слідує, що відповідач, [PERSON] отримав ухвалу про відкриття провадження по справі - 13 жовтня 2020 року, однак відзиву на день судового розгляду справи не надав. Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідачем у встановлений законом строк відзив не подано, в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не проводилось. Дослідивши надані позивачем письмові докази, суд, прийшов до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. З оригіналу розписки, яка надано позивачем [PERSON] слідує, що 05 березня 2020 року, між позивачем [PERSON] та відповідачем, [PERSON] було укладено договір позики, за яким [PERSON] надав [PERSON] позику в сумі 2100 доларів США. При цьому, [PERSON] взяв на себе зобов`язання повертати суму боргу в строк до 16.03.2020. Відповідно до укладеного договору, підтверджуючи факт отримання коштів, відповідач [PERSON] 05 березня 2020 року власноруч написав розписку про отримання грошей. Судом встановлено, що позивачем в особі представника адвоката Білей Світлани Василівни 04 вересня 2020 року надсилалась відповідачу претензія про сплату заборгованості за договором позики від 05.03.2020, однак така проігнорована та невиконана по даний час. У зв`язку з чим позивач звернувся з позовом до суду. З положень статті 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається. Зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичними вимогами, що пред`являються. Статтею 536 Цивільного кодексу України встановлено що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. У відповідності до статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Судом встановлено, що договором між сторонами не було обумовлено сплату процентів, тому такі повинні нараховуватися у відповідності до облікової ставки НБУ. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Аналогічний висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц. З розрахунку, який надано позивачем у позовній заяві слідує, що станом на 24 вересня 2020 року заборгованість відповідача за договором позики становить 2206,71 долари США, зокрема: 2100 долари США - основний борг; 31,58 долари США - 3% річних; 75,13 долари США - проценти за користування коштами. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд, враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Суд встановив, що між сторонами існують позикові відносини Наявність у позивача [PERSON] розписки [PERSON] свідчить про існування між сторонами позикових відносин та підтверджує факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти [PERSON] в термін до 26.03.2020. Позивачем надано обґрунтовані та правові докази порушення та невиконання відповідачем умов договору позики. Поряд з цим, відповідачем жодних доказів на протилежне не представлено, відзив на позов не подано. Суд вважає безпідставним посилання відповідача [PERSON] наведені його представником, адвокатом Шаранич Сергієм Сергійовиче у клопотанні про призначення почеркознавчої експертизи від 05.03.2020 про те, що розписка від 05.03.2020 підроблена. Він не вказував тих відомостей, які викладені у поданій позивачем розписці. Сума боргу вказана у розписці не відповідає дійсності. Вказані обставини не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. У відповідності до п.17 Постанови пленуму ВСУ № 5 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів. Враховуючи те, що для вирішення спору між сторонами були необхідні спеціальні знання, ухвалою суду від 16 грудня 2020 року призначено судову почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставено наступні питання: чи був написаний текст розписки від 05.03.2020 власноруч громадянином [PERSON] чи іншою особою; чи був виконаний підпис [PERSON] на розписці від 05.03.2020 ним особисто чи іншою особою; чи виконано написання суми боргу "2100 $ дві тисячі сто доларів" в розписці від 05.03.2020 особисто [PERSON] чи іншою особою; чи вписані в розписці від 05.03.2020 паспортні дані [PERSON] " [NUMBER] " ним особисто чи іншою особою; чи виконано написання дати складення розписки "05.03.2020" в розписці від 05.03.2020 особисто [PERSON] чи іншою особою? Оплату за проведення експертизи покладено на відповідача [PERSON] . При цьому, сторонам було роз`яснено положення ст.109 ЦПК України про наслідки ухилення від участі в експертизі, зокрема про те, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Однак, ухвала про призначення судової почеркознавчої експертизи, заступником директора Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, Щербанюком Д. була повернута без виконання, оскільки відповідач [PERSON] не оплатив за проведення експертизи та не надав експерту необхідних зразків почерку та документів, які просив надати експерт у клопотанні від 16.01.2021. З вище наведеного, суд констатує, що відповідач [PERSON] ухиляється від участі в експертизі. У відповідності до ч.1 ст.109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Враховуючи, що відповідач [PERSON] ухиляється від участі в експертизі суд вважає доведеним факт отримання боржником коштів за договором позики. За таких обставин, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Крім того, з урахуванням задоволення позову, у відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідача, на користь позивача, слід стягнути витрати по сплаті судового збору у сумі 840,80 гривень.

Outcome: approved