Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

У вересні 2018 року позивачка [PERSON] відповідно до приписів ч. 1 ст. 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території" звернулася до Апеляційного суду м. Києва з клопотанням про визначення підсудності цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Покровської міської ради м. Покровськ Донецької області про надання дозволу на виїзд дитини за межі країни без згоди та супроводу батька. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року підсудність указаної справи визначена Подільському районному суду м. Києва. 25 жовтня 2018 року Подільським районним судом м. Києва прийнято до провадження позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на в`їзд дитини на тимчасово окуповану територію без нотаріально засвідченої згоди та супроводу батька та надання дозволу на виїзд дитини з України без нотаріально засвідченої згоди та супроводу батька та відкрито загальне позовне провадження у справі. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем у справі [PERSON] . У подружжя народилася донька [PERSON] , [INFO] , яка мешкає з матір`ю [PERSON] в м . Покровськ Донецької області. Позивач стверджує, що має намір виїжджати та в`їжджати з дитиною на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим, оскілки там проживає батько дитини, а також виїжджати з донькою за кордон, проте [PERSON] нотаріально засвідченої згоди на виїзд неповнолітньої доньки не надає, а сам отримав громадянство Російської Федерації. З цих підстав [PERSON] просила суд надати дозвіл на вивіз неповнолітньої [PERSON] на тимчасово окуповану територію України - Автономну Республіку Крим без нотаріально засвідченої згоди та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері до досягнення дитиною 16 років, а також надати дозвіл на виїзд дитини за межі території України. У судове засідання позивачка не з`явилася, її представник подав до суду заяву, у якій просив суд розглядати справу за їхньої відсутності, позовні вимоги свого довірителя підтримав, просив суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Третя особа по справі просила справу розглядати без участі представника Служби у справах дітей Покровської міської ради м. Покровськ Донецької області. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. 01.02.1992 між сторонами [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, від якого сторони мають дочку [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні встановлено, що сторони справи мешкають окремо. Дитина проживає з матір`ю [PERSON] в м. Покровськ Донецької області, батько - у м.Білогорськ Автономної Республіки Крим. 20 лютого 2014 року Російською Федерацією здійснено збройну агресію щодо України та розпочато окупацію території Автономної Республіки Крим. Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" тимчасово окупованою територією визначено: 1) сухопутну територію Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територію виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) надра під територіями, зазначеними у п. п. 1, 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями (ст. 3 Закону). Ст. 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону запроваджено особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території. Порядок в`їзду на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим та виїзду з неї врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року №367. Згідно з п. 3 Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року №367, в`їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб п. п. 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 . Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. Таким чином, для в`їзду на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку в супроводі одного з батьків необхідна нотаріально засвідчена згода другого з батьків, а у випадку її відсутності - рішення суду про надання дозволу на в`їзд на тимчасово окуповану територію України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. На виїзд з тимчасово окупованої території України зазначені документи не потрібні. З огляду на те, що батько неповнолітньої [PERSON] мешкає на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, дитина постійно проживає з матір`ю в м.Покровськ, для забезпечення можливості безперешкодного пересування неповнолітньої дитини усією територією України, суд дійшов висновку про необхідність надати дозвіл на в`їзд неповнолітньої [PERSON] на тимчасово окуповану територію України - Автономну Республіку Крим без нотаріально засвідченої згоди та супроводу батька у супроводі матері [PERSON] . Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 наголосила, що дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. У своєму позові [PERSON] просила суд фактично надати дозволи на майбутнє на виїзди неповнолітньої [PERSON] за межі України без нотаріально засвідченої згоди та супроводу батька до досягнення дитиною 16 років. При цьому, згідно Висновку Органу опіки та піклування Покровської міської ради Донецької області від 21.12.2018, органом опіки рекомендовано надати дозвіл на вивіз дитини без супроводу батька на 1 рік. В той же час, у частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року № 14-244цс18, при вирішенні питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон судам необхідно встановити обставини, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини. Суд приходить до висновку, що з урахуванням того, що неповнолітня [PERSON] бажає відвідувати батька разом з матір`ю, а батько, не даючи згоди на в`їзд дитини, порушує права дитини, в якнайкращих інтересах дитини є надання дозволу на тимчасовий в`їзд [PERSON] до АРК без згоди та супроводу батька - [PERSON] до досягнення нею 16 років, тобто до [INFO] . Що стосується вимоги про надання дозволу про вивіз дитини за кордон без згоди батька, то така вимога задоволена бути не може. Так, згідно із ч.2 ст.4 закону «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (пп.1 п.4 правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок зробив ВСУ в постанові №235/139/16-ц від 12 квітня 2017 року З огляду на те, що позовна вимога [PERSON] щодо отримання дозволу на вивіз дитини за кордон не конкретизована періодом та конкретною країною, у задоволенні позовних вимог в цій позивачу частині слід відмовити. Зважаючи на вищенаведене,

Outcome: approved