Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-29 00:00:00

29.11.2017 року [PERSON] звернулась до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ТОВ «Кредит ту ю», в якому просила визнати недійсним договір фінансового кредиту №2017031615646 від 16.03.2017 року, укладений між ТОВ «Кредит ту ю» та [PERSON] з моменту його укладення. Свої вимоги мотивувала тим, що 16.03.2017 року між нею та ТОВ «Кредит ту ю» був укладений договір фінансового кредиту №2017031615646. У кредитний договір відповідач включив положення, які відповідно до ст.ст.11, 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" є несправедливими, оскільки відсоток за користування кредитом суттєво збільшився, є дисбаланс зарахування відсотків, інших платежів та тіла кредиту, що ставить її як позичальника у тяжке, несправедливе становище, графік погашення кредиту складений недбало, які суми на які рахунки зараховувалися невідомо, що також є несправедливим відносно споживача, оскільки кредитор надав собі право проводити зарахування на рахунки на власний розсуд. Умови кредитного договору є несправедливими, а тому суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Ухвалою суду від 30.11.2017 року відкрито провадження у справі у відповідності до ст. 122 ЦПК України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом). В судове засідання позивачка не зявилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Надала суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Не заперечувала проти заочного порядку розгляду справи. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за своєї відсутності, відкладення судового засідання не надавав. Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року №2147-VIII Цивільно-процесуальний кодекс України викладено у новій редакції, який набрав чинності 15.12.2017 року. Відповідно до пункту 9 Розділу ХІII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Враховуючи зазначене, справу слід розглядати у відповідності до норм ЦПК України від 03.10.2017 року в новій редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року. Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 16.03.2017 року між [PERSON] та ТОВ «Кредит ту ю» був укладений договір фінансового кредиту №2017031615646. Відповідно до п. 1.1 договору предметом договору є надання Банком позичальникові разового кредиту у сумі тридцять тисяч гривень на споживчі потреби позичальника та на строк, зазначений у п. 1.2 договору, тобто, на 36 місяців, по 16.03.2020 року. Згідно п. 1.3 за користування кредитом позичальник сплачує проценти щомісячно, за фіксованою процентною ставкою у розмірі 0,0001% річних, починаючи з дня надання кредиту, згідно з п.2.2 договору до моменту повного погашення заборгованості за цим договором. Також позичальник сплачує плату за обслуговування кредиту, починаючи з дня надання кредиту до повного погашення заборгованості за договором, щомісячно у розмірі, який розраховується як сума базових умов та змінної складової, згідно п.2.5.2 договору. Базові параметри складають : перші 4 місяці - 3,9 % від суми кредиту, з 5 місяця - 3,9% від суми кредиту. Змінна складова, розмір якої затверджується відповідним рішенням кредитора за кожним кредитом окремо. Згідно п. 2.5.2.1 договору частина базових параметрів сплачується авансом в день надання кредиту шляхом збільшення розміру кредиту на суму такої плати. На суму частини базових параметрів, яка сплачується авансом, нараховуються щомісячні проценти та щомісячна плата за обслуговування кредиту. Частина базових параметрів, як складової плати за обслуговування кредиту у розмірі перші 4 місяці 0,42%, з 5 місяця 0,42 % від суми кредиту, сплачується авансом за весь строк кредитування в день надання кредиту шляхом збільшення розміру кредиту на суму такої плати та складає 4536 грн. Згідно п. 1.4 договору сума кредиту, яка включає в себе частину кредиту на споживчі цілі позичальника та частину базових параметрів, як складової плати за обслуговування кредиту, яка сплачується авансом в день надання кредиту, складає 34 536 грн. Таким чином, у кредитному договорі приховано ще один кредит на суму 4 536 грн. Згідно з п. 2.5.2.2 договору, частина базових параметрів та змінна складова нараховуються та сплачуються в такому порядку : Базові параметри складають за перші 4 місяці 3,48 %, з 5 місяця 3,48 % від суми кредиту, змінна складова складає 0,025 % від суми залишку заборгованості по кредиту за день. Таким чином, розмір платежів в рахунок сплати щомісячної плати за обслуговування кредиту складає 0,2 % від суми залишку заборгованості за кредитом вдень. Відповідно до п. 1.5 договору орієнтовний щомісячний платіж складає 2 363 грн. протягом строку кредитування. Згідно п. 2.9. договору погашення заборгованості за договором здійснюється таким чином : можливі штрафні санкції, прострочені проценти, прострочена щомісячна плата, прострочена заборгованість за кредитом, нараховані проценти за звітний період, нарахована щомісячна плата за звітний період, заборгованість за кредитом. Кредитор вправі на свій розсуд в будь-який час змінити порядок зарахування надходжень. На думку суду позивачка у своїй позовній заяві довела обставини на які вона посилається, як на підставу визнання недійсним договору фінансового кредиту №2017031615646 від 16.03.2017 року, укладеного між нею ТОВ «Кредит ту ю». В той же час, задовольняючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Згідно п.5 ст.1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Відповідно до вимог ст.34 Закону України\~"Про\~фінансові послуги\~та державне\~регулювання ринків\~фінансових послуг" національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами:1)\~страхової діяльності; 2)\~діяльності з\~надання послуг\~накопичувального пенсійного\~забезпечення; 3)\~надання фінансових\~кредитів за\~рахунок залучених\~коштів; 4)\~діяльності з\~надання будь-яких\~фінансових послуг,\~що передбачають\~пряме або\~опосередковане залучення\~фінансових активів\~від фізичних\~осіб. Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. Частиною 3 статі 5 ч.3 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено, що надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа. Звичайна юридична особа може надавати відсоткову грошову позику за рахунок коштів, а також комерційний кредит юридичним особам, які не є фінустановами. Відповідно до ст. 4 Закону фінансовою послугою вважається надання коштів у позику, в т. ч. на умовах фінансового кредиту. Фінансовий кредит характеризується в тексті Закону як кошти, що надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під відсоток. Отже, надання відсоткової строкової грошової позики, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок або за рахунок залучених коштів від інших осіб, з метою отримання прибутку є фінансовою послугою в розумінні Закону. Щодо надання відсоткової грошової позики за рахунок залучених від інших осіб коштів, то можливість здійснення такої операції юридичними особами обмежена безпосередньо в ч. 3 ст. 5 Закону, згідно з якою це може здійснюватися тільки фінансовою установою зі статусом кредитної установи. Стосовно надання відсоткової грошової позики за рахунок власних коштів юридичних осіб, то можливість здійснення таких операцій визначає ЦК України, який у параграфі 1 глави 71 визначає можливість надання відсоткових позик без обмеження кола осіб-позикодавців. Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1048 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики) або таку саму кількість речей того ж роду і такої якості. Позикодавець має право на одержання від позичальника відсотків від суми позики, якщо інше не встановлено договором або Законом. Відповідно до ст. 510 ЦК України термін "сторона" в зобов'язанні корелює з терміном "особа". Особами відповідно до ст. 2 ЦК України вважаються будь-які фізичні чи юридичні особи. Отже, закон (ЦКУ) дозволяє юридичним особам, які не мають статусу фінансової установи, надавати відсоткові позики, за винятком випадків, коли позика надається за рахунок коштів, залучених від інших осіб. Відповідно до Ліцензійних умов провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів кредитними установами (затверджені розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 18 жовтня 2005 р. № 4802) залучені кошти це фінансові активи, безпосередньо або опосередковано отримані на зворотній основі від будь-яких осіб. У параграфах\~1\~і 2\~глави 71\~ЦК України\~наводяться відмінні\~ознаки між\~операціями з\~надання позики\~і кредиту: 1) за колом суб'єктів: позика може надаватися будь-якими особами (якщо вона надається за рахунок власних коштів); кредит лише банками і/або іншими фінансовими установами; 2) за колом об'єктів: позика може надаватися грошима або іншими речами, визначеними родовими ознаками; кредит тільки грошовими коштами; 3) за умовами надання коштів: позика може бути відсотковою чи безвідсотковою, а кредит завжди передбачає нарахування відсотків; 4) за статусом наданих коштів: важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених коштів. Щоб одержати статус фінансової установи, потрібно задовольняти критерії, сформульовані у п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону: фінансова установа юридична особа, що відповідно до Закону надає одну чи декілька фінансових послуг і яка внесена до відповідного Реєстру в порядку, встановленому Законом. До фінансових установ належать банки, кредитні союзи, ломбарди, лізингові компанії, довірчі суспільства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії, інші юридичні особи, винятковим видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Отже, якщо юридична особа, по-перше, не займається фінансовими послугами як винятковим видом діяльності і, по-друге, не внесена в Реєстр фінансових послуг вона не має права надавати фінансові послуги, а тому види діяльності, перераховані в ст. 4 Закону, для звичайних юридичних осіб фактично «закриті». Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1, ч.3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит ту ю» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved