Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

У травні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» звернулося із позовом до [PERSON] про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 05 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 909. Відповідно до умов Кредитного договору та додаткових угод №9 та 10 від 04.12.2009 р. та 25.01.2010 року Банк надав Позичальнику кошти у розмірі 1000 000,00 (один мільйон) гривень зі сплатою процентів за користування коштів у розмірі 16,5 відсотків річних. Відповідно до п. 1.2 кредитного договору остаточним терміном повернення Кредиту є 28 листопада 2017 року. Сторонами було підписано графік погашення кредиту, що є невід'ємною частиною Кредитного договору. Банк свої зобов'язання з надання кредитних коштів виконав повністю, при цьому, позичальник свої зобов'язання за договором не виконує і станом на 03.05.2017 року сума заборгованості за Кредитним договором №909 від 05.12.2007р. становить 1 287 374, 51 грн. (один мільйон двісті вісімдесят сім тисяч триста сімдесят чотири гривні п'ятдесят одну копійку), в тому числі кредит - 519063, 98 грн., відшкодування 3% річних - 64 334, 22 грн., втрати від інфляції - 703 976, 31 грн. Відповідач в запереченнях на позов заявив про застосування строків позовної давності. Позивач, заперечуючи проти застосування строку позовної давності, вказав на необхідність застосування до строків позовної давності ч.3 ст.61 ЦПК України, оскільки, на думку відповідача, у рішенні Шевченківського районного суду м. Чернівців від 01.12.2016 року вказано, що строки позовної давності по зверненню з позовом про стягнення заборгованості в тому числі щодо відповідача [PERSON] не пропущено. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 05 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 909. Відповідно до умов Кредитного договору та додаткових угод №9 та 10 від 04.12.2009 р. та 25.01.2010 року Банк надав відповідачу кошти у розмірі 1000 000,00 (один мільйон) гривень зі сплатою процентів за користування коштів у розмірі 16,5 відсотків річних. Відповідно до п. 1.2 кредитного договору остаточним терміном повернення Кредиту є 28 листопада 2017 року. Сторонами було підписано графік погашення кредиту, що є невід'ємною частиною Кредитного договору. 24 листопада 2011 року банком було надіслано вимогу до відповідача [PERSON] про дострокове погашення кредиту та відсотків за його користування відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України. Станом на 03.05.2017 року сума заборгованості за Кредитним договором №909 від 05.12.2007р. становить 1 287 374, 51 грн. (один мільйон двісті вісімдесят сім тисяч триста сімдесят чотири гривні п'ятдесят одну копійку), в тому числі кредит - 519063, 98 грн., відшкодування 3% річних - 64 334, 22 грн., втрати від інфляції - 703 976, 31 грн. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України). Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). У справі встановлено, що сторони визначили як строк дії кредитного договору - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за кредитами та процентами за користування ними, кінцевий строк повернення кредиту - до 28 листопада 2017 року так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Так, вимогу про дострокове повернення кредиту та відсотків за його користування позивачем було направлено 24 листопада 2011 року. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно зі п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Предметом позову є матеріально - правова вимога позивача до відповідача. Питання щодо пропущення чи не пропущення строку позовної давності вирішується судом на підставі встановлених обставин справи. Суд, встановивши обставини справи, надавши їм оцінку, робить висновок щодо можливості застосування строків позовної давності. Отже, щодо пропущення чи не пропущення строку позовної давності суд робить висновок, а не встановлює як обставину справи. Виходячи з правового розуміння положень ч.3 ст.61 ЦПК України та враховуючи роз'яснення Пленуму ВССУ у п.4 Постанови від 07.02.2014 № 5, суд доходить до висновку, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Висновки та оцінки іншого суду щодо обставин справи та наданих сторонами доказів не позбавляють суд, який розглядає по суті справу, права надати їм власну оцінку. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Таким чином, суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно кваліфікувати поведінку особи і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм. Відповідно до статті 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Таким чином, строк позовної давності щодо кожної матеріально - правової вимоги обчислюється самостійно. У справі №727/7578/16, у якій винесено рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 01.12.2016 року, ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся з вимогою до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. У справі, що розглядається, банк звернувся до [PERSON] із вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відтак, у справі №727/7578/16 та у справі, що розглядається, є різними позовні вимоги, зважаючи на що строк позовної давності щодо кожної з таких вимог обчислюється самостійно. Так, судом встановлено, що 24 листопада 2011 року банком було надіслано вимогу до відповідача [PERSON] про дострокове погашення кредиту та відсотків за його користування відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, що вбачається із наданих відповідачем копій вимог банку №26/6844 та 26/6845, заяви про вчинення виконавчого напису від 10.04.2011 року та виконавчого напису від 11.04.2012 р. Вказана обставина встановлена рішеннями Апеляційного суду Чернівецької області від 17 березня 2016 року та 5 березня 2015 року, про вказано у рішенні Шевченківського районного суду м. Чернівців від 01.12.2016 р. та в Ухвалі Апеляційного суду Чернівецької області від 01.02.2017р., які міститься в матеріалах справи, тому суд з урахуванням ч.3 ст.61 ЦПК України вважає вказану обставину доказаною. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справах №6-522цс17, №6-990 цс15. Отже, за обставинами даної справи строк позовної давності щодо заборгованості за кредитом почався з дати надіслання банком боржнику вимоги про дострокове повернення кредиту 24 листопада 2011 року. З моменту пред'явлення вимоги про дострокове повернення кредиту 24.11.2011 року банк не звертався до суду із вимогою про звернення стягнення заборгованості за кредитом до відповідача [PERSON] Трирічний строк позовної давності щодо вимоги про стягнення заборгованості за кредитом закінчився 24 листопада 2014 року. Разом з тим, у рішенні Шевченківського районного суду м. Чернівців від 01.12.2016 р. встановлено, що у травні 2013 року банк звертався з позовом до поручителів за кредитним договором №909 від 07.12.2007 р. [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Виходячи з положень ч.2 ст.264 ЦК України, строк позовної давності переривається саме пред'явленням позову. При цьому, з пред'явленням позову в установленому порядку до одного з кількох боржників переривається перебіг позовної давності щодо вимог до цього боржника. Так само, коли пред'явлено позов щодо частини вимоги (боргу), право на яку має позивач, перебіг позовної давності щодо цієї частини вимоги переривається і починає спливати заново. Що ж до вимог до інших боржників або частини боргу, які не охоплюються пред'явленим позовом, то позовна давність щодо них не переривається. Таким чином, пред'явлення позову до поручителів у травні 2013 року не перервало строку позовної давності до відповідача [PERSON] Також судом встановлено, що у квітні 2012 року банк звертався до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, виконавчий напис вчинено 11.04.2012 р., його визнано таким, що не підлягає виконанню рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 05.03.2015 року. Звернення кредитора із заявою про вчинення виконавчого напису є позасудовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки, відтак, не є позовом в розумінні ч.2 ст.264 ЦК України і не перериває строку позовної давності. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права. У рішенні від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив: позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду. Щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов'язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за його прострочення, та є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, відповідальність за прострочення грошового зобов'язання може наставити лише за вимогою про сплату суми боргу, яка підлягає задоволенню. Відповідальність не може наставати за прострочення грошового зобов'язання, грошові кошти за яким не підлягають поверненню із законних підстав, оскільки це суперечить правовій природі відповідальності. За обставинами даної справи борг зі сплати кредиту не підлягає поверненню, з огляду на пропущення кредитором строку позовної давності. З урахуванням наведеної практики Європейського суду з прав людини суд доходить висновку, що сплив строку позовної давності щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, звільняє відповідача від відповідальності, яка може бути покладена на нього у зв'язку із простроченням, в тому числі відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

Outcome: dismissed