Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. В вересні 2021 року позивач звертаючись до суду з заявою просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Аргументує свої вимоги тим, що вона є власником житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] . У вказаному житловому приміщенні зареєстрована [PERSON] , яка проживає за вказаною адресою з липня 2020 року. В добровільному порядку не знялася з реєстрації за вищевказаним місцем проживання. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою судді Прилуцького міськрайонного суду Коваленка А.В. від 21.09.2021 року призначено справу до судового розгляду на 09 год. 30 хв. 18 жовтня 2021 року. ІІІ. Позиції сторін. В судове засідання позивачі не з`явився, але надали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують. Відповідач в судове засідання не з`явилася, але попередньо надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. [PERSON] на праві приватної власності у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 лютого 2010 року належить 1 / 2 частина житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав від 19.03.2010 року видане Комунальним підприємством «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради, 1 / 2 частин житлового будинку розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с.12) [PERSON] на праві приватної власності у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 лютого 2010 року належить 1 / 2 частина житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав від 19.03.2010 року видане Комунальним підприємством «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради, 1 / 2 частин житлового будинку розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с.14). Відповідно до домової книги реєстрації громадян, що проживають у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою з 27.05.2014 року(а.с.15-19) Відповідно до рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 01 жовтня 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано(а.с.20) Відповідно до акту №2114 024/2-09 про фактичне проживання (не проживання) та реєстрацію осіб у житловому приміщенні від 09 вересня 2021, складеного комісією комітету самоорганізації населення №2, на час складення акту [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , не проживала за вказаною адресою(а.с.21) V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." («Кривіцька та Кривіцький проти України» § 41,42, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року). Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п.2 ст.8 Конвенції. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є об`єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об`єктом власності. Судом встановлено, що відповідач вселилася у спірний житловий будинок як дружина одного із власників житлового будинку. З 01 жовтня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] шлюб розірвано, з того часу відповідач набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Згідно приписів ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачами докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки вони містять у собі інформацію щодо предмета доказування, пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Разом з тим відповідачем, всупереч процесуального обов`язку, визначеного ч.1 ст.81 ЦПК України жодних доказів ані щодо фактичного проживання відповідача в спірному житловому приміщенні, ані щодо наявності поважних причин не проживання в даній квартирі в розпорядження суду не надано. Судом встановлено, що позивачам належить житловий будинок розташований за адресою : [ADDRESS] , на праві приватної власності. Згідно наданих в розпорядження суду доказів відповідач не проживає в належному позивачам житловому приміщенні. Таким чином суд констатує, що формальна реєстрація та непроживання відповідача за місцем реєстрації, відсутності інтересу та необхідності у використанні вказного житлового будинку як житла відповідачем, об`єктивно свідчить про припинення сервітуту, а тому визнання відповідача такою, що втратила право на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату нею житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника спірного житла - позивача у справі. Вказані обставини свідчать, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві», а відтак - позовні вимоги підлягають задоволенню. VІІ. Розподіл судових витрат. Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по справі, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за правилами ч.1 ст.141 ЦПК України. Враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, судовий збір за позов немайнового характеру підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 908 грн. 00 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved