Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

19.07.2021 р. адвокат Повідайчик О.І. звернувся до суду в інтересах [PERSON] з вищезазначеним позовом. Позовні вимоги мотивовано тим, що 29 вересня 2020 року позивач [PERSON] уклав з Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» Договір купівлі-продажу. Предметом цього договору, відповідно до пункту 1.3. Договору є нерухоме майно: адмінбудинок основна частина літера «А», гараж літера «Б», вбиральня літера «В», загальна площа нежитлової будівлі 145,80 кв.м. Відповідно до пункту 11 Договору вказаний об`єкт становив 1/2 частку у праві власності на нежитлову будівлю за адресою [ADDRESS] . На підставі зазначеного договору було зареєстровано право власності позивача [PERSON] на вказаний об`єкт, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Намагаючись реалізувати свої правомочності як власника щодо зазначеного об`єкта нерухомості позивач з`ясував, що він зареєстрований як 1/2 від нежитлової будівлі за вказаною адресою. При цьому з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що інші власники майна - відсутні. Тобто, по суті він є єдиним власником придбаного об`єкта, але офіційно вказане нерухоме майно вважається 1/2 часткою від цілого об`єкта, інших співвласників якого немає та іншої частки (1/2) немає. Крім того, посилається на те, що до 1987 року будівля за адресою [ADDRESS] належала Інспекції Держстраху (правонаступником якого є продавець), рішенням виконкомуВоловецької районної ради від 12.08.1987 року «Про передачу частини будинку Інспекції Держстраху Воловецькій центральній ощадній касі» половина зазначеної будівлі була передана ощадкасі. Стверджує, що рішенням Господарського суду Закарпатської області від 19.03.2010 р у справі № 11/17 за Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» було визнано право власності на зазначену частину вказаної будівлі як на окремий об`єкт права власності, а не як на частку, тобто даним рішенням було одночасно виділено частку майна з спільної часткової власності. Право власності ПАТ «Державний ощадний банк України» на належний йому об`єкт зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а ВАТ «НСК «Оранта» не було вжито заходів для вчинення відповідних реєстраційних документів внаслідок чого воно продовжувало вважатись власником 1/2 об`єкта, який по суті став двома окремими об`єктами права власності. Враховуючи те, що реалізація всіх правомочностей позивача як власника майна ставиться в залежність від волі третіх осіб, які не є співвласниками майна, то такі обставини перешкоджають позивачу здійснювати свої права щодо об`єкта нерухомого майна. З урахуванням наведеного, просить суд припинити право спільної часткової власності [PERSON] на 1/2 на нерухоме майно: адмінбудинок основна частина літера «А», гараж літера «Б», вбиральня літера «В», загальна площа нежитлової будівлі 145,80 кв.м., який розташований за адресою [ADDRESS] , виділити зазначене нерухоме майно в натурі [PERSON] в окремий об`єкт, визнавши за ним право власності на окремий об`єкт. Позивач [PERSON] та його представник Повідайчик О.І. у судовому засіданні позов підтримав повністю, покликаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» позов не визнав, просив суд врахувати заперечення викладені у відзиві. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Національна страхова компанія «Оранта» в судове засідання не з`явився, проте надіслав до суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, проти задоволення позову не заперечує. Суд, заслухавши позицію сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів справедливості, добросовісності та розумності, дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 вересня 2020 року позивач [PERSON] уклав з Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» Договір купівлі-продажу (а.с.7-8). Предметом цього договору, відповідно до пункту 1.3. Договору є нерухоме майно: адмінбудинок основна частина літера «А», гараж літера «Б», вбиральня літера «В», загальна площа нежитлової будівлі 145,80 кв.м. Відповідно до пункту 1.1 Договору вказаний об`єкт становив 1/2 частку у праві власності на нежитлову будівлю за адресою [ADDRESS] . На підставі зазначеного договору було зареєстровано право власності позивача [PERSON] на вказаний об`єкт, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 226006592 від 29.09.2020 р. (а.с.10). Водночас судом встановлено, що відповідач АТ «Державний ощадний банк України» є власником нежитлової будівлі, розташованої за адресою [ADDRESS] згідно рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.03.2010 року справа №11/117 (а.с.67-74). Відповідно до ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України змістом права власності є те, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, згідно ч.1 ст.319 ЦК України. Частиною 1, 2 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Захист права власності забезпечується, в тому числі тим, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ст.386 ЦК України)/ Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України)/ Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). Так, позивач стверджує, що він, будучи єдиним власником нерухомого майна, придбаного згідно Договору купівлі-продажу, фактично зареєстрований як власник 1/2 його частини, за відсутності будь-яких інших співвласників. Пояснює, що така ситуація виникла внаслідок того, що об`єкт нерухомого майна перебував у спільній частковій власності двох осіб- Інспекції Держстраху, правонаступником якого є продавець та Воловецькій центральній ощадній касі, правонаступником якого є АТ "Державний ощадний банк України". Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 19.03.2010 року справа №11/117 було визнано право власності ВАТ "Ощадбанк" на належну йому частку, як на окремий об`єкт. По суті зазначеним рішенням було здійснено поділ майна. Позивач вважає, що вказаний юридичний факт відповідно до приписів ч.2 ст.367 ЦК України припинив право спільної часткової власності на майно, а колишні співвласники набули право власності на окремі виділені об`єкти. Крім цього, позивач звертає увагу, що право власності ПАТ "Державний ощадний банк України" на належний йому об`єкт (частка 1) зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з реєстру. ВАТ "НСК "Оранта" не було вжито заходів для вчинення відповідних реєстраційних дій внаслідок чого воно продовжувало вважатись власником 1/2 об`єкта, який по суті став двома окремими об`єктами права власності. Відтак офіційні відомості щодо статусу майна не відповідають фактично існуючим у зв`язку з вказаним рішенням суду. Зазначення в Державному реєстрі про право власності на 1/2 об`єкта значно ускладнює реалізацію правомочностей власника майна позивачу. Суд не погоджується з вищенаведеними твердженнями позивача, з огляду на таке. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідач в цивільному процесі- це особа, яка на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Позивач пред`явив позовні вимоги про захист права власності, проте з наведених в позові обставин, не встановлено якими діями та у який спосіб АТ "Ощадбанк" чи ПАТ "Національна страхова компанія "Оранта" порушує, оспорює або не визнає права та/або законні інтереси позивача, як власника у межах належної йому частки у праві власності. З наданої копії витягу від 29.09.2020 №226006592 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності стверджується, що 29.09.2020 року приватним нотаріусом Київського МНО Бондар Т.М. зареєстровано за [PERSON] право приватної власності (розмір частки 1/2) на об`єкт нерухомого майна (нежитлова будівля, реєстраційний номер об`єкта 2180389521215) за адресою [ADDRESS] , додаткові відомості: адмінбудинок основна частина літера "А", гараж літера "Б", вбиральня літера "В", загальною площею 145, 60 м.кв. Підставою для державної реєстрації зазначено договір купівлі- продажу від 29.09.2020 №4609. Одночасно за АТ "Ощадбанк" зареєстровано право приватної власності (розмір частки :1) на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта 1536946421215) за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 422, 38 кв.м (літера "А" три поверхи), що підтверджено Витягом про реєстрацію права власності від 25.08.2010 та 18.04.2018 р. Підставою для державної реєстрації права зазначено рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.03.2010 у справі №11/117. Згідно даного рішення суду за відкритим акціонерним товариством "Держаний ощадний банк України" визнано право власності на нежитлову будівлю, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дане рішення набрало законної сили і є обов`язковим у відповідності до ст.18 ЦПК України. Твердження позивача, що цим рішенням було одночасно здійснено поділ майна та виділено частку з спільної часткової власності не відповідає змісту рішення та є вільним його трактуванням, що є неприпустимим. Зазначеним рішенням не встановлювалися обставини спільної власності щодо об`єктів нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , у тому числі не встановлювалися розміри часток. З наведеного вбачається, що [PERSON] та АТ "Ощадбанк" володіють на правах власників різними об`єктами нерухомого майна, які мають індивідуальні характеристики щодо площі, опису майна, підстав набуття, однак з однаковою поштовою адресою [ADDRESS] . Крім цього, з технічних паспортів, наданих сторонами, вбачається, що об`єкт нерухомогого майна АТ "Ощадбанк" та об`єкт нерухомого майна [PERSON] не мають спільних приміщень, а також розташовані на різних земельних ділянках (а.с.18-26); (а.с.75-87). З цього суд робить висновок, що сторони по справі не є співвласниками, а відповідачі не вчиняють жодних дій, якими б порушувалося, оспорювалося або не визнавалося право [PERSON] на належне йому на праві приватної власності нерухоме майно. Позивач [PERSON] стверджує, що реєстрація права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у розмірі частки 1/2 ускладнює реалізацію правомочностей власника майна, які позивач може виявити бажання реалізувати в майбутньому, тому просить суд припинити право спільної часткової власності [PERSON] на 1/2 на нерухоме майно: адмінбудинок основна частина літера «А», гараж літера «Б», вбиральня літера «В», загальна площа нежитлової будівлі 145,80 кв.м., який розташований за адресою [ADDRESS] , виділити зазначене нерухоме майно в натурі [PERSON] в окремий об`єкт, визнавши за ним право власності на окремий об`єкт. Згідно з ст.356 ЦПК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Стаття 364 ЦК України встановлює, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У відповідності до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналізуючи наведені норми закону, суд робить исновок, що суб`єктами у відносинах щодо у відносинах щодо режиму права спільної часткової власності є співвласники відповідного майна. З огляду на те, що судом встановлено факт, що позивач є власником окремого об`єкта нерухомого майна на підставі правочину, який не оспорювався та є чинним, а не співввласником у спільному майні, володіти, користуватися та розпоряджатися яким він може вільно та незалежно від волі інших осіб, зокрема, відповідачів, які не вчиняють жодних дій у порушення відповідних прав позивача, суд вважає, що позов [PERSON] є безпідтавним, а обраний позивачем спосіб захисту прав- припинити право спільної часткової власності [PERSON] на 1/2 на нерухоме майно: адмінбудинок основна частина літера «А», гараж літера «Б», вбиральня літера «В», загальна площа нежитлової будівлі 145,80 кв.м., який розташований за адресою [ADDRESS] , виділити зазначене нерухоме майно в натурі [PERSON] в окремий об`єкт, визнавши за ним право власності на окремий об`єкт- не є належним. Фактично зміст позовних вимог [PERSON] зводиться до того, щоб розмір його частки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно замість "1/2" було зазначено "1", що не відповідає обраному позивачем способу захисту прав та в межах заявлених ним вимог та наведеного обгрунтування. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна вимога закріплена у статті 81 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищенаведене, у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з необгунтованістю та безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed