Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що ТОВ "Оптіма-лізинг" є законним власником автомобіля Мазда СХ-7, д.н.[NUMBER], кузов № [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію транспортного засобу. Зазначений автомобіль було передано в користування [PERSON] на підставі укладеного договору оперативного лізингу (найму) від 10.01.2013 року №2013-1 між ТОВ "Оптіма-лізинг" та [PERSON] 29.01.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір суборенди транспортного засобу №20131006, відповідно до умов якого було надано у користування автомобіль Мазда СХ-7, д.н.[NUMBER]. Відповідно до додаткової угоди до договору оперативного лізингу (найму) від 10.01.2013 року №2013-1 та додаткової угоди до договору суборенди транспортного засобу від 29.01.2013 року №20131006 відбулася заміна сторони у зобов'язаннях та всі права та обов'язки [PERSON] перейшли до неї (позивача). Відповідно до п.5.1 додатку №1 від 29.01.2013 року до даного договору, сторони згідно з положеннями угоди узгодили наступний розмір та порядок внесення щомісячних платежів за оренду переданого автомобіля, що становить 8 098,65 грн. В подальшому [PERSON] звернулася до суду із вимогами про визнання договору недійсним, а також сторони вказаного договору заявили вимоги щодо застосування двосторонньої реституції. Відповідно до рішення Обухівського районного суду Київської області від 27.12.2013 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 02.04.2014 року позовні вимоги сторін було задоволено частково та застосовано двосторонню реституцію у зв'язку із нікчемністю договору суборенди транспортного засобу від 29.01.2013 року. Вона (позивач) неодноразово зверталася до відповідача з вимогою повернути автомобіль. 12.09.2013 року [PERSON] було власноруч вручено під розписку вимогу для надання автомобіля для огляду у зв'язку з його пошкодженнями та настанням страхових випадків. 16.09.2013 року вона (позивач) повторно звернулася з вимогою про надання документів та автомобіля для отримання страхового відшкодування за фактом пожежі, яка була отримана поштою 23.09.2013 року. 07.10.2013 року було направлено та 09.10.2013 року отримано [PERSON] повідомлення про розірвання договору, відповідно до якого вона просила повернути пошкоджений автомобіль. 21.10.2013 року направлено повторно повідомлення про повернення автомобіля, яке відповідач відмовилася отримувати в поштовому відділенні. Крім цього, 25.10.2013 року ТОВ "Оптіма-лізинг" направило відповідні повідомлення за місцем роботи та реєстрації відповідача для надання автомобіля та інформації, які відповідач теж відмовилася отримувати. Відповідач ухиляється від повернення автомобіля та посилається на те, що автомобіль був знищений, що було встановлено технічним висновком про причини пожежі. З метою встановлення дійсного стану автомобіля вона (позивач) звернулася до страхової компанії, у якій був застрахований автомобіль. 18.10.2013 року вона (позивач) разом з представниками СК "Стройполіс" та ТОВ "Оптіма-лізинг" прибули на місце пожежі, однак огляд автомобіля не було здійснено, у зв'язку з його відсутністю за місцем пожежі, про що було складено акт. Зважаючи на те, що відповідач автомобіль не повернув, вважає, що відповідач [PERSON] додатково повинна відшкодувати вартість користування таким майном на підставі ст.216 ЦК України, за період, який не був заявлений під час розгляду справи в суді. Тобто, відповідач має додатково відшкодувати їй (позивачу) вартість користування майном за період з 01.12.2013 року по 01.05.2014 року, що складає п'ять повних місяців та становить суму 40 493,25 грн., виходячи з розрахунку - 5 місяців помножені на 8 098,65 грн. (щомісячний платіж за оренду). У зв'язку з викладеним вона (позивач) звернулася до суду з вказаною позовною заявою для захисту своїх прав та інтересів. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача 40 493,25 грн. Підтримав та просив врахувати всі, викладені в позовній заяві обставини та обгрунтування позову. Зазначив, що згідно рішення суду реституція була за період по грудень 2013 року, а оскільки пройшов час, то відповідач має відшкодувати позивачу ще за п'ять місяців орендну плату в порядку реституції згідно ст.216 ЦК України. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Пояснив, що на підставі рішення суду договір був визнаний нікчемним, застосована та проведена двостороння реституція, тобто - спір є вирішений. Просив врахувати надані ними письмові заперечення. Представник третіх осіб, який є і представником позивача, підтримав позовні вимоги та обгрнутування, пояснення надані стороною позивача. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в суді та не підлягають задоволенню. В суді встановлено, що згідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] Товариство з обмеженою відповідальністю "Оптіма-лізинг" є власником автомобіля Мазда СХ-7, д.н.з. [NUMBER], кузов № [NUMBER]. На підставі Лізингової угоди від 10.01.2013 року №2013-1, укладеної між ТОВ "Оптіма-лізинг" та [PERSON], вказаний автомобіль було передано у виключне користування (оренду) [PERSON] строком на 36 календарних місяців. 29.01.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Угоду суборенди №20131006, відповідно до умов якої [PERSON] (орендодавець) надав у виключне користування [PERSON] (суборендарю) вказаний транспортний засіб - автомобіль Мазда СХ-7, д.н.з. [NUMBER]. Відповідно до Додатку №1 до Угоди суборенди транспортного засобу від 29.01.2013 року №20131006, щомісячний платіж за оренду визначений в розмірі 8 098,65 грн. Відповідно до Додаткової угоди №1 від 01.04.2013 року до Угоди суборенди від 29.01.2013 року №20131006, права та обов'язки [PERSON] (орендодавець 1) за вказаною Угодою суборенди від 29.01.2013 року були передані [PERSON] (орендодавець 2). В суді встановлено, що 27.12.2013 року Обухівським районним судом Київської області було постановлено рішення по справі за позовом [PERSON] до ФОП [PERSON], ФОП [PERSON], третя особа ТОВ "Оптіма-лізинг" про розірвання договору суборенди та стягнення коштів, зустрічні позови ФОП [PERSON] до [PERSON], третя особа ФОП [PERSON], та ФОП [PERSON] до [PERSON], третя особа: ФОП [PERSON] про відшкодування тактичного користування майном. Згідно вказано рішення позов [PERSON] був задоволений - визнано недійсним договір суборенди №201310006 від 29.01.2013 року та додаткова угода до нього від 01.04.2013 року з часу їх укладення; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в сумі 40 628,80 грн., з [PERSON] на користь [PERSON] -75 623,06 грн. Зустрічний позов ФОП [PERSON] задоволено частково - стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в сумі 80 987,50 грн. та судові витрати 809 грн. Зустрічний позов ФОП [PERSON] задоволено в повному обсязі, стягнуто з [PERSON] на користь ФОП [PERSON] кошти в розмірі 18 095,06 грн. та судові витрати 229,40 грн. На вказане рішення суду були подані апеляційні скарги. Відповідно до рішення Апеляційного суду Київської області від 27.03.2014 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 27.12.2013 року було скасоване в частині визнання недійсним договору суборенди №201310006 від 29.01.2013 року та додаткової угоди до нього від 01.04.2013 року, і в цій частині відмовлено. В решті рішення залишено без змін. Обгрунтуванням даного рішення зазначено те, що спірні договір та додаткова угода є нікчемні, і визнання їх недійсними є безпідставним. В указаних судових рішеннях зазначено про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, що передбачено ст.216 ЦК України. Рішенням суду визначено порядок і розміри взаєморозрахунків між сторонами, в порядку реституції. Дане свідчить про те, що даним рішенням вирішені всі питання щодо укладених між сторонами договорів, щодо повернення проведених під час дії договорів сум; стягнення сум, в тому числі і щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] вартості користування майном (сплати оренди) за період з часу укладення договору до грудня місяця 2013 року. Позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на підставі ст.216 ЦК України додатково плату за користування майном - автомобілем, за період, який пройшов після вказаних судових рішень та по 01.05.2014 року (часу звернення до суду з даним позовом). Враховуючи те, що в рішенні Обухівського районного суду міста Києва при визнанні нікчемним договору суборенди вже були застосовані вимоги ст.216 ЦК України, відсутні будь-які підстави для застосування повторно (додатково) наслідків недійсності нікчемного правочину згідно ст.216 ЦК України. Аналізуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Враховуючи те, що договір суборенди є нікчемний, що визначено рішенням суду, відсутні будь-які підстави для проведення по такому договору на даний час ще додаткових виплат - сплати за оренду автомобіля. Договір суборенди від 20.01.2013 року не існує юридично, що унеможливлює на даний час виконувати якісь зобов'язання чи стягувати якісь кошти згідно умов такого договору. Дане свідчить і про те, що [PERSON] не має ніяких правовідносин з відповідачем [PERSON], пов'язаних із спірним автомобілем. Крім того, до справи надано копію позовної заяви ТОВ "Оптіма-лізинг", яка на даний час перебуває на розгляді в суді в іншому проваджені, з якої слідує, що основний договір (договір лізингу) між ТОВ "Оптіма-лізинг" та [PERSON] було розірвано 25.10.2013 року. Отже, в суді встановлено, що позивач [PERSON] є особою, яка не має ніяких правовідносин з відповідачем [PERSON], даних про порушення відповідачем прав позивача не встановлено в суді, що свідчить про відсутність правових підстав для пред'явлення нею вимоги до відповідача про стягнення коштів. Відповідно до ст.ст.13, 14, 15, 16 ЦК України цивільні права особа здійснює та виконує у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права і інтересу. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed