Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

Хорольська міська рада Полтавської області звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених ( заощаджених) коштів,мотивуючи його тим, рішенням\~74\~сесії Хорольської\~міської ради\~6\~скликання від\~23.10.2015 року № 414 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину [PERSON] » (зі змінами внесеними рішенням 8 сесії міської ради 7 скликання від 25.03.2016 року №\~223) [PERSON] як фізичній особі було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,70 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості в [ADDRESS] . На вищевказаній земельній ділянці знаходиться нерухоме майно (нежитлові приміщення), які належать [PERSON] на праві приватної власності. Позивач зазначає, що у відповідача немає права на безоплатне одержання у володіння і користування вищевказаної земельної ділянки. Відсутність договору оренди землі має фактичним наслідком набуття відповідачем володіння і користування земельною ділянкою без відповідної грошової компенсації та вказує на збереження відповідачем належних до сплати на користь позивача коштів за період з 01.01.2017 року по 01.09.2019 року у розмірі 111119,40 грн у вигляді орендної плати, котра має нараховується на дану земельну ділянку відповідно до наданого ним розрахунку. Правовою підставою позову позивач зазначає ст. 1212 Цивільного кодексу України та просить врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 23.05.2018 року у справі № 629/4628/16-ц та у постанові від 25.05.2018 у справі № 922/2976/17. Ухвалою\~судді Хорольського\~ районного суду\~ Полтавської\~ області\~Коновод О.В. від 28.02.2019 року\~відкрито провадження у справі за позовом Хорольської міської ради Полтавської області до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених (заощаджених) коштів та надано відповідачу строк для надання відзиву на позов ( а.с. 14-15). 08.04.2019 року Відповідачем надано до суду відзив на позов у справі № 548/438/19. У відзиві Відповідач просить відмовити в задоволенні позову та зазначає, що позивачем не доведено існування відповідного складу правовідносин щодо обґрунтованості стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 111119,40 грн на користь Хорольської міської ради, як безпідставно збережених відповідачем, що підтверджується наступним. Відповідач звертає увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 23.05.2018 року у справі № 629/4628/16-ц, та у якій ВП ВС вказала, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, враховуючи приписи частини другої\~статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані. Відтак, Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин приписи чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки\~на підставі частини першої\~статті 1212 ЦК України. Відповідач вказує, що у матеріалах позовної заяви відсутня інформація щодо кадастрового номера, площі та меж земельної ділянки, яка утримується позивачем, додані лише рішення Хорольської міської ради від 23.10.2015 № 414 та від 25.03.2016 року, у яких йдеться про орієнтовну площу розміром 0,70 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . До того ж позивачем документально не підтверджено право власності на спірну земельну ділянку. Адже згідно ст. 409 ЦК України власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Такі доводи підтверджуються правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 29.01.2018 року у справі №542/823/16-ц ( а.с. 24-27). Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 27.08.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті ( а.с. 63-64). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та прохав їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Подорожняк В.В. заперечував проти позову та прохав у його задоволенні відмовити з підстав наведних у відзиві. Суд заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши всі обставини справи та надавши їм правову оцінку, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частин першої та другої\~статті 1212 Цивільного кодексу України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень\~глави 83 Цивільного кодексу України. За змістом приписів глав 82 і 83\~Цивільного кодексу України\~для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені. Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується\~Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга\~статті 120 Земельного кодексу України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт "е" частини першої статті 141 цього Кодексу). За змістом\~глави 15 Земельного кодексу України\~у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди. Частина перша\~статті 93 Земельного кодексу України\~встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини першої\~статті 96 Земельного кодексу України). Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України). Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої\~статті 120 Земельного кодексу України\~не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно. Відповідач з 30.03.2015 року є власником нерухомого майна - приміщення складів загальною площею 2882,9 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] а відповідно до свідоцтва про право власності від 30.03.2015 року. При цьому матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування вказаною земельною ділянкою Відповідачем, зокрема укладення відповідного договору оренди та державної реєстрації такого права, а отже, при укладенні договору купівлі-продажу нерухомості право користування земельною ділянкою, якого не існувало у продавця на момент укладення договорів купівлі-продажу, до набувача не перейшло. Верховний Суд у постанові від 06.02.2019 року у справі № 923/921/17 та у постанові від 14.02.2019 року у справі № 922/1019/18 сформував правову позицію, відповідно до якої вказав, що предметом доказування у даних спорах є,\~зокрема,\~обставини щодо\~земельної ділянки,\~площі,\~меж та\~кадастрового номеру\~земельної ділянки,\~право на\~яку перейшло\~до набувача\~будівлі. За змістом визначення, наведеного у ч. 1\~ст.\~79\~ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Згідно з частинами 1-4 ст.\~79-1\~ЗК України\~формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.\~Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. У матеріалах позовної заяви відсутня інформація щодо кадастрового номера, площі та меж земельної ділянки, яка утримується позивачем, додані лише рішення Хорольської міської ради від 23.10.2015 № 414 та від 25.03.2016 року, у яких йдеться про орієнтовну площу розміром 0,70 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . До того ж позивачем документально не підтверджено право власності на спірну земельну ділянку. Адже згідно ст. 409 ЦК України власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Такі доводи підтверджуються правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 12.04.2019 року у справі № 922/981/18 та від 29.01.2018 року у справі № 542/823/16-ц. Крім того позивачем не надано витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки. Згідно з абзацом 3 частини першої\~статті 13 Закону України "Про оцінку земель"\~нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема, комунальної власності. Крім того, згідно з абзацом 1\~пункту 289.1 Податкового кодексу України\~для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (частина друга\~статті 20 Закону України "Про оцінку земель"). Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки вказує на нормативну грошову оцінку лише 1 кв.м землі, в той час як позивачем не надано жодних доказів, за допомогою яких можливо встановити дійсну площу земельної ділянки. Суд не може враховувати надані 05.11.2019 року представником позивача документи як докази, оскільки їх подано з порушенням вимог ст. 83 ЦПК України, де визначено, що сторони та ін ші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. \~Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. До того ж судом вже проведено розгляд справи по суті за участю представників сторін та постановлено протокольну ухвалу про закінчення з`ясування обставин справи і перевірки їх доказами та перехід до судових дебатів. Виходячи зі змісту поданого представником позивача клопотання та позовної заяви, представник Позивача жодним чином не обґрунтовував наявності перешкод щодо отримання даних документів. До того ж дане питання повинно вирішуватися на стадії підготовчого провадження, яке вже закрито та не підлягає відновленню. Суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Також, Європейський суд з прав людини зазначив, що, хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України). За приписами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, беручи до уваги відсутність у суду сумніву щодо достовірності обставин, на які посилається позивач , оцінивши в сукупності наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed