Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

19 вересня 2006 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та згідно останньої редакції від 07.04.2010 року (т.2 а.с. 198-200) просив суд ухвалити рішення, яким зобов'язати [PERSON] відновити межі земельної ділянки, що розташована під частиною домоволодіння по [ADDRESS], яка належить [PERSON], відповідно до порядку землекористування та меж Державного акту на землю; зобов'язати [PERSON], з одного боку, та [PERSON], [PERSON], [PERSON] встановити порядок землекористування шляхом визначення меж земельної ділянки [PERSON]. Свої вимоги мотивував тим, що на підставі договору довічного утримання він є власником 27\\100 частин будинку [ADDRESS]. Станом на 22.08. 1994 року між [PERSON] та попереднім власником [PERSON] було визначено порядок користування земельною ділянкою, відповідно до якого земля була розділена між сторонами і [PERSON] дала свою згоду на приватизацію відповідачкою земельної ділянки площею 297 кв.м. Однак, відповідач [PERSON] самовільно захопила частину земельної ділянки, що раніше належала [PERSON], чим порушили його права. У теперішній час позивач бажає здійснити приватизацію виділеної йому земельної ділянки, однак це питання не може бути вирішено у зв'язку з відсутністю згоди з боку відповідачів добровільно визначити порядок користування земельною ділянкою. Вказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Позивач [PERSON] та його представник у судове засідання, що призначалось судом на 21.05.2015 року не з'явився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином. Матеріали справи містять власноручну заяву позивача про ознайомлення з матеріалами справи та його підпис про те, що він ознайомився з ними 17.04.2015 року (а.с.91). На вказаний час у справі була наявна ухвала суду від 09.04.2015 року про відновлення провадження та призначення судового засідання на 21.05.2015року. У зв'язку з неявкою позивача у судове засідання, розгляд справи був відкладений на 29.05.2015 року, про що позивач повідомлений телефонограмою. 28.05.2015 року до канцелярії суду від [PERSON] надійшла заява з проханням відкласти розгляд справи у зв'язку з його зайнятістю та зайнятістю його представника. Однак, жодних доказів поважності причин неявки у судове засідання позивач суду не надав, що з урахуванням часу знаходження справи в провадженні суду (8,5 років!!!), дало підстави суду закінчити слухання справи у відсутності позивача. Відповідач [PERSON] та її представники у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаюсь на його безпідставність та необґрунтованість. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні у задоволенні позову просила відмовити. Представник Департаменту комунальної власності, який є правонаступником Одеського міського управління земельних ресурсів, у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити. Інші сторони по справі у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, заслухавши сторони, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На підставі ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні/ Згідно зі ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Відповідно до ч. 2-3 ст. 158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У судовому засіданні встановлено, що 18 жовтня 1985 року [PERSON] отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого успадкувала після смерті свого чоловіка, [PERSON] померлого [INFO], житловий будинок з надвірними прибудовами, який знаходиться в [ADDRESS], 100% закінченого будівництва але не зданого в експлуатацію (т. 2, а.с. 144). Рішенням Київської районної ради народних депутатів виконавчого комітету № 267 від 17 квітня 1987 року затверджено акт приймальної комісії із зміненням, та прийнято в експлуатацію будинок [ADDRESS], загальною площею 42,4 кв.м., в тому числі 2 житлові кімнати площею 28,5 кв.м. з надвірними прибудовами: сарай «Д» - 3,0 кв.м. х 2,0 кв.м., сарай «Г» - 2,20 х 2,30 кв.м., туалет «В» - 1, 3 х 0,8 кв.м., побудованих [PERSON] - спадкоємицею - дружиною гр.. [PERSON] (померлого), на земельній ділянці площею 570 кв.м. (т. 2, а.с. 150-151). В подальшому [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 03.10.1989 року відчужила гр. [PERSON] 3/5 частин вищевказаного будинку (т. 2, а.с. 152-153). Згодом Рішенням виконкому Київської районної ради народних депутатів № 89 від 16.02.1990 року [PERSON] було дозволено будівництво до належній їй частини домоволодіння [ADDRESS], прибудови «а1-а2» - 4,5х8,8 м для розміщення кухні, коридору, ванної та веранди, також сараю «Е» - 6,8х3,5 м, літньої кухні «Б» - 3,0х4 м та вбиральні «Ж» - 1,1х1,1 м, згідно до проекту (т. 2, а.с. 154). 31 серпня 1990 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 62). 20.08.1993 року виконкомом Київської районної ради народних депутатів було прийнято рішення № 1000, яким узаконені самовільно зведені [PERSON] сараї літ. «З» 2,0х2,0 м та літ. «И» - 3,5х1,25 м. (т. 2, а.с. 174). Рішенням виконкому Київської районної ради народних депутатів № 790 від 09.09.1994 року за [PERSON] визнано право власності на тамбур площею 4,6 кв.м., зведений нею до належної їй частини домоволодіння та проведено розрахунок часток з оформленням права власності на нові ідеальні частки в домоволодінні: - за [PERSON] було визнано право власності на 73/100 частини домоволодіння: в будинку літ. «А» житлову кімнату площею 16,6 кв.м та коридор -6,5 кв.м; в літ. «а» - коридор 2,7 кв.м, кухню 12,3 кв.м. санвузол 4,8 кв.м; в літ. «аі» - коридор 3,2 кв.м, кладова 3,1 кв.м, а також дворові споруди: літня кухня «Б», гараж - сарай «Е», сараї «З» та «И», альтанка, ворота - №1, забори - №№ 2, 4. 6, 7, мостіння І, III; - за [PERSON] визнано право власності на 27/100 частин домоволодіння: в будинку літ. «А», кухню площею 5,4 кв.м.; в літ «А1» - житлову кімнату 11,9 кв.м., в літ «а2» - коридор 4,6 кв.м.; а також ганок, сараї «Д» і «Г», вбиральня - «В», хвіртка № 3, паркан - №№5,8 (т. 2, а.с. 159). 19.09.1994 року [PERSON] та [PERSON] були видані свідоцтва на право власності на їх частки житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами (т. 2, а.с. 163,164). Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 771 від 07.08.1998 року було передано [PERSON] в безоплатну приватну власність земельну ділянку площею 328 кв.м. по [ADDRESS] (т. 1, а.с. 102 оборот - 103). 24 вересня 1998 року представником Одеського міського земельно - кадастрового бюро Тарасенко М.Г. в присутності землевласника [PERSON], суміжних землевласників/ землекористувачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] було складено Акт встановлення та узгодження границь земельної ділянки в натурі, згідно якого проведена передача та встановлення в натурі границі земельної ділянки площею 328 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] (т. 1, а.с. 105). Слід зазначити, що в акті міститься помітка про те, що спорів по встановленню границь земельної ділянки в натурі суміжними землекористувачами / землевласниками не виявлено. 28.12.1998 року [PERSON] отримала Державний акт серії [NUMBER] на право приватної власності на землю, з зазначенням площі ділянки у розмірі 0,0328 га та описанням меж земельної ділянки переданої їй у власність (т.1, а.с. 15). 05 червня 2003 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О. було посвідчено Договір довічного утримання, згідно умов якого [PERSON], перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, передала у власність [PERSON] належні їй 27/100 частин житлового будинку [ADDRESS] та складається в цілому з одного кам'яного житлового будинку під літерою «А» житловою площею 28,5 кв.м. та надвірних споруд під літерами: «Б» - літня кухня; «В» - вбиральня; «Г,Д,З,И» - сараї; «Е» - гараж-сарай; № 1-8 - огорожі; І-ІІІ -мостіння; ІV - шахта, розташованих на земельній ділянці площею 605 кв.м. (т. 1, а.с. 22). [INFO] [PERSON] померла, про що Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за № 9605, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 23). Статтею 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною 3 статті 120 Земельного Кодексу в редакції, чинній на момент виникнення у позивача права за договором довічного утримання було передбачено, що у разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Частино 4 вказаної статті було передбачено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Враховуючи, що загальна площа земельної ділянки, що належала [PERSON] та [PERSON] складала 605 кв.м., то [PERSON] з часткою 3/5 мала право на 363 кв.м., а [PERSON] - на 242 кв.м. спірної земельної ділянки. Після передачі [PERSON] [PERSON] у 1998 році 36 кв.м., у останньої залишилось у користуванні 242-36=206 кв.м. і земельна ділянка саме такого розміру могла перейти позивачеві за договором довічного утримання від 06.06.2003 року. Однак, суд зазначає, що у користуванні позивача на теперішній час знаходиться земельна ділянка у розмірі 243 кв.м., що відповідає 2/5 частинам домоволодіння, та не відповідає 27/100 частинам, які перейшли [PERSON] за договором довічного утримання. Що стосується суміжної земельної ділянки, яка розташована за адресою [ADDRESS] слід зазначити наступне. На підставі Свідоцтва про право власності на домоволодіння від 29 квітня 1996 року [PERSON] належало домоволодіння за адресою [ADDRESS] (т.1, а.с. 47). 07 липня 1998 року державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Гурьяновою Л.Г. було посвідчено заяву якою [PERSON] надала згоду на видачу Державного акту на землю на частину її земельної ділянки, розміром 1,64х22 м., всього 36 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] яка примикає до земельної ділянки по [ADDRESS] на ім'я [PERSON] (т.1, а.с. 42). 06.11.1998 року Управління земельних ресурсів та кадастру виконкому Одеської міської ради надало Висновок № 360, в якому припускало можливість передачі безкоштовно в приватну власність гр., [PERSON] земельної ділянки площею 630 кв.м.,за адресою: [ADDRESS], для обслуговування житлового будинку та господарських будівель ( т.1 а.с. 43) З даного висновку вбачається, що за результатами обстеження та геодезичних вимірювань, виконаних КП «Одеспроект», площа земельної ділянки складає 630 кв.м.: у тому числі 595 кв.м. - згідно з першопочатковим відводом під індивідуальне житлове будівництво та 36 кв.м. згідно заяви гр. [PERSON] - переходить в користування [PERSON] Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради № 1122 від 25.12.1998 року передано безкоштовно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 630 кв.м., за адресою: [ADDRESS], для обслуговування житлового будинку та господарських споруд (т. 1, а.с. 44). На підставі вищевказаного рішення [PERSON] 20 травня 1999 року отримав Державний акту серії [NUMBER] на право приватної власності на землю (т.1, а.с. 14). 10 серпня 2004 року державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Гуряновою Л.Г. було посвідчено Договір дарування частини земельної ділянки, згідно умов якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар частину належної дарителю земельної ділянки, площею 0,0173 га, що розташована на території Київського району міста Одеси, по [ADDRESS] (т.1, а.с. 48). Того ж дня, 10 серпня 2004 року державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Гуряновою Л.Г. було посвідчено Договір дарування частини земельної ділянки, згідно умов якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар частину належної дарителю земельної ділянки, площею 0,0188 га, що розташована на території Київського району міста Одеси, по [ADDRESS] (т.1, а.с. 51). Також, 10 серпня 2004 року державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Гуряновою Л.Г. було посвідчено Договір дарування частини домоволодіння, згідно умов якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар 17/100 часток належного дарителю домоволодіння [ADDRESS] яке в цілому складається з двох кам'яних жилих будинків, означених в схематичному плані літерами «А», «Ж», жилою площею - 137,0 кв.м., та надвірних споруд означених: «Г» - сарай, «Е» - гараж, 2-7 - огорожа, І - мощіння, розташованих на земельній ділянці площею 630 кв.м. В користування обдарованої перейшло із літери «А»: 1-1 - коридор; 1-2 - кухня; 1-3 - житлова; 1-4 - коридори; 1-5 - житлова; 1-6- санвузол, житловою площею - 36,4 кв.м.; літера «Е» - гараж (т. 1, а.с. 54). До того ж 10 серпня 2004 року державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Гуряновою Л.Г. було посвідчено Договір дарування частини домоволодіння, згідно умов якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар 65/100 часток належного дарителю домоволодіння [ADDRESS] яке в цілому складається з двох кам'яних жилих будинків, означених в схематичному плані літерами «А», «Ж», жилою площею - 137,0 кв.м., та надвірних споруд означених: «Г» - сарай, «Е» - гараж, 2-7 - огорожа, І - мощіння, розташованих на земельній ділянці площею 630 кв.м. В користування обдарованої перейшло: житлове літера «Ж» повністю, житловою площею 66,9 кв.м. (т. 1, а.с. 57-58). 24 березня 2005 року Одеським міським управлінням земельних ресурсів [PERSON] було видано Державний акт Серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,0188 га. яка розташована в [ADDRESS] (т.1, а.с. 59). Також, 24 березня 2005 року Одеським міським управлінням земельних ресурсів [PERSON] було видано Державний акт Серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,0173 га. яка розташована в [ADDRESS] (т.1, а.с. 64). 06 квітня 2005 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], яка після одруження змінила прізвище на «[PERSON]», вказане підтверджується копією Свідоцтва про одруження Серії [NUMBER] (т. 1, а.с. 63). [INFO] [PERSON] помер, про що Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 3535. 29 листопада 2007 року державний нотаріус Третьої одеської державної нотаріальної контори Сальнікова З.В. видала два Свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно яких [PERSON] успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] 18/100 частин домоволодіння [ADDRESS], а також земельну ділянку площею 0,0269 кв.м. за цією ж адресою (т. 1, а.с. 142-147). З матеріалів справи вбачається, що після смерті [PERSON], в 2004 році [PERSON] розпочав приватизацію її частки земельної ділянки та не виготовив відповідаючого дійсності технічного паспорту. Технічний паспорт, який був наданий при виконанні технічної кадастрової документації, має дату 25.07.2003 року, а його зміст відноситься до технічного паспорту 1997 року (площа земельної ділянки вказана 605 кв.м, та відображена інша конфігурація ділянки). Як було встановлено раніше, в 1998 році [PERSON] передала своїм сусідам [PERSON] 36 кв. м своєї ділянки, що відображено у нотаріально посвідченій заяві [PERSON] від 07.07.1998 року та Висновку управління земельних ресурсів та кадастру виконкому Одеської міської ради № 360 від 06.11.1998 року, який включений до інвентаризаційної справи КП ОМБТІ та РОН. За первинним землевідводом родині [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 594 кв.м., враховуючи 36 кв.м. переданих [PERSON], їх ділянка збільшилася та її розмір став складати 630 кв.м. В матеріалах КП «ОМБТІ та РОН» за адресою [ADDRESS] значиться земельна ділянка площею 605 кв.м, але це не відповідає дійсності оскільки фактичний розмір ділянки складає 569 кв.м (605 кв.м - 36 кв.м), у ділянки зовсім інша конфігурація. При оформленні державного акту на право приватної власності на землю на ім'я [PERSON] були здійснені заміри та встановлено площу земельної ділянки, яка складає 328 кв.м. Таким чином, на момент укладення договору довічного утримання між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] користувалася ділянкою площею 241 кв.м (569 кв.м - 328 кв.м). Організації які складали для [PERSON] технічну кадастрову документацію та топографічний план керувалися технічним паспортом КП «ОБТІ та РОН» 2003 року та визначали площу ділянки [PERSON] у розмірі 271 кв.м. В 2007 році з метою проведення приватизації земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні [PERSON], останнім було замовлено в Українському державному науково виробничому інституті зйомок міст та геоінформатики ім. А.В. Шаха геодезичні роботи по визначенню площі земельної ділянки за адресою [ADDRESS] (т. 1, а.с. 116-131). Згідно технічного звіту було встановлено, що земельна ділянка яка знаходиться в користуванні [PERSON] має площу 0,0243 га; земельна ділянка [PERSON] має площу 0,0340 га, земельна ділянка [PERSON], [PERSON], [PERSON] за адресою [ADDRESS] має площу 0,0639 га. Згідно висновку № 568 від 11.12.2007 року Українського державного науково виробничого інституту зйомок міст га геоінформатики ім. А.В. Шаха - координати кутів поворотів окружних меж ділянки [PERSON], яка мешкає за адресою [ADDRESS], не відповідають точкам координат, занесеним в базу даних Одеського міського управління Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельним ресурсам» на 30.10.2007 року; координати кутів поворотів окружних меж ділянки [PERSON], який мешкає за адресою [ADDRESS] не відповідають точкам координат, занесеним в базу даних Одеського міського управління Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельним ресурсам», у зв'язку з розворотом координат на земельній ділянці. Встановлення причин даної невідповідності не входить в компетенцію Одеського відділення інституту «УкрГеоінформ» за відсутністю у останнього функцій ведення слідства або дізнання (т. 1, а.с. 191-195). Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З метою встановлення причин невідповідності координат та фактичних розмірів земельних ділянок, які перебувають у користуванні сторін, судом була призначена судово будівельно - технічна експертиза, проведення якої було доручено Товариству з обмеженою відповідальністю «ІНЮГ- ЕКСПЕРТИЗА». Відповідно до експертного висновку № 207 від 18.08.2009 року - площа та розміри ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], яка фактично знаходиться у користуванні [PERSON], не в повній мірі відповідає Державному акту серії [NUMBER] на земельну ділянку по [ADDRESS], виділеної [PERSON] на підставі Рішення Одеської міської ради від 28.12.1998 року. Відповідно з державним актом [PERSON] була виділена земельна ділянка площею 328 кв.м по [ADDRESS]. В фактичному користуванні знаходиться земельна ділянка площею 338 кв.м. Збільшення площі пов'язано з самозахопленням площі 10 кв.м за рахунок прилягаючої [ADDRESS], про що свідчать збільшення лінійних розмірів меж від т. Г до т. В, уздовж [ADDRESS] від 27,53 м до 27,8 м (+0,17 м) та від т. В до т. Б, уздовж [ADDRESS] від 11,65 до 12,16 м (+0,51 м). Ділянка самозахоплення в односторонньому порядку прилягає до зовнішніх меж [PERSON] та ніяким чином не впливає на межу суміжного землекористування з ділянкою [PERSON] 12.06.2013 року позивач [PERSON] та його представник [PERSON] звернулись до суду з клопотанням про проведення повторної судової земельно-технічної експертизи пояснивши, що проведення зазначеної експертизи необхідно для встановлення розбіжностей між раніше призначеними експертизами, а саме висновку № 568 виготовленого Одеським відділенням "Укргеоінформ" (т. 1, а.с. 191-195), призначеної на підставі ухвали суду від 29.06.2006 року (т. 1, а.с. 79), висновку № 207 виготовленого Оціночною фірмою "ІНЮГ-ЕКСПЕРТИЗА" від 18.08.2009 року (т. 2, а.с. 45-58), призначеної на підставі ухвали суду від 22.12.2008 року, а також технічного звіту, виготовленого ДП "ЦДЗК "Одеська регіональна філія" (т. 2, а.с. 28-50) та технічної документації виготовленої ДП "ЦДЗК "Одеська регіональна філія" (т. 2, а.с. 204-231). Згідно висновку № 3320 судової земельно - технічної експертизи від 18.03.2015 року, виконаного експертами Одеського науково - дослідного інституту судових експертиз вбачається, що: фактична площа, розміри та конфігурація зовнішніх меж, а також місцезнаходження земельної ділянки [PERSON] не відповідає її державному акту Серії [NUMBER] від 28.12.1998 року, та земельна ділянка [PERSON], [PERSON], [PERSON] не відповідає державному акту серії [NUMBER] від 20.05.1999 року виданого на ім'я [PERSON]. Також в своєму висновку експерт зазначає, що для встановлення меж відповідно до правовстановлюючих документів необхідно повести ряд геодезичних робіт по встановленню меж в натурі. Проте суд вважає, що жодного самозахоплення не було, межі ділянки не змінювались, плутанина має місце через наявність прикрих технічних помилок, наявність яких була з'ясована в ході судового розгляду в порядку адміністративного провадження та визнана Одеським міським управлінням земельних ресурсів (лист від 17.10.2012 р. № 01-27\\р-34-1197-04) (т. 3 а.с. 166). На листі № 16 Технічної документації по складанню державного акту [PERSON] на право приватної власності на землю, для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою [ADDRESS], виконаного Державним - комунальним підприємством Одеське міське земельно - кадастрове бюро (надалі за текстом ТД) в каталозі координат окружних меж між точками 10 та 9 пропущена точка 10 К, ця точка позначена на листі ТД № 17, де приведені координати ділянки, площа якої знаходиться за червоною лінією (на державному акті ця частина ділянки виділена червоним кольором). Таким чином, на державному акті з одного боку визначений розмір 0,69 м, а з іншої сторони він відсутній (дивись держакт), як наслідок на листі 7 ТД Абрис земельної ділянки невірно визначено відстань між точками № 21 та № 10 яка дорівнює 18,62 м, ця відстань фактично має бути прив'язана згідно опису меж земельної ділянки к точкам 21 та 10К. Відстань між точками 10К та 10 згідно каталогу координат (л.17ТД) складає 0,69 м. В результаті зазначеної технічної помилки викривлюються межі ділянки та зменшується його фактична площа, оскільки розмір 10, 85 вираховується з виступу ділянки що за красною межею тому кінцева точка по висоті опускається на 0,69 м по всьому периметру ділянки по межі з користувачем [PERSON], що загалом складає 18 кв. м. Межа ділянки проходить по стінам будинку, тобто допущена помилка де-юре має здвинути стіни будинку на 0,69 м, що фактично в дійсності є неможливим. Так, Одеської регіональною філією ДП «Центр Державний земельний кадастр» був проведений комплекс топографо - геодезичних робіт, в результаті яких були виявлені розбіжності в площах та в межах земельних ділянок. Згідно висновку площа належної мені земельної ділянки склала по факту 340 кв.м, в тім як по державному акту вона складає 328 кв.м, тобто різниця - 12 м. Згідно висновку №207 судової будівельно - технічної експертизи виконаної оціночною фірмою «Инюг - експертиза» 18.08.2009 року, також встановлено невідповідність фактичного розміру ділянки розміру зазначеному в держак ті, різниця за даним висновком склала 10 кв.м. Межі земельної ділянки [PERSON] з часу приватизації не змінювалися, захват прилеглих земель не здійснювався, це можна вирахувати, якщо внести відповідні виправлення в технічну документацію та базу даних земельного кадастру, шляхом зазначення пропущеної точки 10 К та лінійного розміру по периметру земельної ділянки, що дорівнює 0,69 м. Зазначені виправлення не змінюють жодним чином площу земельної ділянки, оскільки площа розраховувалася виходячи з суми площ частин ділянки, які знаходяться в межах червоної лінії (площа дорівнює 327, 651 кв.м або 0,033 га) та частини ділянки розташованої за червоною лінією (площа 0,803 м або 0,000 га), що в сумі дає площу 328, 848 кв.м або 0, 0328 га (див. а.17 ТД). Виявлені помилки приводять до хибного встановлення невідповідності фактичної площі земельної ділянки [PERSON] площі та розмірам, зазначеним в державному акті на землю, а також до неправильного висновку щодо наявності з боку [PERSON] та родини [PERSON] захвату земель. Відповідно до ст.78 Земельного Кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Завданнями цивільного судочинства є захист порушених прав фізичних осіб. Згідно зі ст.ст. 91, 96 Земельного кодексу України власники земельних ділянок та землекористувачів зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф. Відповідно до ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Відповідно до ст. 107 ЗК України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про землеустрій», документація із землеустрою розробляється у вигляді програм, схем, проектів, спеціальних тематичних карт, атласів, технічної документації. Види документації із землеустрою: и) технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. У разі, якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо), межові знаки можуть не встановлюватися. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов'язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям. Відповідно до п.1.13, 1.14 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного комітету України по земельним ресурсах № 43 від 04.05.1999 року, складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і об'єднанням громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформленні правоустановних документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією. Довгострокові межові знаки передаються на зберігання власнику або користувачу земельної ділянки, про що складається відповідний акт. Акт складається у трьох примірниках, підписується власником або користувачем земельної ділянки, виконавцем робіт і представником районного (міського) відділу (управління) земельних ресурсів Держкомзему України. Один примірник додається до технічної документації зі складання відповідного державного акта, другий - передається виконавцю робіт, третій - видається разом з державним актом на землю власнику або користувачу земельної ділянки. Власник або користувач земельної ділянки попереджається про відповідальність за порушення чи знищення вказаних знаків. Відповідно до ст. 55 Закону України "Про землеустрій" встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до ст. 21 Закону України "Про Державний земельний кадастр" відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України. Отже, відповідно до норм Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України "Про Державний земельний кадастр" та Закону України "Про землеустрій" до повноважень суду не відноситься розгляд питань що стосуються встановлення меж земельних ділянок відповідно до координат обчислених землевпорядними організаціями, тому що встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної, а також земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування, а не на підставі рішення суду. У зв'язку з наведеннями вимоги позивача, щодо зобов'язання [PERSON] з одного боку та [PERSON], [PERSON], [PERSON] встановити порядок землекористування шляхом визначення меж земельної ділянки [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Слід зазначити, що що вимоги позивача носять неконкретний характер, оскільки ним в позові не зазначені конкретні розмірі та межі між земельними ділянками. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Разом з тим згідно ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішення законної сили. Проте, суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, що ухвалою Київським районним судом м. Одеси від 15 вересня 2010 року було вжито заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на земельну ділянку, розташовану за адресою [ADDRESS], що належить [PERSON]. Накладено арешт на земельну ділянку, що розташована за адресою [ADDRESS], що належить [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Заборонено Управлінню Держкомзему у м. Одесі здійснювати дії щодо внесення та реєстрації змін меж земельних ділянок, що розташовані за адресою [ADDRESS], що належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] та по [ADDRESS], що належить [PERSON]. Заборонено Управлінню Держкомзему у м. Одесі здійснювати будь-які дії щодо зміни межових знаків між земельними ділянками, що розташовані за адресами [ADDRESS] та [ADDRESS]. Враховуючи, що у накладенні заборони та арешт на даний час не має необхідності, суд прийшов до висновку, щодо скасування забезпечення позову, у разі набрання рішенням законної сили.

Outcome: dismissed