Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

\~ \~ \~ \~ АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до Білокуракинського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 27.06.2012 року [PERSON] звернулася до АТ КБ "ПриватБанк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н, згідно якої отримала кредит у розмірі 4300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом на заяві. Відповідно до умов договору позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, а також оплачувати комісії. Однак, відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 09.12.2018 року за зазначеним кредитним договором утворилася заборгованість в сумі 25424,23 грн, яка складається з: 850,54 грн - заборгованість за тілом кредиту; 4794,91 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 18091,91 грн - пеня; 500 грн - штраф фіксована частина та 1186,87 грн - штраф процентна складова відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг. У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором в розмірі 25424,23 грн, а також понесені судові витрати - судовий збір в сумі 1921 грн. Відповідачка надала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовні вимоги є необґрунтованим, до 2014 року вона знімала з кредитної картки невеликі суми коштів та вчасно поповнювала картку. Станом на 16.04.2014 року заборгованість за картковим рахунком відсутня. 15.05.2014 року вона зняла з кредитного рахунку 4159,97 грн, після чого почала регулярно сплачувати відсотки за користування кредитним лімітом у розмірах, встановлених в SMS-повідомленнях, які надходили на її телефон. На початку 2016 року SMS-повідомлення надходити перестали, проте вона продовжувала сплачувати кожного місяця 200 грн. Таким чином вона сплачувала банку кошти на протязі трьох років, замість 24 місяців, передбачених для виплати даного виду кредитування. Останній був здійснений нею 28.04.2017 року. У зв`язку з чим просила суд у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовити за необґрунтованістю. Також відповідачка надала суду заяву про застосування строку позовної давності, зазначивши, що картка їй видавалася 27.06.2012 року, а останнє зняття коштів проводилося 15.05.2014 року. Представник позивача надав суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідачем було особисто підписано анкету-заяву від 27.06.2012 року, з якої чітко вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання та інша додаткова інформація, необхідна для отримання кредитної картки. В анкеті зазначено та особистим підписом відповідача засвідчено, що вона згодна з тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між нею та банком договорів про надання банківських послуг. Вона ознайомилася і згодна з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Також до матеріалів позовної заяви долучено довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду», з якої чітко вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,5% (30% на рік), вказано розміри комісії та штрафів тощо. Таким чином, відповідачка підписанням анкети-заяви позичальника приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг. Заява разом з Умовами та Тарифами є договором про надання банківських послуг. З наданої до суду виписки з карткового рахунку вбачається, що відповідачці було встановлено кредитний ліміт, відповідачка користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат, а, отже, й отримала кредитну картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідачка частково сплачувала заборгованість за договором. З наданої до суду виписки з карткового рахунку вбачається, що відповідачка до певного часу належним чином виконувала свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідачка знала про умови кредитування та визнала свої зобов`язання за договором. Просив задовольнити позовні вимоги Банку в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити, надавши пояснення, аналогічні викладеному в позовній заяві. \~ \~ \~ \~Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та суду пояснила, що вона не згодна із сумою заборгованості, яка розрахована банком, оскільки здійснювала платежі регулярно в сумі, яка була зазначена в SMS-повідомленнях. Спочатку відповідачка визнала суму заборгованості по тілу кредиту, зауваживши, що вона могла помилитися в підрахунках, проте в подальшому взагалі не визнала позов в повному обсязі, вважала, що з банком повністю розрахувалася. Просила у задоволенні позову відмовити. \~ \~ \~ \~Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази кожен окремо та в їх сукупності, вважає, що позов АТ КБ "ПриватБанк" не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.06.2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.9). До кредитного договору Банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті:https://privatbank.ua/terms/. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за кредитним договором № б/н від 27.06.2012 року станом на 09.12.2018 складає у сумі 25424,23 грн, яка складається з: 850,54 грн - заборгованість за тілом кредиту; 4794,91 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 18091,91 грн - пеня; 500 грн - штраф фіксована частина та 1186,87 грн - штраф процентна складова відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 5-8). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Умови і правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений. Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору 26 червня 2012 року з [PERSON] ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 26 червня 2012 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Як вбачається з розрахунку заборгованості за період з 26.06.2014 року по 28.04.2017 року в рахунок погашення заборгованості за кредитом [PERSON] сплатила 7050,42 грн, що перевищує суму отриманого нею кредиту, а тому вимоги банку про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 850,54 грн також є необґрунтованими. Щодо застосування строку позовної давності, суд зауважує наступне. Згідно ст.. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ч.\~5\~ст.\~261\~ЦК України\~За зобов`язаннями\~з визначеним\~строком виконання\~перебіг позовної\~давності починається\~зі спливом\~строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Зі змісту частини другої\~статті 530\~ЦК України вбачається, що, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Як вже було зазначено вище, укладений між сторонами кредитний договір від 26 червня 2012 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). \~Як вбачається з матеріалів справи, повідомлення про підготовку процесу примусового стягнення було направлено позивачем відповідачу, в якому зазначений строк виконання зобов`язання до 25.02.2017 року (а.с.58). До суду з позовною заявою позивач звернувся 29.01.2019 року (згідно поштового штемпеля на конверті (а.с.35)), до суду позовна заява надійшла 30.01.2019 року. Таким чином, строк позовної давності не є таким, що сплинув, у зв`язку із чим заява відповідача про застосування позовної давності не підлягає задоволенню. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у позові покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed