Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. У лютому 2019 року позивач звертаючись до суду з заявою просить суд, визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], такими , що втратили право на користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги аргументує тим, що вона є власником 1/ 2 частини житлового будинку [ADDRESS]. У вказаному будинку крім неї зареєстровані: її син [PERSON], його дружина [PERSON], а також її малолітні діти [PERSON] та [PERSON], але останні на протязі 8 років за місцем реєстрації не проживають, добровільно знятися з реєстрації не бажають. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою судді Прилуцького міськрайонного суду Коваленка А.В. від 07.02.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду 08 год. 00 хв. 05 березня 2019 року. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 26 березня 2019 року справу призначено до судового розгляду на 18 квітня 2019 року. ІІІ. Позиції сторін. В судове засідання позивач та його представник не з»явились, але надали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали. Відповідачі в судове засідання не з»явилися, про причини неявки суду не повідомили. Зі згоди позивача, суд на підставі наявних в справі доказів, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенню ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 03 березня 1992 року, [PERSON] належить на праві власності 1 / 2 частина житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS](а.с.6) Згідно з домової книги для реєстрації громадян, в житловому будинку [ADDRESS], за вказаною адресою зареєстровані : [PERSON], 1979 року народження, [PERSON], 1990 року народження, [PERSON], 2010 року народження, [PERSON], 2014 року народження(а.с.8-10) Відповідно до акту №024/2-09 №185 від 16.01.2019 р. про фактичне не проживання за місцем реєстрації складеного комісією комітету самоорганізації населення №2, за адресою : [ADDRESS], зареєстровано [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], але фактично проживає одна особа: [PERSON](а.с.12) Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 вересня 1993 року, [PERSON], після смерті свого чоловіка [PERSON], який помер [INFO], успадкувала житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS](а.с.19) Згідно з довідки комунального підприємства «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради №187 від 23.01.2019 року, станом на 31.12.2012 року право власності на будинок за адресою: [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.09.1993 року, виданого Прилуцькою міською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за № 3424(а.с.18) Згідно довідки приватного нотаріуса Прилуцького міськрайонного нотаріального округу Ігнатової Людмили Леонідівни №286/01-16 від 14.04.2015 року, [PERSON] є єдиним спадкоємцем майна, після смерті гр.[PERSON],[INFO], що проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], яка померла [PERSON](а.с.13) Відповідно до довідки комітету самоорганізації населення №2 Заудаївського мікрорайону №024/2-09-289 від 23.01.18 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], зареєстровані за адресою : [ADDRESS] з травня 2010 року по теперішній час(а.с.17) V.Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" («Кривіцька та Кривіцький проти України» § 41,42, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року). Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п.2 ст.8 Конвенції. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною першою ст.156 Житлового Кодексу України передбачено, що члени сім»ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім»ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій ст.64 цього кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім»ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п'ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї» членами сім'ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв'язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов'язковими умовами для визнання їх членами сім'ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім'ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім'ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім'ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов'язки осіб, які об'єдналися для спільного проживання. Згідно із частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь- яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є об'єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об'єктом власності. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивачеві належить на праві приватної власності житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. У вказаному житловому будинку крім неї, зареєстровані: її син [PERSON], його дружина [PERSON], а також їх малолітні діти [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO]. З наданих позивачем та досліджених судом доказів встановлено, що син позивача , його дружина та двоє неповнолітніх дітей більше року не проживають за адресою місця реєстрації, а саме з травня 2010 року, що підтверджується відповідною довідкою Комітету самоорганізації населення №2 Заудаївського мікрорайону. Суд звертає увагу і на той факт, що тривалість відсутності відповідачів в належному позивачеві будинку, об'єктивно свідчить про зміну їх місця проживання, а тому визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ними житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника спірного житла - позивача у справі. За таких обставин суд вважає, що позивачем доведено, що її син [PERSON] та його дружина [PERSON] без поважних причин понад один рік не проживають в спірному будинку, а отже втратили право на користування даним житлом. Враховуючи викладені вище обставини суд констатує, що «втручання у право відповідачів ([PERSON] та [PERSON])» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві», а відтак - позовні вимоги в частині визнання відповідачів ([PERSON] та [PERSON]) таким, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Щодо вимог про визнання такими , що втратили право на користування житлом дітей : [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], суд приходить до наступних висновків. Згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України правом вільно обирати собі місце проживання, наділена фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. За таких обставин, суд вважає, що причини не проживання малолітніх дітей за місцем реєстрації не залежать від волі дітей, а тому підстав вважати, що вони не проживають за місцем реєстрації без поважних причин та втратили право на користування житлом, яке належить їхній бабі, немає. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання малолітніх : [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). VІ. Розподіл судових витрат. Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по справі, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за правилами ч.1 ст.141 ЦПК України. Враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню частково, судовий збір за позов немайнового характеру підлягає стягненню на користь позивача з відповідачів у розмірі 768 грн. 40 коп., а саме по 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп. з кожного. Відповідно до ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати зокрема на професійну правничу допомогу. Згідно п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Оскільки суду не надано жодних документів, які свідчать про оплату зазначених в розрахунку судових витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, тобто не надано квитанції до прибуткового касового ордера чи платіжного доручення з відміткою банку або інший банківський документ, суд відмовляє в задоволенні вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. На підставі наведеного,

Outcome: partial