Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

Представник позивача за довіреністю Савіхіна А.М. звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 30.08.2007 року між позивачем та відповідачем-1 - [PERSON] було укладено кредитний договір № КТНЗАК00320140, відповідно доумов якого АТ КБ "Приватбанк" зобов`язався надати відповідачу-1 кредит у розмірі 57884,00 грн. на термін до 28.03.2017 року, а [PERSON] в свою чергу зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до умов кредитного договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач-1 повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за цим договором, відповідач-1 сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 22 грудня 2008 року було укладено договір поруки між банком та [PERSON] (надалі - відповідач -2), відповідно до якого, останній поручився відповідати за належне виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором №КТНЗАК00320140 від 30.08.2007 року ( а.с. 25). 05 червня 2012 року ( а.с. 16-17), 31 травня 2013 року ( а.с. 18-19), 05 березня 2014 року ( а.с. 20-21), 20 лютого 2015 року ( а.с. 22-23), 21 березня 2016 року (а.с.24) між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», яке 21 травня 2018 року змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», та [PERSON] укладались додаткові угоди до кредитного договору, якими встановлено графік погашення заборгованості, базову процентну ставку у розмірі 0,12 % річних та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за кожен день прострочення. Крім того, додатковою угодою від 21.03.2016 року встановлено кінцевий строк повернення кредиту - 28.03.2017 року. Банк свої зобов`язання за договором та угодами виконав в повному обсязі, а саме: видав відповідачу кредит у розмірі 57884,00 грн. Проте, відповідач-1, в порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки, у зв`язку з чим, станом на 17.01.2019 року, утворилась заборгованість у розмірі 236741,86 грн., яка складається, з наступного: 1650,77 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 0,52 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 235090,57 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, тому просить стягнути 128051,29 грн., яка складається з наступного: 1650,77 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 0,52 грн. - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 126400,00 грн. - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Відповідно до умов договору поруки, а саме п.5, позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором № КТНЗАК 00320140. Згідно з п.6 договору поруки, поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання. Вимога, що була пред`явлена до поручителя щодо виконання забезпеченого зобов`язання, залишена без задоволення. Посилаючись на вказані обставини, представник позивача просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість по кредиту, станом на 17.01.2019 року, в розмірі 128051,29 грн., та судові витрати у розмірі 1921,00 грн. Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 12.03.2019 року було відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд 10.04.2019 року, о 09 год. 00 хв., за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. 10.04.2019 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Трун О.В. надала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що на даний час порука є припиненою, у зв`язку зі зміною зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, та у зв`язку із закінченням строку поруки, який закінчився 29.08.2017 року. 10.04.2019 року ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області було задоволено клопотання представника відповідача, та зобов`язано позивача - АТ КБ «ПриватБанк» надати до суду додаткові докази. Розгляд справи було відкладено на 13 год. 00 хв. 16 травня 2019 року. 16.05.2019 року, у зв`язку з клопотанням представника позивача, розгляд справи було відкладено на 10 год. 30 хв. 04.06.2019 року. 27.05.2019 року представник позивача надав до суду відповідь на відзив, та зазначив, що поручитель відповідає перед кредитором у тому обсязі, що й позичальник, оскільки порука вважається дійсною до моменту, коли судом не буде встановлено факт припинення договору. 31.05.2019 року на адресу суду, з метою всебічного і повного з`ясування обставин справи, надійшли від АТ КБ «ПриватБанк» виписки по всім рахункам кредитного договору, копія кредитного договору від 30.08.2007 року та копія договору поруки від 22.12.2008 року ( а.с. 96-162). 04.06.2019 року, у зв`язку з клопотанням представника відповідача [PERSON] , слухання справи було відкладено на 10 год. 00 хв. 21.06.2019 року. 12.06.2019 року на адресу суду надійшло заперечення на відповідь на відзив від представника позивача [PERSON] - адвоката Трун О.В. 21.06.2019 року до суду надійшло заперечення на позовну заяву від представника відповідача [PERSON] - Трун О.В . Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 21.06.2019 року було відкладено розгляд справи на 11 год. 00 хв. 12.07.2019 року, та задоволено клопотання представника відповідача, щодо витребування з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» докази, щодо реалізації автомобіля ВАЗ 21144, 2007 року, реєстраційний номер [NUMBER] та підтвердження вартості від продажу; відомості, про зарахування суми від продажу предмету застави на погашення заборгованості по даному кредитному договору; а також відомості, на які види зобов`язань по кредиту (тіло, проценти, чи пеня), була направлена сума від продажу автомобіля. 09.07.2019 року на виконання ухвали суду від 21.06.2019 року, до суду надійшли меморіальні ордери по реалізації заставного майна та виписки ( а.с. 206-213). 30.07.2019 року на адресу суду надійшло від позивача пояснення на заперечення представника відповідача [PERSON] ( а.с. 225230 ). За клопотанням сторін слухання справи неодноразово відкладалося, востаннє було відкладено на 09 год. 00 хв. 12.11.2019 року. 12.11.2019 року було відкладено слухання справи на 11 год. 00 хв. 19.11.2019 року, у зв`язку з неявкою сторін. В судове засідання представник позивача повторно не з`явився, надала письмову заяву з проханням розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. У судовому засіданні 23.09.2019 року, в режимі відеоконференції, представник позивача - Колеснікова І.В. , зазначала, що відповідачу надано кредит на придбання автомобіля, свої зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого, станом на 17.01.2019 року, утворилася заборгованість у розмірі 128051,29 грн., яку просить стягнути в повному обсязі. Відповідачі - [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не відомі, належним чином повідомлені про день слухання справи. Представник відповідачів також до суду не зявилась, проте подала заяву про розгляд справи без її участі та просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 23.09.2019 року представник відповідачів - Трун О.В. в судовому засіданні позов не визнала, просила застосувати позовну давність до позовних вимог, щодо стягнення пені та відмовити у задоволенні позову. Також зазначила, що договір поруки є припиненим, оскільки було рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 23.09.2011 року, яким було звернуто стягнення на придмет застави та укладено додаткові угоди без повідомлення поручителя, що призвело до зміни умов, порядку та строку повернення кредиту. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, приходить до таких висновків. Матеріалами справи встановлено, що 30.08.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», яке 21 травня 2018 року змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №КТНЗАК00320140. За умовами пункту 1.1. договору банк зобов`язався надати йому кредитні кошти у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 57884,00 грн. на наступні цілі: 44500,00 грн. на купівлю автомобіля (споживчі цілі), 34,00 грн.- для сплати за реєстрацію предмета застави, на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ №КТНЗАК00320140 від 30.08.2007 року, договором особистого страхування №КТНЗАК00320140 від 30.08.2007 року на строк до 29.08.2008 року у сумі 445,00 грн., винагороди за надання фінансового інструменту в розмір 445,00грн. та у розмірі 12460,00 грн. на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,75% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,55% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2 даного договору. Погашення заборгованості по даному договору здійснюється в наступному порядку: щомісячно, починаючи через місяць, в період сплати, за який приймається період з 24 по 28 число кожного місяця, позичальник зобов`язаний надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 1195,52 грн. для погашення заборгованості по даному договору, яка складається з заборгованості по кредиту, відсоткам,винагороди. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору, 22 грудня 2008 року було укладено договір поруки між банком та [PERSON] (надалі - відповідач -2), відповідно до якого останній поручився відповідати за належне виконання позичальником - [PERSON] , зобов`язань за кредитним договором №КТНЗАК00320140 від 30.08.2007 року. Згідно п.4 договору поруки, у разі невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором ( а.с. 25). Також, 30.08.2007 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договорм між позивачем та [PERSON] було укладено договір застави рухомого майна, згідно якого відповідач-1 надав у заставу автомобіль ВАЗ 21144, 2007 року, реєстраційний номер [NUMBER] , тип ТЗ легковий, хетчбек, № кузова/шасі [NUMBER] , що належить йому на праві власності. Даний факт було встановлено судом на підставі рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 23.09.2011 року, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, грошові кошти позичальнику надав. Відповідно до п. 3.1 кредитного договору, за користування кредитом в період з дати списання коштів з кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісячно в період сплати сплачує відсотки у розмірі, зазначеному в п. 7.4 вказаного договору. Згідно п. 7.4 кредитного договору при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, передбачених п.п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 3,17% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом (а.с. 98 звор.). Відповідно до п. 3.2 розділу 3 кредитного договору №КТНЗАК00320140 від 30.08.2007 року у разі порушення позичальником зобов`язань із погашення кредиту, передбачених п.п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі, зазначеному у п. 7.4 цього договору на місяць, нараховані на суму непогашеної вчасно заборгованості за кредитом. Відповідно до п. 4.1 кредитного договору у разі порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3, 7.5 цього договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється у гривні. [PERSON] , отримавши та використавши кредитні ресурси, свої зобов`язання щодо своєчасного погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів не виконав належним чином, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка, станом на 18.08.2010 року становила 30819,24 грн (том 2 а.с. 19). Згідно акту від 28.07.2010 року [PERSON] , у зв`язку з неможливістю погашення заборгованості за кредитним договором, передав працівникам ПАТ КБ «Приватбанк» заставне майно - автомобіль ВАЗ 21144, 2007 року, реєстраційний номер [NUMBER] , тип ТЗ легковий, хетчбек, № кузова/шасі [NUMBER] ( том-2 а.с.20). Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 23 вересня 2011 року (справа № 2-317/11 ) задоволено позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, та було звернуто стягнення заборгованості у сумі 30819,24 грн. за кредитним договором № КТНЗАК00320140, укладеним 30 серпня 2007 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" на предмет застави -автомобіль ВАЗ, модель 21144, рік випуску 2007, тип ТЗ легковий хетчбек, № кузова/шассі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] , шляхом продажу вказаного автомобілю Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" з укладенням від імені Скрябіна Олександра Володимировича договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням Публічному акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Рішення суду набрало законної сили 03 жовтня 2011 року. Відповідно до копій меморіальних ордерів, наданих позивачем до суду, автомобіль було реалізовано 07.11.2011 року за 16403 грн. Згідно виписки з рахунку № [NUMBER] [PERSON] за період з 30.08.2007 року по 07.05.2019 року кошти від реалізації автомобіля були зараховані на: 703,59 грн. і 8201,50 грн. на погашення заборгованості, 2457,91 грн. - пені, 5040,00 грн. - штрафу (а.с. 136). Проте, зарахування даних сум, не прослідковується в розрахунку заборгованості за договором від 30.08.2007 року, доданого позивачем до позовної заяви. Вимоги банку, що визнані судом у справі №2-317/2011за рахунок предмету застави не були задоволені в повному обсязі, тому 05 червня 2012 року ( а.с. 16-17), 31 травня 2013 року ( а.с. 18-19), 05 березня 2014 року ( а.с. 20-21), 20 лютого 2015 року ( а.с. 22-23), 21 березня 2016 року (а.с.24) між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», яке 21 травня 2018 року змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», та [PERSON] укладались додаткові угоди до кредитного договору, якими встановлено графік погашення заборгованості, базову процентну ставку у розмірі 0,12 % річних та пені. Додатковою угодою від 21.03.2016 року встановлено кінцевий строк повернення кредиту - 28.03.2017 року. Судом також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] була надіслана вимога від 01 лютого 2018 року про дострокове погашення заборгованості, що вбачається з реєстру рекомендованих листів. В указаній вимозі банк вимагає від позичальника та його поручителя з моменту отримання цієї вимоги негайно сплатити прострочену заборгованість за кредитним договором, проценти, нараховані за користування кредитними коштами, та штрафні санкції за порушення виконання зобов`язань. Рекомендовано у термін, не пізніше 5 календарних днів з дати одержання повідомлення, погасити прострочену заборгованість (а.с. 12-13). Проте, вимога банку не була виконана, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором у розмірі 128051,29 грн., з яких: 1650,77 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 0,52 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 126400,00 грн. - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, станом на 17.01.2019 року (а.с. 7-11). Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). 04.08.2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» використало право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого у заставу майна, що підтверджується рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 23.09.2011 року по справі № 2-317/2011 . У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) висловлено правову позицію, зміст якої зводиться до того, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав (виконав не у повному обсязі), відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця у цих правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, банк скористався правом дострокового повернення кредитних коштів, внаслідок чого змінив строк виконання основного зобов`язання, та звернув стягнення на предмет застави, реалізувавши заставне майно - автомобіль, що підтверджується меморіальним ордером ( а.с. 212-213). Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 16.10.2019 року по справі № 381/3511/15-ц у разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється, щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимагати до боржника, у тому числі шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки, згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору на погашення яких виявилися недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення. Вимоги банку, що визнані судом у справі №2-317/2011за рахунок предмету застави не були задоволені в повному обсязі, тому 05 червня 2012 року ( а.с. 16-17), 31 травня 2013 року ( а.с. 18-19), 05 березня 2014 року ( а.с. 20-21), 20 лютого 2015 року ( а.с. 22-23), 21 березня 2016 року (а.с.24) між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», яке 21 травня 2018 року змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», та [PERSON] укладались додаткові угоди до кредитного договору, якими встановлено графік погашення заборгованості, базову процентну ставку у розмірі 0,12 % річних, розмір пені та штрафу. Додатковою угодою від 21.03.2016 року встановлено кінцевий строк повернення кредиту - 28.03.2017 року. Додаткові угоди підписані обома сторонами. Отже, укладаючи додаткові угоди до кредитного договору від 30.08.2007 року банк правомірно нараховував відсотки за користування кредитом, а щодо пені - то лише до 14 квітня 2014 року з таких підстав. Згідно ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року №1669-VII, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам-підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Згідно з Переліком населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженим розпорядженнями Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р та від 02 грудня 2015 року №1275-р, село Новополтавка Олександрівського району Донецької області віднесено до вказаного переліку. Відповідач - [PERSON] , згідно копії паспорта серії [NUMBER] , виданого Олександрівським РВ ГУДМС України в Донецькій області 21.06.2000 року, та довідки Олександрівської селищної ради № 02-27/413 від 20.02.2019 року, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (том-1 а.с. 26,37). З урахуванням того, що від сплати пені, нарахованої після 14 квітня 2014 року відповідач на підставі ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» має бути звільнений, тому, у задоволенні вимоги про стягнення пені за період з 14.04.2014 року по 17.01.2019 року - необхідно відмовити. Що стосується позовних вимог з приводу стягнення пені до 14.04.2014 року, суд зазначає наступне. 21.06.2019 року від представника відповідачів до суду надійшло заперечення, в якому вона просить до вимог по стягненню пені застосувати строк позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Частиною четвертою статті 267 ЦПК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» («Yukos shareholders v. Russia»), п. 570). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до боржника [PERSON] щодо стягнення пені, нарахованої до 14.04.2014 року у зв`язку з пропуском строку позовної давності, з огляду на те, що датою остаточного погашення заборгованості за договором є 28.03.2017 року (додаткова угода №5 від 21.03.2016) і [PERSON] не вчиняв будь-яких дій, які свідчили б про визнання ним боргу, а з позовом банк звернувся до суду лише 19.02.2019 року, тобто, поза межами установленого законом строку позовної давності. Також, не можна погодитися з вимогами позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя, з огляду на наступне. Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. Згідно з частиною першою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Частиною другою цієї статті передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Тлумачення частини першої статті 559 ЦК України дозволяє стверджувати, що порука припиняється за наявності факту зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. При цьому, для припинення поруки достатнім є встановлення таких змін в основному зобов`язанні. Тому подальше фактичне виконання зобов`язання, в тому числі фактичний строк його виконання, відмова кредитора від вимоги щодо виконання зобов`язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення обсягу відповідальності). Збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов`язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення строку повернення кредиту. Аналогічний висновок висловлений і Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15. Згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки. Випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов`язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни. Таким чином, відповідно до частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки у разі зміни основного зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. Відповідно до фактичних обставин, встановлених судом, договір поруки було укладено 22.12.2008 року, а відповідно до розрахунку заборгованості за договором від 30.08.2007 року з 01.02.2009 року було збільшено процентну ставку до 20,04%. Крім того, рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 23.09.2011 року було достроково звернуто стягнення заборгованості на предмет застави, що в свою чергу також змінило строк та порядок виконання зобов`язань за договором. Разом з тим, банком не надано жодних доказів на підтвердження того, що поручитель був повідомлений про зазначені зміни. Отже, враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне вимоги позивача задовольнити частково, та стягнути з [PERSON] заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1650,77 грн., та заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 0,52 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з такого. Відповідно до платіжного доручення від 04.02.2019 року, при пред`явленні позову до суду, позивачем понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921,00 гривень. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.36 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вбачається, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (ч.1 ст.141 ЦПК України) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом №3674-VI). Враховуючи вищевказані положення ЦПК України, а також роз`яснення Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 13,40 грн. (1651,29 х 1921,00 грн. / 236741,86 грн.). На підставі викладеного та

Outcome: partial