Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

19 листопада 2019 року [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з заявою про видачу обмежувального припису щодо [PERSON] . В обґрунтування вимог зазначила, що з 2014 року з [PERSON] мешкали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, є батьками [PERSON] , [INFO] . З моменту припинення спільного проживання з [PERSON] , дитина залишилась проживати разом з матір`ю. Після народження дитини [PERSON] почав несподівано з`являтись в житті заявниці, почав контролювати її життя, слідкувати за нею з сином, без попередження вдиратися в квартиру та забирати дитину до пізньої ночі, при цьому він поводить себе агресивно, спілкується нецензурною лайкою, влаштовує скандали, постійно ображає її та дитину, принижує їх, що закінчується постійним застосуванням до заявниці та дитини фізичного насильства. Посилаючись на те, що [PERSON] ніде не працює, проводить час у сумнівних компаніях, грошової допомоги сину майже не надає, звернення до поліції виявилися неефективними, заявник просить видати обмежувальний припис, яким заборонити [PERSON] перебувати в місці проживання заявниці та заборонити [PERSON] наближатись на відстань 300 метрів до місця проживання заявниці за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.11.2019 року провадження по справі відкрито в порядку окремого провадження. В судовому засіданні заявник [PERSON] підтримала заяву та пояснила, що проживала разом з [PERSON] , в 2015 році вона завагітніла, будучи на другому місяці вагітності вона пішла від [PERSON] , бо він її вигнав. З 2015 року проживає разом з сином та матір`ю за адресою [ADDRESS] . Метою подання цієї заяви є запобігання настанню тяжких наслідків для її здоров`я та здоров`я їхнього сина, оскільки ризики вчинення [PERSON] домашнього насильства є високими, оскільки він її переслідує. А під час спільних прогулянок в присутності дитини поводиться агресивно, ображає її нецензурною лайкою, провокує конфлікти, погрожує, що забере дитину. Зазначила, що зверталась до поліції, однак поліція не приїздила на виклики. Також зазначила, що в жовтні [PERSON] під час спільної прогулянки схопив її за волосся, виражався нецензурно на її адресу, а дитина була налякана та плакала. Крім того, десь два тижні тому, написав заяву в органи опіки щодо побачень з дитиною, вона надала свої пояснення, проте засідання комісії не відбулось у зв`язку з тим, що [PERSON] свою заяву забрав. Вона не заперечує проти спілкування батька з дитиною, проте вбачає в його діях ознаки домашнього насильства. Підтвердила, що [PERSON] до квартири не вдирався, бо вона йому не дозволяє приходити до неї додому. Представник заявника, адвокат Ткаченко С.П., вимоги довірителя підтримав та пояснив,що видача обмежувального припису щодо [PERSON] , відповідає інтересам дитини, оскільки у такий спосіб дитина буде убезпечена від проявів агресії з боку батька. Зазначив, що підставою для такого звернення до суду стали неправомірні дії з боку біологічного батька, емоційні сплески, ненормативна лексика, примушування до спільного проживання. Також зазначив про те, що у зв`язку з тим, що готується позов до суду про визначення часу побачень з дитиною, застосування обмежувального припису матиме позитивний результат для [PERSON] . Заінтересована особа, [PERSON] зазначив, що проти задоволення вищевказаної заяви заперечує в повному обсязі. Зазначив, що у нього з заявницею були стосунки, вони проживали разом, а в 2015 році у них народився син [PERSON] . З 2015 року разом не проживають. Він любить свого сина, здійснює всі дії для максимального спілкування з дитиною. Не заперечує проти того, що в жовтні відбулась сварка з заявницею та він нецензурно виражався на адресу заявниці та схопив її за волосся, проте це відбулось оскільки [PERSON] не дозволила продовжити прогулянку із сином та між ними виникла суперечка. Дитину він ніколи не ображав, а навпаки дуже любить сина. До квартири заявниці ніколи не вдирався. Він не змушує заявницю до спільного проживання, просто хоче спілкуватися з дитиною частіше, оскільки заявниця не дозволяє бачитись у будні дні з сином, а лише по вихідним. Представник заінтересованої особи, адвокат Іванова Н.О., проти задоволення заяви про видачу обмежувального припису, заперечувала. Надала до суду заперечення на заяву про видачу обмежувального припису стосовно кривдника, де зазначила, що вимоги заявниці до [PERSON] є неправдивими, необґрунтованими та не підкріплені жодним доказом. [PERSON] має намір створити сім`ю з [PERSON] , неодноразово пропонував проживати разом. Також, інформація, що дитина знаходиться лише на утриманні матері є неправдивою, оскільки батько з самого народження дитини приймає активну участь у вихованні та утриманні сина. Також зазначила, що [PERSON] має рівні права та обов`язки відносно дитини з [PERSON] , тому вона не має права чинити перешкод у спілкуванні, побаченнях та вихованні сина. Також зазначила, що [PERSON] з 2008 року і по теперішній час є засновником та директором ПП «Бюро перекладів «Аліф», що підтверджується довідкою №08/29102019 від 29.10.2019 року та інформацією з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, отримує стабільний прибуток, тому твердження [PERSON] з цього приводу є неправдивими. Не обґрунтованими та непідтвердженими жодним доказом звернення до правоохоронних органів та обґрунтування їх бездіяльності. Вважає, що це крайня міра, яка не містить реального підтвердження необхідності її застосування в даному випадку. В судовому засіданні 22.11.2019 року були дописані свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні в якості свідка, [PERSON] зазначив, що він друг сім`ї, з [PERSON] знайомий, пояснив, що йому відомо зі слів матері заявниці про конфлікт у жовтні, також зі слів [PERSON] знає, що [PERSON] кричав на неї. Особисто жодних сварок або дій в бік [PERSON] від [PERSON] не спостерігав. Бачив майже щодня в літку як вони разом з дитиною гуляли у дворі на дитячому майданчику. Останього часу не бачив їх на прогулянках. Свідок [PERSON] , пояснила, що являється матір`ю заявниці, з [PERSON] знайома. Пояснила, що влітку на неї [PERSON] підняв руку. В жовтні її донька, [PERSON] прийшла додому з дитиною в сльозах, та розповіла що [PERSON] завдав їй пошкоджень, тягнув за волосся. Сказала, що він забирав дитину і пішов. Поліцію викликали, але жодної реакції з їхньої сторони не спостерігалося. Повідомила, що дитину не забирає, але кожний ранок приходить проводжати дитину до дитячого садочка. Свідок [PERSON] , пояснила, що вона колега [PERSON] , знає його як порядну людину. Повідомила, що бачила, як він та заявниця гуляють з дитиною, про дитину завжди добре відзивається, про матір не розмовляли. Коли є вільний час, розмовляють про дітей, [PERSON] цікавиться життям свого сина та дуже любить його. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, заслухавши заявника, заінтересовану особу та їх представників, свідків, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов до такого висновку. Судом встановлено, що учасники справи, а саме заявник [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та є батьками [PERSON] , [INFO] . На момент розгляду справи разом не проживають, у шлюбі не перебувають. У даній справі встановлено судом та не заперечується учасниками справи, що між батьками малолітнього [PERSON] , склалися певні суперечливі стосунки, підґрунтям яких є недосягнення згоди щодо порядку спілкування батька із спільною з заявницею дитиною. В своїй заяві [PERSON] зазначила, що неодноразово зверталась до правоохоронних органів за захистом своїх прав, проте останні проявили бездіяльність. Проте, жодних відомостей про те, що заявник зверталась до правоохоронних органів, або те, що [PERSON] вчинив будь-які насильницькі дії відносно заявниці, а також, що його за такі дії було притягнуто до будь-якого виду юридичної відповідальності, матеріали заяви не містять. Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Правовідносини, що склалися між учасниками справи, зокрема заявником [PERSON] та заінтересованою особою [PERSON] регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також міжнародно-правовими актами, під час вирішення такої категорії справ обов`язковому застосуванню підлягає судова практика Європейського суду з прав людини. Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.1991 р.,дата набуття чинності для України 27.09.1991 р.) визначено, що "в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини". Відповідно до п.п. 5, 7 ч.1 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються. Домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Крім того роз`яснено, що кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Окрім цього, зі змісту розділу V «Спеціальні заходи щодо протидії домашньому насильству» Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис є найбільш суворим і жорстким серед спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Відповідно до ст.26 вказаного Закону, обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1)заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2)усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування),навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці,невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. З огляду на викладене, враховуючи положення Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом,до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Разом з тим, статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Тобто, при вирішенні питання щодо домашнього насильства суду потрібно переконатися, чи ґрунтується відповідна заява на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки). В даному випадку, заявником не доведено ризиків, які на її думку, мають місце у відносинах сторін та становлять пряму загрозу для неї та їх спільної дитини. Прояв домашнього насильства з боку [PERSON] , на який посилається заявниця, мав місце у жовтні 2019 року, разом з тим, у матеріалах відсутні докази, які б ґрунтовно вказували на те, що [PERSON] вчиняв домашнє насильство щодо [PERSON] , зокрема, заяви [PERSON] до правоохоронних органів з приводу вчинення щодо неї насильницьких дій з боку [PERSON] , постанови про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушенян чи вироку про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтями 121, 122, 125 Кримінального кодексу України, тощо. Інших проявів домашнього насильства з боку [PERSON] не встановлено, з`ясовано, що спілкування з батьком прямої загрози життю та здоров`ю заявниці та їх дитини не становить. Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Суд, під час вирішення такої заяви, має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Твердження заявниці про те, що [PERSON] контролює її життя, слідкує за нею та сином, без попередження вривається до квартири та забирає дитину до пізньої ночі, постійно ображає та принижує її та сина, що закінчується постійним застосуванням до заявниці та дитини фізичного насильства не знайшли підтвердження під час розгляду справи. З огляду на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що за результатами судового розгляду достовірно встановлено, що [PERSON] не чинить відносно малолітнього сина [PERSON] будь-якого фізичного насильства, щодо запобігання якому у суду були б підстави застосувати положення чинного Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не встановлено судом і обставин, які відповідно до положень цього ж Закону свідчили б про економічне чи психологічне насильство. Сварка, що мала місце між заявником та заінтересованою особою не може отримати оцінку суду, як факт домашнього насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Заявником не доведено існування загрози вчинення таких протиправних дій у майбутньому та не доведено, що рішення про задоволення поданої нею заяви якнайкраще відповідатиме інтересам малолітньої дитини, суд прийшов до висновку про безпідставність заяви [PERSON] про видачу обмежувального припису. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed