Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право на користування належним йому (позивачу) жилим приміщенням - домоволодінням по [ADDRESS] , в якому відповідач зареєстрований. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником будинковолодіння [ADDRESS] . Вказане домоволодіння успадкував після смерті сестри [PERSON] , яка померла [INFO] . У зазначеному житлі зареєстрований його племінник [PERSON] , однак останній з лютого 2019 року в житловому будинку по [ADDRESS] не проживає, оскільки відбуває покарання та знаходиться в місцях позбавлення волі. На даний час в належному йому (позивачу) будинку ніхто не проживає. Відповідач вже не вперше перебуває в місцях позбавлення волі, звільнившись, він повертається в село та мешкає за місцем реєстрації. При цьому нищить в будинку меблі, розпиває там зі своїми знайомими спиртні напої, неодноразово в будинку виламували двері. Це створює для нього, як для власника житла, незручності та проблеми, оскільки ремонт доводиться робити йому, витрачаючи власні кошти. Також його неодноразово турбували працівники поліції, які розшукували [PERSON] . В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Пояснив, що [PERSON] не одружений, дітей не має, тричі судимий, за [ADDRESS] відповідач зареєстрований і проживає з 2003 року, про наявність у [PERSON] іншого житла йому не відомо. Реєстрація відповідача в належному йому (позивачу) будинку перешкоджає йому як власнику зазначеного житла володіти, користуватись та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Зазначив, що є пенсіонером, отримує невелику пенсію, витрати на ремонт будинку по [ADDRESS] через пошкодження такого відповідачем, чи меблів у ньому, є обтяжливими для нього. Просив позов задоволити. Представник позивача в судовому засіданні просив позов задоволити. Зазначив, що відповідач не є членом сім`ї його довірителя, вони не ведуть спільне господарство. [PERSON] - наймач житлового будинку, належного на праві приватної власності [PERSON] . Домовленість про збереження за відповідачем права користування житлом на період його відсутності між ним та позивачем відсутня. Просив звернути увагу на вимоги п.7 ч. 3 ст. 71 Житлового кодексу, відповідно до якого жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. В той же час сім`ї у [PERSON] , який на даний час відбуває покарання за вироком суду від 13 березня 2019 року, що набрав законної сили 12 квітня 2019 року, в Державній установі Личаківська виправна колонія (№30), немає, в будинку по [ADDRESS] ніхто не залишився проживати. [PERSON] як вланик вказаного домоволодіння, відповідно до ст. 391 ЦК України, має право просити усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення повідомлений у встановленому законом порядку - шляхом надсилання повідомлення на адресу Державної установи Личаківська виправна колонія (№30), де він на даний час відбуває покарання за вироком суду. 09 квітня 2021 року на адресу суду надійшли письмове пояснення [PERSON] , в якому він зазначив, що заперечує щодо задоволення позовних вимог. Заяв чи клопотань про участь в судовому засіданні, в тому числі в режимі відеоконференції, від [PERSON] не надходило. Суд, заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Згідно з ч. 1, п. 7 ч. 3 ст. 71 Житлового кодексу Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Конституцією України передбачено захист як права власності, так і права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно зі ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод). Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50). Згідно з наявним в матеріалах справи витягом про державну реєстрацію прав №30925782 від 10 серпня 2011 року, [PERSON] на праві приватної власності (розмір частки - 1/1) належить домоволодіння по [ADDRESS] (на даний час - Івано-Франківського) району Івано-Франківської області (а.с. 8). Вказане домоволодіння [PERSON] успадкував за заповітом від 11 грудня 2008 року після смерті його сестри [PERSON] (матері відповідача у справі - [PERSON] ), яка померла [INFO] (а.с. 6 - 7). Позивач є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , однак зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 1, 9). Відповідно до довідки №1030, виданої Дзвиняцькою сільською радою 03 листопада 2020 року, та інформаційної довідки ВОМІРМП УДМС в Івано-Франківській області, [PERSON] , 1979 року народження, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11, 23). Позивач стверджує, що у вказаному будинку [PERSON] зареєстрований та проживає з 2003 року. Вироком Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2019 року [PERSON] засуджений за ч. 1 ст. 162 КК України на два роки обмеження волі, та на підставі ч. 1, ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів йому призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць. Вирок набрав законної сили 12 квітня 2019 року (а.с. 12 - 13). З 11 травня 2019 року [PERSON] відбуває покарання в Державній установі Личаківська виправна колонія (№30). Згідно з актом №29, складеним комісією Дзвиняцької сільської ради 19 березня 2020 року, в ході обстеження домоволодіння по [ADDRESS] (на даний час - Івано-Франківського) району Івано-Франківської області встановлено, що [PERSON] відсутній за постійним місцем проживання та реєстрації у зв`язку з тим, що він знаходиться в місцях позбавлення волі з лютого 2019 року (а.с. 10). Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року, справа № 754/613/18-ц (провадження № 61-1634св19) зазначає, що при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS] у даному випадку буде мати наслідком виселення останнього з вказаного житла. Вирішуючи спір, суд враховує, що будинковолодіння по [ADDRESS] є єдиним житлом відповідача, доказів протилежного позивачем суду не надано, [PERSON] має тривалий зв`язок із вказаним домоволодінням, так як проживав в цьому будинку з 2003 року разом зі своєю матір`ю до часу її смерті ( [INFO] ). Після прийняття 18 липня 2011 року позивачем у справі спадщини відповідач залишився зареєстрованим та постійно мешкав за вказаною вище адресою, за виключенням періодів, коли він відбував покарання. Вищенаведене дає підстави прийти до висновку, що домоволодіння по [ADDRESS] слід вважати житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд також приймає до уваги той факт, що з травня 2019 року [PERSON] з поважних причин тривалий час відсутній за місцем проживання, так як знаходиться в місцях позбавлення волі - в державній установі "Личаківська виправна колонія №30", заперечує щодо визнання його таким, що втратив право на користування житловим будинком по [ADDRESS] . Крім того суд враховує, що позивач має у власності інше житло по [ADDRESS] , де він зареєстрований та фактично проживає, після смерті сестри [PERSON] , на момент прийняття спадщини, [PERSON] знав, що в житловому будинку по [ADDRESS] зареєстрований та постійно проживає син спадкодавиці [PERSON] . Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Позивач стверджує, що факт реєстрації відповідача в належному йому на праві приватної власності домоволодінні створює йому незручності та труднощі, оскільки [PERSON] , проживаючи в цьому будинку, нищить майно, розпиває там в компанії знайомих спиртні напої, разом з тим, належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин [PERSON] суду не надано. З урахуванням наведеного, оскільки житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] належить [PERSON] в розумінні статті 8 Конвенції, він відсутній тривалий час за місцем проживання з поважних причин, визнання відповідача таким, що втратив право на користування зазначеним житлом матиме наслідком його виселення з вказаного будинку, що буде невиправданим втручанням в приватну сферу відповідача, який іншого житла не має і фактично може стати безхатченком, призведе до порушення його прав на повагу до житла, тому, з огляду на співмірність втручання у права сторін, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позову. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати слід залишити за останнім. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed