Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - Управління ДАІ ГУМВС України в Харківській області, в якому з урахуванням уточнень від 02.04.2015 року просить: - визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на житловий будинок загальною площею 376,90 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS]; - визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Nissan Tiida, державний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску, від 10.04.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]; - визнати недійсною довідку-рахунок від 10.04.2014 року серії ВІА 426515, видану на ім'я [PERSON] філією № 1 Приватного підприємства Торгівельна фірма «Полюс»; - визнати недійсною перереєстрацію на ім'я [PERSON] автомобіля Nissan Tiida, державний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску, кузов № [NUMBER]. - визнати недійсною перереєстрацію на ім'я [PERSON] автомобіля Nissan Tiida, державний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску, кузов № [NUMBER]; - визнати за [PERSON] право власності на автомобіль Fiat Ducato, державний номерний знак [NUMBER], 1997 року випуску, та автомобіль Nissan Tiidа, державний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску; - автомобіль Opel Vivaro залишити у власності відповідача [PERSON]; - визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля Daimler-Benz 207D, державний номерний знак [NUMBER], 1988 року випуску; - стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] частину витрат, понесених на ремонт та оздоблення спірного будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], у розмірі 130024,90грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 27.07.1991 між [PERSON] та [PERSON] в Ленінському відділі ЗАГС м. Харкова укладено шлюб, про що у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 373. На цей час шлюб між сторонами розірвано. Відповідач відмовляється у добровільному порядку розділити майно, що є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, позивач вимушена звертатися до суду за захистом свого порушеного права. Вважає з необхідне розділити придбані за час шлюбу транспортні засоби наступним чином: виділити [PERSON] автомобіль Fiat Ducato, державний номерний знак [NUMBER], 1997 року випуску, та автомобіль Nissan Tiidа, державний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску, автомобіль Opel Vivaro залишити у власності відповідача [PERSON]. Відносно автомобіля Daimler-Benz 207D, державний номерний знак [NUMBER], 1988 року випуску, просить визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля. Крім того, 11.09.2009 року на ім'я [PERSON] придбано житловий будинок загальною площею 376,90 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS]. Вартість будинку на момент його купівлі складала 1020000 гривень. Згідно довідки Основ'янської ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області, позивач [PERSON] отримала доходів за період з 2005 року по 2009 рік, тобто на момент укладання договору купівлі-продажу вищезазначеного житлового будинку, у сумі 1110515 гривень. В купівлю житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], вкладено особисті кошти позивача у розмірі 1020000 гривень, отримані позивачем від підприємницької діяльності. В ремонт житлового будинку вкладено особисті кошти сина позивача [PERSON] - [PERSON] у розмірі близько 200000 гривень, отримані від підприємницької діяльності. Також відповідач [PERSON] за час шлюбу не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, без поважної причини не мав роботи, та не намагався її знайти, хоча є дієздатним та працездатним. Натомість позивач [PERSON] самотужки матеріально забезпечувала сім'ю. З огляду на вказане, вважає за необхідне збільшити частку позивача у праві спільної власності на спірний житловий будинок та виділити його у власність позивача [PERSON] Крім того, з квітня 2011 року, тобто в період часу з моменту припинення фактичних шлюбно- сімейних відносин між позивачем та відповідачем і до подання позову, позивачем [PERSON] було вкладено особисті кошти в ремонт, оздоблення та меблі у спірному будинку на загальну суму 260049, 80 гривень. Оскільки відповідач [PERSON] проживає у спірному будинку та користується усіма покращеннями, які позивач зробила за особисті кошти, вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача частину понесених витрат у розмірі 130024,9 гривні. На час подання позову, позивачу стало відомо, що відповідач самовільно, без отримання дозволу позивача розпорядився спільним майном, а саме: автомобілем Nissan Tiida, державний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску, який він без отримання на те письмового дозволу [PERSON] 10.04.2014 року зняв з реєстраційного обліку, продав [PERSON], а гроші, отримані від продажу вказаного майна приховав від позивача [PERSON] та витратив на свій власний розсуд. Згідно довідки УДАІ ГУМВСУ в Харківській області № 52/2206 від 12.03.2015 року, новим власником спірного автомобіля Nissan Tiida, державний номерний знак [NUMBER], є [PERSON]. Таким чином, договір купівлі-продажу автомобіля Nissan Tiida, державний номерний знак [NUMBER], від 10.04.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] має бути визнаний недійсним, а відповідно мають бути визнані недійсними довідка-рахунок та перереєстрація автомобіля на ім'я [PERSON], і, в подальшому, на ім'я [PERSON] У судовому засіданні позивач вимоги уточненої позовної заяви підтримала у повному обсязі. Відповідачем [PERSON] подано заперечення проти позову, в яких він просить відмовити в задоволенні позову в частині позовних вимог, що стосуються автомобіля Nissan Tiida, державний номерний знак [NUMBER], відмовити у визнанні за [PERSON] права особистої приватної власності на будинок та на 1/2 частину автомобіля Daimler-Benz 207D, державний номерний знак [NUMBER]. У судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] зазначила, що відповідач не заперечує про ти визнання за позивачем [PERSON] права власності на автомобіль Fiat Ducato, державний номерний знак [NUMBER]; щодо решти вимог заперечує, оскільки житловий будинок загальною площею 376,90 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS], придбано подружжям за спільні кошти, автомобіль Nissan Tiida, державний номерний знак [NUMBER], передано відповідачу [PERSON] для погашення спільного боргу сімї, автомобіль Daimler-Benz 207D, державний номерний знак [NUMBER], переоформлено на іншого власника, ремонт будинку проводився за спільні кошти подружжя. Крім того, відповідачем [PERSON] подано зустрічний позов до [PERSON], в якому він просить: - визнати житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS], та земельну ділянку, на якій він розташований, спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], та 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування зустрічного позову посилається на те, що 11.09.2009 року на ім'я [PERSON] за договором купівлі-продажу оформлено житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] за грошову суму в розмірі 1 020 000 (один мільйон двадцять тисяч) гривень. Вказаний договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Н.М., зареєстрований в реєстрі за № 403, право власності зареєстровано в БТІ. В п. 10 вказаного договору купівлі-продажу від 11.09.2009 року зазначено, що укладання цього договору купівлі-продажу проводиться за письмовою згодою чоловіка покупця [PERSON]. При укладанні договору купівлі-продажу на житловий будинок у цього ж нотаріуса укладався договір купівлі - продажу земельної ділянки, на якій знаходиться придбаний житловий будинок. Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 24.04.2013 року № 271«Про зміну та впорядкування адрес об'єктам нерухомого майна на території, що включена до меж міста Харкова» стару адресу будинку та земельної ділянки: [ADDRESS], змінено на нову адресу: [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки оформлено в шлюбі з [PERSON], але придбання будинку здійснено за грошові кошти від продажу іншого житлового будинку, який належав на праві приватної особистої власності матері [PERSON] [PERSON]. Так, 11.09.2009 у приватного нотаріуса Олійник Н.М [PERSON] за договором купівлі-продажу продала свій житловий будинок за адресою: [ADDRESS], за грошову суму в розмірі 1 445 000 (один мільйон чотириста сорок п'ять тисяч) гривень. Отримані від продажу свого будинку грошові кошти [PERSON] надала своєму сину [PERSON] для придбання спірного житлового будинку та земельної ділянки. Грошові кошти, які були використані на придбання житлового будинку в с. Павленки належали матері [PERSON], яка подарувала їх своєму сину на придбання ним будинку. Крім того, за спільні сумісні кошти з дружиною сторони по справі поступово здійснювали ремонт у будинку, для чого [PERSON] 21.08.2013 року був вимушений продати свою власну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належала йому на праві особистої приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 13.11.1998 року та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.08.2013 року. У судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] вимоги зустрічної позовної заяви підтримала у повному обсязі. Відповідачем [PERSON] подано заперечення проти позову, в яких він просить в задоволенні позову відмовити. Доводи своїх заперечень обґрунтовує тим, що 10.07.2012 року [PERSON] взяв у [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 80 000 грн, про що була видана [PERSON] на його ім'я письмова розписка від 10.07.2012 року. Грошові кошти були потрібні [PERSON] для того, щоб погасити в повному обсязі заборгованість за договором позики від 16.07.2011 року, який було укладено [PERSON] та [PERSON] з позикодавцем [PERSON] У [PERSON] та [PERSON] не вистачало грошових коштів, щоб виплатиту всю суму грошових коштів, та для того, щоб повністю покрити борг перед [PERSON], [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошову суму в розмірі 80 000 гривень. На підтвердження укладання договору позики в розмірі 80 000 гривень [PERSON] видав на його ім'я розписку, в якій зазначався строк виконання зобов'язання, та додатково зазначалось, що в разі якщо в строки, зазначені у розписці, [PERSON] не виконає зобов'язання, а саме не поверне грошові кошти в повному обсязі, він зобов'язується переоформити право власності на свій автомобіль, а саме Nissan Tiida, на [PERSON], чим відповідно розрахується за договором позики. У зв'язку з тим, що віддати борг не було чим, [PERSON] віддав автомобіль Nissan Tiida, державний номерний знак [NUMBER], який відповідач [PERSON] переоформив на себе у квітні 2014 року. Крім того, у запереченнях відповідач [PERSON] просить розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечує, просить в задоволенні позову відмовити. Зокрема, зазначає, що [PERSON] не порушував права позивача, позивачем [PERSON] не надано правового обґрунтування необхідності визнання правочину недійсним. Представник третьої особи Управління ДАІ ГУМВС України в Харківській області у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, судом встановлено наступне. З матеріалів справи судом встановлено, що 27.07.1991 між [PERSON] та [PERSON] в Ленінському відділі ЗАГС м. Харкова укладено шлюб, про що у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 373. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24.01.2014 року, яке набрало законної сили 04.02.2014 року, шлюб між сторонами розірвано (т. 1, а.с. 55). У відповідності до договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.09.2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], остання прийняла у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за № 26, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Договір посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Олійник Н.М., зареєстровано в реєстрі за № 403 (т. 1, а.с. 78,79). Крім того, цього ж дня, 11.09.2009 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого остання прийняла у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], площею 0,1200га, кадастровий номер 6325183007:00:001:0136. Договір посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Олійник Н.М., зареєстровано в реєстрі за № 406 (т. 1, а.с. 147,148). Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 24.04.2013 року № 271 «Про зміну та впорядкування адрес об'єктам нерухомого майна на території, що включена до меж міста Харкова» адресу будинку та земельної ділянки [ADDRESS], змінено на іншу адресу: [ADDRESS]. Крім того, сторонами визнається, що за час шлюбу ними набуто у власність наступні транспортні засоби: · автомобіль Nissan Tiida, державний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску, · автомобіль Fiat Ducato, державний номерний знак [NUMBER], 1997 року випуску, · автомобіль Opel Vivaro, державний номер [NUMBER], 2006 року випуску, · автомобіль Daimler-Benz 207D, державний номерний знак [NUMBER], 1988 року випуску. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Способи та порядок поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені ст. 71 СК України. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відносно первісних та зустрічних позовних вимог щодо житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], та земельної ділянки, на якій він розташований, суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.09.2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], остання прийняла у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за № 26, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Договір посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Олійник Н.М., зареєстровано в реєстрі за № 403 (т. 1, а.с. 78,79). Право власності на житловий будинок зареєстровано за [PERSON] у встановленому законом порядку (т. 2, а.с. 4). У відповідності до п. 10 договору купівлі-продажу житлового будинку укладання цього договору проводилось за згодою чоловіка покупця [PERSON] - [PERSON], посвідченою приватним нотаріусом Олійник Н.М. за реєстровим № 401. Крім того, цього ж дня, 11.09.2009 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого остання прийняла у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], площею 0,1200га, кадастровий номер 6325183007:00:001:0136. Договір посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Олійник Н.М., зареєстровано в реєстрі за № 406 (т. 1, а.с. 147,148). Право власності на земельну ділянку за [PERSON] у встановленому законом порядку не зареєстровано (т. 2, а.с. 5). У відповідності до п. 11 договору купівлі-продажу земельної ділянки укладання цього договору проводилось за письмовою згодою чоловіка покупця [PERSON] - [PERSON], посвідченою приватним нотаріусом Олійник Н.М. за реєстровим № 402. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 24.04.2013 року № 271 «Про зміну та впорядкування адрес об'єктам нерухомого майна на території, що включена до меж міста Харкова» адресу будинку та земельної ділянки [ADDRESS], змінено на іншу адресу: [ADDRESS]. Статтею 57 СК України визначено перелік майна, що є особистою власністю дружини, чоловіка. Так, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі тощо. У відповідності до ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. При цьому позивачем за первісним позовом [PERSON] не надано належних та допустимих доказів того, що [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Не підтверджено [PERSON] і факт залучення коштів [PERSON] для ремонту житлового будинку. Щодо посилань [PERSON] про отримання нею за період з 2005 по 2009 роки доходу, що перевищує вартість будинку, а тому наявність підстав для визнання за нею права особистої приватної власності на будинок, такі доводи не можуть бути прийняті як обґрунтовані, оскільки згідно ч. 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. З урахуванням викладеного, первісні позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права особистої приватної власності на житловий будинок загальною площею 376,90 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS], задоволенню не підлягають. З матеріалів справи встановлено, що спірний будинок та земельна ділянка придбані у власність [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], а тому зустрічні позовні вимоги про визнання житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], та земельної ділянки, на якій він розташований, спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню. Враховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, зустрічні позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину житлового будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], та 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], також підлягають задоволенню. Посилання позивача [PERSON] на те, що право власності на земельну ділянку до теперішнього часу не зареєстровано, а тому вона не може бути предметом поділу, спростовується наступним. У відповідності до приписів ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Під час розгляду справи № 6-2цс15 Верховний Суд України у постанові від 11 лютого 2015 р. дійшов висновку про те, що при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстровано одночасно із правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Як вбачається з п. 2 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.09.2009 року земельна ділянка, площею 0,1200га, належить продавцю на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку ЯД № 069052, виданого Харківським районним відділом земельних ресурсів 18.09.2007 року, тобто раніше спірна земельна ділянка набула ознак об'єкта права власності, а тому право власності на неї перейшло до [PERSON] одночасно з виникненням права власності на житловий будинок, земельна ділянка може бути розподілена між колишнім подружжям. Відносно первісних позовних вимог щодо автомобіля Nissan Tiida, державний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску, то вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково з огляду на наступне. У відповідності до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частиною 2 ст. 65 цього Кодексу передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. За правилами ч. ч. 3, 4 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого із подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язок для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використовується в інтересах сім'ї. Згідно роз'яснень, що містяться у п. 19 постанови ПВСУ "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 N 11, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Судом установлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] за час перебування у зареєстрованому шлюбі, 03.11.2007 року набули у власність автомобіль Nissan Tiida, державний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску. 10.04.2014 року філією № 1 ТФ «Полюс» ПП видано довідку-рахунок серії ВІА № 426515, згідно якої зазначений автомобіль продано і видано відповідачу [PERSON] (т. 1, а.с. 201). Спірний автомобіль є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], а тому згідно з вимогами закону вчинені одним із подружжя договори, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договори стосовно цінного майна, мають бути укладені за згодою другого із подружжя. Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (далі - Порядок), визначено механізм провадження торговельної діяльності у сфері оптової та роздрібної торгівлі автомобілями, автобусами, мотоциклами всіх типів, марок і моделей, причепами, напівпричепами та мотоколясками, тракторами, самохідними шасі, самохідними сільськогосподарськими, дорожньо-будівельними і меліоративними машинами, сільськогосподарською технікою, іншими механізмами та транспортними засобами вітчизняного та іноземного виробництва (далі - транспортні засоби) та їх складовими частинами (двигуни, шасі, кузови, рами), що мають ідентифікаційні номери, а також тими транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, які перебували в користуванні і були зареєстровані в установленому законодавством порядку. Відповідно до п. 12 Порядку суб'єкт господарювання для продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, повинен мати довідки-рахунки. Усі графи довідки-рахунка, акта приймання-передачі та біржової угоди заповнюються друкарським способом або від руки одним почерком, підписуються відповідальною особою суб'єкта господарювання та скріплюються круглою печаткою. У графу «вартість» вноситься вартість продажу транспортного засобу або складової частини, що має ідентифікаційний номер, у грошовій одиниці України (п. 14 Порядку). Згідно із п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності Законом України «Про дорожній рух»), а також транспортні засоби, зібрані (складені) із складових частин серійних транспортних засобів без дотримання вимог зазначеного Закону. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема, є довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. З огляду на положення зазначених нормативно-правових актів слід дійти висновку, що довідка-рахунок підтверджує реалізацію транспортного засобу, тобто перехід права власності на транспортний засіб від продавця до покупця, та є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу. У судовому засіданні [PERSON] пояснила, що автомобіль Nissan Tiida, державний номерний знак [NUMBER], хоча і був зареєстрований на [PERSON], однак фактичне користування ним здійснювала їх донька [PERSON], що серед іншого, підтверджується і копією протоколу від 29.10.2013 року та копією постанови від 29.10.2013 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України (т. 1, а.с. 205 - 207). До теперішнього часу у [PERSON] знаходиться оригінал технічного паспорту на автомобіль та ключі. Ніякої згоди на продаж автомобіля ані усної, ані письмової вона не надавала, оскільки транспортний засіб необхідний доньці. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що при укладенні купівлі-продажу автомобіля Nissan Tiida, державний номерний знак [NUMBER], від 10.04.2014 року порушено правила статті 215 ЦК України щодо дотримання стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених статтею 203 ЦК України, що свідчить про його недійсність з цих підстав. При цьому посилання відповідача [PERSON] та відповідача [PERSON] про обізнаність позивача [PERSON] про передачу цього автомобіля в рахунок погашення заборгованості за договором позики та фактичну передачу ТЗ ще наприкінці 2013 року не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки згідно копії акту № 3215 технічного стану та оцінки транспортного засобу (акт є і договором комісії) (т. 2 , а.с. 46) договір купівлі-продажу автомобіля Nissan Tiida, державний номерний знак [NUMBER], укладено сторонами саме 10.04.2014 року. В акті зазначено, що транспортний засіб продано 10.04.2014 року покупцю [PERSON], акт засвідчений підписами продавця [PERSON] та покупця [PERSON]; у п. 3 акту зазначено, що продавець підтверджує відсутність судових проваджень у відношенні транспортного засобу, хоча відносно автомобіля Nissan Tiida, державний номерний знак [NUMBER], вже розглядався даний спір у суді. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля Nissan Tiida, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску, укладеного 10.04.2014 року між [PERSON] та [PERSON], оформлений довідкою-рахунком ВІА № 426515, виданою філією № 1 ПП ТФ "Полюс". Як вбачається з матеріалів справи, в подальшому 16.09.2014 року на підставі довідки-рахунку ВІА № 586896, виписаної ТФ «Автолюбитель», [PERSON] продав автомобіль Nissan Tiida, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску, [PERSON] Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення ? відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У свою чергу друга сторона недійсного правочину не позбавлена можливості пред'явити відповідний позов про застосування наслідків такого правочину (повернення коштів). При цьому, у відповідності до роз'яснень, що містяться у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Крім того, згідно п. 5.7 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої наказом МВС 11.08.2010 N 379, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2011 р. за N 123/18861, на підставі документів, що підтверджують встановлення факту знищення, фальсифікації або підроблення ідентифікаційних номерів складових частин ТЗ, виявлення ТЗ, зареєстрованих (перереєстрованих), знятих з обліку в Центрі, у тому числі тимчасово, за фіктивними чи підробленими документами, таких, що розшукуються правоохоронними органами України у зв'язку з незаконним заволодінням, або інформацію про реєстрацію яких несанкціоновано внесено до автоматизованої бази даних АІС "Автомобіль" та (або) Єдиного державного реєстру Державтоінспекції, працівники Центру оформляють в установленому порядку необхідні документи, скасовують державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку ТЗ і передають усі відповідні документи до органу досудового розслідування для подальшого проведення перевірки. Якщо виявлено факт підроблення митних документів, їх ксерокопії з необхідним поясненням надсилаються до митних органів, у зоні діяльності яких проживають особи, за якими зареєстровані відповідні транспортні засоби. Про скасування державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку ТЗ до автоматизованої бази даних АІС "Автомобіль" та Єдиного державного реєстру Державтоінспекції вноситься запис: "Скасування реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку ТЗ", а також вноситься запис про підстави такого скасування. З огляду на зазначене, позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсною перереєстрації на ім'я [PERSON] автомобіля Nissan Tiida, державний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], та визнання недійсною перереєстрацію на ім'я [PERSON] автомобіля Nissan Tiida, державний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], задоволенню не підлягають. Відносно розподілу між подружжям автомобілів Nissan Tiida, Fiat Ducato та Орel Vivaro, то згідно звіту про незалежну оцінку колісних транспортних засобів, проведеної ФОП [PERSON], станом на 06.02.2014 року вартість автомобіля Nissan Tiida, державний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску, склала 71340грн., вартість Fiat Ducato, державний номерний знак [NUMBER], 1997 року випуску, 21170грн. (т. 1, а.с. 5,6), вартість автомобіля Opel Vivaro, державний номер [NUMBER], станом на 28.02.2014 року склала 124830грн. (т. 1, а.с. 121, 122). Крім того, до матеріалів справи [PERSON] долучено копію звіту про оцінку колісного транспортного засобу, проведеної ТОВ «Аргумент-Експерт», згідно якого вартість Fiat Ducato, державний номерний знак [NUMBER], 1997 року випуску, станом на 17.09.2014 року складає 66300грн. (т. 1, а.с. 171,172); вартість автомобіля Opel Vivaro, державний номер [NUMBER], станом на 17.09.2014 року склала 106015грн. (т. 1, а.с. 178, 179). При цьому, як вбачається з поданих сторонами звітів, різниця в ціні автомобілів викликана, серед іншого, коливанням курсу долара: у звітах ФОП [PERSON], станом на 06.02.2014 року, курс долара США взято з розрахунку 7,9930грн. за долар США, станом на 28.02.20014 року- 9,9863грн. за долар, у звітах ТОВ «Аргумент-Експерт», станом на 17.09.2014 року - 13,0823грн. за долар США, тобто станом на дату проведення оцінки ТОВ «Аргумент-Експерт» курс гривні до долара збільшився майже у 2 рази. Згідно довідки-рахунку ВІА № 426515, виданою філією № 1 ПП ТФ "Полюс", станом на 10.04.2014 року продаж автомобіля Nissan Tiida, державний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску, здійснено за 74453грн. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби, таке майно або його вартість враховується при поділі. Оскільки відповідач [PERSON] не заперечує проти визнання за [PERSON] права власності на автомобіль Fiat Ducato, державний номерний знак [NUMBER], 1997 року випуску, придбаний сторонами за час шлюбу, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення первісних вимог в зазначеній частині. З урахуванням вартості автомобілів, суд вважає за можливе виділити [PERSON] автомобіль Nissan Tiida, державний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску. Таким чином, виділенню [PERSON] підлягають автомобілі Nissan Tiida, державний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску, та Fiat Ducato, державний номерний знак [NUMBER], 1997 року випуску; автомобіль Opel Vivaro залишається у власності [PERSON]. Відносно первісних позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину автомобіля Daimler-Benz 207D, державний номерний знак [NUMBER], 1988 року випуску, то, як встановлено з матеріалів справи, 24.10.2014 року вказаний автомобіль переоформлено на нового власника [PERSON] за довідкой-рахунком ВІА № 586998 (т. 1, а.с. 254). Приписами ч. 1 ст. 26 ЦПК України визначено, що у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб. Згідно ч. 1 ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Як вбачається з матеріалів справи, сторонами договору купівлі-продажу автомобіля Daimler-Benz 207D є відповідач [PERSON] та [PERSON] Частиною 1 ст. 33 ЦПК України визначено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. З огляду на викладене, суд зазначає, що позивачем до участі у справі у якості відповідача не залучено особу, що має відповідати за позовом ([PERSON].). Крім того, [PERSON] не ставить питання про визнання договору купівлі-продажу автомобіля Daimler-Benz 207D недійсним. Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З огляду на викладене, суд позбавлений можливості розглянути позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину автомобіля Daimler-Benz 207D, державний номерний знак [NUMBER], оскільки до участі у справі у якості відповідача не залучено [PERSON] та позивачем не ставиться питання про визнання договору купівлі-продажу автомобіля Daimler-Benz 207D недійсним. Відносно позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] частини витрат, понесених на ремонт та оздоблення спірного будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], у розмірі 130024,90грн. суд зазначає наступне. В обґрунтування позовних вимог про стягнення частини витрат, понесених на ремонт та оздоблення спірного будинку, [PERSON] зазначає, що у придбаному під час шлюбу будинку здійснено ремонт, на який нею витрачено чималі грошові кошти. Вважає, що і витрати на ремонт будинку, підлягають розподілу в межах цієї справи. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В обґрунтування понесених витрат [PERSON] до матеріалів справи долучено ксерокопії накладних, товарних чеків, касових чеків на купівлю будівельних матеріалів, меблів, посуду. При цьому з наданих документів не вбачається, що вони були придбані саме для ремонту та оздоблення будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], та те, що кошти сплачені саме [PERSON] З огляду на викладене, суд зазначає, що позивачем за первісним позовом в порушення приписів ч. 1 ст. 60 ЦПК України до матеріалів справи не надано належних та допустимих доказів в підтвердження розміру понесених витрат та їх відношення до спірного будинку. З урахуванням системного аналізу норм чинного законодавства та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення первісних позовних вимог в зазначеній частині. Таким чином, первісна позовної заява [PERSON] підлягає задоволенню частково, а зустрічний позов [PERSON] задоволенню в повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує у відповідності до приписів ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial