Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування своїх вимог, позивач посилався на те, що він перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я», однак позивач його було звільнено з займаної посади 10.07.2019, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Таким чином, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, оскільки вважає підстави звільнення є незаконними та безпідставними. З врахуванням зазначеного, позивач просить суд: - поновити [PERSON] на посаді керівника проектів та програм у сфері будівництва Державного підприємства "Державний будівельний центр Міністерства охорони України". - стягнути з Державного підприємства "Державний будівельний центр Міністерства охорони України" на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу виходячи заі кожний робочий до дня винесення судом рішення. - стягнути з Державного підприємства "Державний будівельний центр Міністерства охорони України" на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату за період з 25 жовтня 2018 р. по 10 липня 2019 р. у розмірі 309 095 грн. (триста дев`ять тисяч дев`яносто п`ять гривень). - стягнути з Державного підприємства "Державний будівельний центр Міністерства охорони України" на користь [PERSON] витрати пов`язані на оплату правничої допомоги АБ "ГУСІЛІНА ОЛЕНА". 03.10.2019 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено в порядку загального позовного провадження. 17.03.2020 представником Міністерства охорони здоров`я України було подано пояснення, в яких зазначено, що позивач працював у Державному підприємстві «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я» на посаді в.о. заступника директора з виробничих питань/керівника проектів та програм, що свідчить проте, що позивачем був укладений трудовий договір безпосередньо відповідачем, а не з Міністерством охорони здоров`я України, як органом управління. Також, представник вказує, що дії відповідача при звільненні позивача були законними. Вказано, що у відповідача наявна заборгованість перед працівниками по заробітній платі, однак фінансування з державного бюджету, немає. З огляду па викладене, Міністерство охорони здоров`я України, як головний орган у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування га реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є лише органом управління Державного підприємства «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я». Разом з тим, відповідач здійснюючи трудові взаємовідносини з позивачем, діяв на підставі, в межах повноважень і у спосіб, передбачений Конституцією та Законами України, а тому представник вважає, що позовні вимоги безпідставними та необгрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню. 03.03.2021 ухвалою суду клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Густіліної О.С. про витребування доказів у справі №757/52718/19-ц, було задоволено. 13.05.2021 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи, повідомлявся належним чином. Разом з цим, позивачем подано заяву до суду в якій зазначено,про розгляд справи за відсутності позивача проти заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Окрім цього, до суду від відповідача не було подано жодних документів на спростування доводів позивача. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи, повідомлявся належним чином. Разом з цим, представником подано заяву до суду, про розгляд справи за його відсутності, проти заочного рішення не заперечував. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, про що зазначено у позовній заяві. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Дослідивши письмові докази по справі, суд з тверджень позивача встановив, що на підставі наказу від 24.10.2018 р. №10-К [PERSON] було на прийнято на посаду керівника проектів та програм у сфері будівництва Державного підприємства «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я» з оплатою згідно штатного розпису. Наказом від 26.12.2018 р. № 15-к позивача було переведено на посаду виконуючого обов`язки заступника директора з виробничих питань з 27.12.2019 р. із заробітною платою відповідно до штатного розпису у розмірі 34 000 грн. 10.05.2019 р. на підставі листа Міністерства охорони здоровя України від 08.05.2019 р. 311.3- 15/1050/11979 наказом в.о. директора Державного підприємства «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я» Єлєнєва Д.І. №27-К позивач був переведений на посаду керівника проектів та програм у сфері будівництва Державного підприємства «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я» з оплатою згідно штатного розпису - 32 000 грн., а також покладено на позивача виконання обов`язків директора з виробничих питань з доплатою 50% від посадового окладу. З 20.05.2019 р., у зв`язку із втратою працездатності виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я» Єлєнєва Д.І. виконання його обов`язків на підставі наказу від 15.01.2019 р. №13/01-ОД було покладено на позивача. Так, Державне підприємство «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я» з початку діяльності позивача перебувало фактично у приміщеннях будівлі Міністерства охорони здоровя України, за його юридичною адресою: м. Київ, вул. Грушевськош, 7, але окремого приміщення, яке б визначалось як закріплене за відповідачем для здійснення своєї діяльності не було. Отже, як вказує позивач, конкретного робочого місця (кабінету, приміщень, тощо) для працівників Державного підприємства «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я» у будівлі Міністерства охорони здоровя України визначено не було. Відповідно до вимог абзацу сьомого ч. 2 розділу Державного підприємства «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я» затвердженого наказом від 17.04.2019 р. №864 в.о. Міністра охорони здоров`я України У. Супрун (розміщений на офіційних веб-сайтах Верховної Ради України та МОЗ України) відповідача зобов`язано створювати належні умови для високопродуктивної праці, забезпечувати додержання законодавства про працю, правил та норм охорони праці, техніки безпеки, соціального страхування. За таких умов та задля розміщення персоналу та створення належних умов, відповідачем був укладений договір оренди приміщення від 30 травня 2019 р., за адресою: м. Київ, вул. Тургенівська, 38, оф. 504. Наказом в.о. заступника директора з виробничих питань, керівника проектів та програм у сфері будівництва Іванцем А.В. від 30.05.2019 р. № 23 для працівників Державного підприємства «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я» робочим місцем було визначено, м. Київ, вул. Тургенівська, 38, оф. 504. Слід зазначити, що Державне підприємство «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я» працювало відповідно до завдань покладених на нього МОЗ України. Однак, 30.05.2019 р. працівники Державного підприємства «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я» з неофіційних джерел дізнались, що в.о. директор Державного підприємства «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я» Єлєнєв Д.І., який у цей день знаходився на лікарняному, 30 травня 2019 був звільнений з посади в.о. директора Державного підприємства «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я». 05.06.2019 р в.о. заступника з виробничих питань звернувся до МОЗ України листом ДП ДБЦ. №199, яким було повідомлено фактична адреса робочих місць працівників та прохання надати наказ про призначення нового керівника державного підприємства та організувати зустріч із ним. Також, позивач звертає увагу, що Державне підприємство «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я» відповідно до вимог статуту, мало свою печатку, нова її форма була введена в дію наказом в.о. директора ДП «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я» від 19.04.2019 р. Після, призначення нового керівника ДП «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я» зазначена печатка весь час знаходилась у приміщенні відповідача, за адресою: м. Київ, вул. Тургенівська, 38, оф. 504 та будь-яка особа не заявляла про її вилучення, скасування тощо. У червні 2019 р. на домашню адресу позивачу надійшов лист із наказом в.о. директора ДП «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я» Калініченко Тетяна Германівна від 10.07.2019 р. №ДП-13-К про звільнення позивача з 11.07.2019 р. з посади в.о. заступника директора з виробничих питань/керівника проектів та програм за грубе порушення трудової дисципліни, а саме за прогули без поважних причин. Позивач вказує, що йому будь-які посадові особи Міністерства охорони здоров`я України або нове керівництва ДП «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я» не пропонували надати пояснення щодо поважності відсутності його на роботі, крім того, як вже було зазначено у будівлі Міністерства охорони здоров`я України не було встановлено конкретного такого робочого місця не тільки позивача, а й ДП «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я». Також позивачу не надавались для ознайомлення будь-які акти на підтвердження його відсутності на робочому місці. Окрім цього, жодних письмових повідомлень про виплату всіх сум, що належать позивачу від ДП «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я» не було та проведення розрахунку (виплати заробітної плати) за період з 25.10.2018 р. по 10.07.2019 р. ДП «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я» здійснено не було. Відповідно до штатного розпису, введеного в дію 03.10.2016 р. та погодженого заступником Міністра охорони здоров`я України Ковтонюком П., посадовий оклад керівника проектів та програм у сфері будівництва становить 32 000 на місяць, посадовий оклад заступника директора з виробничих питань (виконання обов`язків за цією посадою були покладені на позивача 10.05.2019 р.) становить 34 000, а отже 50 % становить 17000,00 грн. Позивач пропрацював: на посаді керівника проектів та у сфері будівництва програм з 25.10.2018 р. до 26.12.2018 р. (два місяця та 1 день, отже: 2 місяця х32 000 грн = 64 000 грн. та + 32000 грн : 20 робочих дня грудня = 1600 грн./один роб. день, отже 64000 +1600 =65 600 грн.) на посаді виконуючого обов`язки заступника директора з виробничих питань з 27.12.2018 р. до 09.05.2019 р., 4 повних місяця (34000 грн. х 4 міс.= 136 000 грн.) та 2 робочих дні грудня (34000 грн. : 20 роб. днів=170О грн./роб. день х 2 дня грудня =3 400 грн. ) + 5 роб. днів травня (34000 грн : 21 роб. день = 1600 грн/день х 5 = 8 095 грн.) =136000+3400+8095=147495 грн. на посаді керівника проектів та у сфері будівництва програм з 10.05.2019р. до 10.07.2019 р. (32 000 грн. х 2 міс.= 64 000 грн.) Отже, заробітна плата за посадовим окладом за відпрацьований час становить з 25.10.2019 р. по 10 липня 2019 р. в сумі 277 095,00 грн.(65600 +147495+64 000=277095 грн.). Також, позивач виконував обов`язки заступника директора з виробничих питань два повних місяця, а отже 17000 (50 % посадового окладу директора з виробничих питань)х2=32 000 грн. Отже, сума невиплаченої заробітної плати позивачу становить 277 095 грн.+ 32000 грн =309 095 грн. З врахуванням зазначеного, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та прсоиь суд задовольнити свої вимоги. Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Пунктом 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, однією з підстав для припинення трудового договору, укладеного на невизначений чи визначений строк, передбачено прогул без поважних причин. Прогулом вважається, зокрема, відсутність на роботі понад 3 годин протягом робочого дня (сумарно за день). Основною обставиною, яка враховується роботодавцем при застосуванні звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП є наявність чи відсутність поважних причин відсутності на робочому місці працівника. Згідно з ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. Звільнення за прогул без поважних причин є одним із заходів стягнення за порушення трудової дисципліни. Порядок застосування дисциплінарних стягнень власником або вповноваженим ним органом визначено ст. 149 КЗпП України. Пунктом 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України однією з підстав для припинення трудового договору, укладеного на невизначений чи визначений строк, передбачено прогул без поважних причин. Як роз`яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів № 9 від 6 листопада 1992 року, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Частиною першою статті 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (статті 149 КЗпП України). В статті 149 КЗпП України зазначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року з наступними змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установленому законом порядку) про його тимчасову непрацездатність. Так, суд дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що при звільненні позивача на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, відповідачем не було надано на підтвердження, що позивачем було вчинено грубе порушення трудової дисципліни, оскільки не надано суду актів, які б фіксували вісутність останнього на роботі більше трьох годин, не взято пояснень позивача. Таким чином, зазначене свідчить про доведеність обставин на, які посилається позивач. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі N 6-33цс14 зроблено висновок, що "звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом". У відповідності до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Разом з цим, прохальна вимога позвича щодо стягнення з Державного підприємства "Державний будівельний центр Міністерства охорони України" на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу, виходячи за кожний робочий до дня винесення судом рішення, не підлягає на момент винесення рішення задоволенню, оскільки останнім не надано належного попереднього розрахунку та доказів, з яких би суд міг би визначити суму,яку потрібно стягнути з відповідача. Щодо невиплаченої заробітної плати варто зазначити, що статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 вказаного Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно зі ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та № 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто при вирішенні спорів про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно установити: наявність заборгованості; відсутність спору щодо його розміру; вину підприємства; дотримання позивачем трьохмісячного строку звернення до суду. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходився з відповідачем в трудових відносинах до 1.017.2019 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав усі належні йому платежі, тому майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Згідно із ч.1ст.117КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, за положеннями ст.117КЗпП України, обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Згідно зі ст.4КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Норми ч. 1 ст.9ЦК України кореспондуються з нормами КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Ст. 617ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що підлягає стягненню невиплачена заробітна плата, за період з 25 жовтня 2018 р. по 10 липня 2019 р. у розмірі 309 095,00 грн., у відповідності до розрахунку позивача, а іншого не вдається встановити, оскільки відповідачем не спростовано розрахунок позивача. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не мо же ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку про неправомірність звільнення позивача на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з чим він підлягає поновленню на роботі на зазначеній посаді. У зв`язку із встановленням неправомірності звільнення позивача з посади та його поновлення на роботі, підлягає стягненню невиплачена заробітна плата у розмірі 309 095,00 грн. Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд прийшов до висновку, що воно не підлягає вирішенню, оскільки позивачем уточнення позовних вимог не подавалось, а тому суд без попередніх розрахунків та належних доказів не може вийти за межі позовних вимог. Відтак, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи належить витрати на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05.07.2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано до суду: копію ордеру, та квитанцію на суму 1800,00 грн. Відтак, суд прийшов до висновку, що оскільки позивачем підтверджено лише понесення витрат в сумі 1 800,00 грн., то підлягає стягненню з відповідача лише сума, яка підтверджується належним доказом, а саме платіжним дорученням №13805. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стгянненню з відповідача судовий збір в розмірі 3 859 грн. 35 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial