Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ «ВІТ» про визнання незаконним наказу № 148- кл від 16.12.2013р. про звільнення її з роботи 18.12.13р. за п.1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату, поновлення на роботі на посаді інженера-програміста 3 категорії ОВМТ. В позові зазначено, що з 01.07.1986 р. до 18.12.2013 р. вона працювала у Публічному акціонерному товаристві «Український науково-дослідний проектно-конструкторський і технологічний інститут трансформаторобудування» ( ПАТ «ВІТ») на посаді інженера-програміста ОВМТ. 18.12.2013 р. у відповідності до наказу № 148-кл від 16.12.2013 р. її було звільнений з займаної посади за п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України у зв`язку з скороченням штату працівників, з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку та допомоги в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати згідно ЗУ " Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Вважає, що вказане звільнення відбулось з грубим порушенням норм трудового законодавства, оскільки профспілка ПАТ «ВІТ» не давала згоди на її звільнення. 26.11.2013р. листом № 10-42/414 роботодавець звернувся до профкому підприємства для отримання згоди на звільнення працівників в тому числі і її. Згідно рішення профкому (протокол № 48-2 від 28.11.2013 р.) у наданні згоди на її звільнення було відмовлено з підстав порушення роботодавцем норм Колективного договору діючого на ПАТ «ВІТ» та всеукраїнської Галузевої угоди . Число робітників, звільнених за п.1 ст. 40 КЗоТ України в 2013р. склало 20 осіб чи 4% від чисельності протягом календарного року. Оскільки таке звільнення носить масовий характер, то роботодавець повинен був узгодити необхідність такого вивільнення з центральним комітетом профспілки робітників енергетики та припинити приймати на роботу осіб зі сторони, провести перерозподіл робочих місць. Вказана відмова профкому оскаржена роботодавцем не була, а отже є чинною та такою, що за таких умов унеможливлює звільнення працівника. 10 жовтня 2013 р. їй було вручено повідомлення про звільнення, в якому серед іншого було зазначено про відсутність вакансій на підприємстві, а отже жодної іншої роботи запропоновано не було. Втім, в листопаді 2013 року на підприємство було працевлаштовані два робітника, що свідчить про наявність вакансій на підприємстві. В порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України роботодавець не запропонував їй ніякої іншої роботи, хоча на підприємстві проводилося як звільнення працівників так і прийняття на роботу. Крім того пояснила, що незаконним звільненням з роботи, відповідач порушив її право на працю, вона опинилася у вкрай важкому матеріальному стані. Вказане вимагало від неє додаткових зусиль для організації свого життя, що спричинило йому моральні страждання, оскільки вона є постраждалою від Чорнобильської катастрофи. Просить визнати наказ генерального директора ПАТ "ВІТ" № 148-кл від 16.12.2013р. про її звільнення з роботи з 18.12.13р. за п.1 ст. 40 КЗпП України незаконним та поновити на роботі у ПАТ "ВІТ" на посаді інженера-програміста 3 категорії ОВМТ.. Просить також стягнути з ПАТ "ВІТ" на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.12.2013р., виходячи із середньоденної заробітної плати 115,70 грн. , без відрахування отриманої вихідної допомоги при звільнені, в загальній сумі 16429, 40 грн. та моральну шкоду, завдану незаконним звільненням, в розмірі 10000 грн. Судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги. Представник відповідача заперечував проти позову, суду пояснив, що [PERSON] дійсно працювала у них на підприємстві інженером-програмістом 3 категорії з 01.07.1996р. . 18.12.2013 р. звільнена з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату працівників. Необхідність скорочення викликана важким фінансово-економічним становищем підприємства, через падіння попиту на продукцію і важку економічну кризу. Питання про скорочення чисельності та штату працівників підприємства було заявлено керівництвом на нараді, за участю голови профкому, зібраному з питання стабілізації фінансово-господарської діяльності підприємства за результатами, якого було прийнято рішення зазначене в Протоколі наради № 1 від 18.07.2013 р. Тобто профспілці підприємства було повідомлено про майбутнє звільнення робітників за скороченням більш ніж за п'ять місяців. Наказом № 117-о від 30.09.2013р. про організацію структурних змін було ліквідовано ОВМТ, в якому працювала позивач, з внесенням змін до штатного розкладу та наказом № 118-о від 30.09.2013 р. з зазначенням посад, професій, а також працівників, які підлягають скороченню. Згідно ст.49-2 КЗпП України адміністрація письмовим повідомленням від 10.10.13р. попередила позивача про подальше звільнення, а також про відсутність вільних посад на підприємстві для працевлаштування. У відповідності з п. 2.6.1. розділу 2 Колективного договору ПАТ "ВІТ" на 2012- 2013 р. про узгодження необхідності масового скорочення працівників з Центральним Комітетом профспілки працівників енергетики та електротехнічної промисловості, адміністрація листом N929-150/8 від 30.10.2013 р. направила обгрунтоване звернення з проханням дати згоду на масове скорочення працівників підприємства, однак відповіді не було отримано. Відповідно до ст.43 КЗпП України відповідач надав в профком письмове звернення №10-42/414 від 26.11.2013р. з проханням надання згоди на розірвання трудового договору з робітниками, в тому числі і з позивачем. Профком відмовив їм у наданні згоди на звільнення позивача, посилаючись в протоколі № 48-2 від 28.11.2013 р. на порушення процедури узгодження при масовому звільнені робітників. Вважає, що профком безпідставно відмовив їм у наданні згоди за звільнення позивача, оскільки у відповідності з п. 1.1. Галузевої угоди, угода укладена між Міністерством промислової політики України іншими міністерствами, відомствами, об'єднаннями та профспілками. Позивачем не надано доказів того, що серед сторони роботодавців, перелічених у п. 1.1. Галузевої угоди, є ПАТ «ВІТ». Якщо у рішенні немає обгрунтування відмови у наданні згоди на звільнення, роботодавцю надається право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації. При звільнені позивача на підприємстві були відсутні вакантні посади та адміністрація не мала змоги надати йому роботу для працевлаштування. 17.10.2013 р. на посаду інженера була прийнята [PERSON] та 22.10.2013 р. на посаду менеджера з зовнішньоекономічної діяльності був прийнятий [PERSON] Виходячи з вимог статті 492 КЗпП, роботодавець повинен пропонувати всі наявні підходящі за кваліфікацією вакансії. [PERSON] має вищу освіту за спеціальністю міжнародних економічних відносин, економіста-міжнародника з обов'язками згідно Посадовий інструкції від пов'язаних з митним декларуванням, оформленням митних документів, робота із зовнішньоекономічними договорами та інше. [PERSON] має декілька вищих освіт за спеціальностями електротехнічні системі, кваліфікацією інженера-дослідника, бакалавра електротехніки та здобув освіту у Франції за спеціальністю наука та технології в області відновлюваних джерел енергії, крім того однією з вимог до робітника на посаді менеджера з зовнішньоекономічної діяльності є знання іноземної мови в необхідному для виконання роботи обсязі. [PERSON] має два сертифікати міжнародного зразка які свідчать про знання англійської та французької мов. Позивач за своєю кваліфікацією не відповідає жодному з вказаних вимог, тому робота на вищевказаних посадах їй запропонована не була. Вважає, що звільнення позивача відбулося відповідно до вимог трудового законодавства, а тому відсутні підстави для визнання незаконним наказу про її звільнення та поновлення на роботі. Крім того, вважає, що позивач не навів жодних доказів спричинення йому моральних страждань, погіршення стану здоров'я, порушення звичайних життєвих зв'язків, не обґрунтовує розмір відшкодування Просить в позові відмовити. Представник 3-ї особи, голова первинної профспілкової організації відповідача підтримав позовні вимоги позивача, суду пояснив, що оскільки вивільнення робітників перевищувало 4 % та носило масовий характер, то необхідність звільнення необхідно узгоджувати з центральним комітетом профспілки робітників енергетики та електротехнічної промисловості, що зазначено в п.2.6 Колективного договору. Адміністрація таке масове звільнення не узгодила, у зв`язку з чим вони відмовили їм у наданні згоди на звільнення позивача, згідно протоколу № 48-2 від 28.11.13р. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, оцінивши всі надані докази у сукупності, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 40 п.1 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у разі змін в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників. Судом встановлено, що з 01.07.1996 р. до 18.12.2013 р. позивач працювала у ПАТ «ВІТ» інженером-програмістом 3 категорії ОВМТ. 18.12.2013 р. наказом № 148-кл від 16.12.2013 р. її було звільнений з займаної посади за п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України у зв`язку з скороченням штату працівників, з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку в сумі 2163,51 грн. , відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України та допомоги в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати в сумі 6474,27 грн. , відповідно до вимог ЗУ " Про статус і соціальні гарантії громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього І Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Позивач є членом профспілки ПАТ «ВІТ». 26.11.13р. листом 10-42/414 роботодавець звернувся до профкому підприємства для отримання згоди на звільнення працівників, в тому числі і позивачки.. Згідно рішення профкому (протокол № 48-2 І від 28.11.2013 р.) у наданні згоди на її звільнення було відмовлено з підстав порушення роботодавцем норм Колективного договору діючого на ПАТ «ВІТ» та всеукраїнської Галузевої угоди . Число робітників, звільнених за п.1 ст. 40 КЗоТ України в 2013р. вже склало 20 осіб чи 4% від чисельності протягом календарного року. Оскільки подальше звільнення носить масовий характер, то роботодавець повинен був узгодити необхідність такого вивільнення з центральним комітетом профспілки робітників енергетики та електротехнічної промисловості, припинити приймати на роботу осіб зі сторони, провести перерозподіл робочих місць. Доводи представника відповідача про те, що профспілковий комітет безпідставно відмовив їм у наданні згоди на звільнення позивача, суд вважає безпідставними, оскільки в протоколі № 48-2 від 28.11.13р. зазначені підстави відмови надання згоди на звільнення працівника. Крім того, відповідно до п.2.6 Колективного договору адміністрація повинна узгодити необхідність масового звільнення робітників з центральним комітетом профспілки робітників енергетики та електротехнічної промисловості. З пояснень представника відповідача вбачається, що вказане питання ними не було узгоджено. Вказана відмова профкому оскаржена роботодавцем не була, а отже є чинною та такою, що за таких умов унеможливлює звільнення працівника. Згідно зі ст.49-2 КЗпП України одночасно з попередженнями про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. У жовтні 2013 року до ПАТ «ВІТ» було прийнято два працівника на посаду інженера та на посаду менеджера. Жодна з вказаних робіт запропонована позивачу не була. Позивач також займала посаду інженера-програміста, однак питання щодо пропонування їй зазначених посад не вирішувалося. Крім того, з наданих до суду копій наказів про прийом та звільнення працівників, вбачається, що з підприємства в зазначений період часу звільнялися робітники за власним бажання та переймалися робітники на роботу за трудовими договорами, мали місце переводи на іншу роботу /накази 137-кл від 11.11.13р., 139-кл від 18.11.13р., 140- кл від 20.11.13р. 141- кл від 25.11.13р. 144-кл від 3.12.13р. 146- кл від 10.12.13р. 147- кл від 11.12.13р./. Втім, позивачу ніяка робота в цей час не пропонувалася, що є порушенням вимог ст.. 49-2 КЗпП України. Таким чином, суд вважає, що при звільненні позивачки відповідачем були порушені вимоги трудового законодавства та вона підлягає поновленню на роботі. Згідно зі ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.12.13р. за 7 місяців, виходячи із середньомісячної заробітної плати 2024,69 грн., з відрахуванням виплаченої при звільнені вихідної допомоги в сумі 2163, 51 грн. та допомоги в сумі 6474,27 грн, в загальній сумі 5535 грн. / 4049,37 : 2= 2024,69 грн. х 7 міс. = 14172,83 грн. - 2163,51 грн.-6474,27 грн. = 5535 грн./. Вказана сума підлягає виплаті на підприємстві з відрахуванням податку та інших обов`язкових платежів. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд вважає, що незаконним звільненням з роботи позивачу була спричинена моральна шкода, оскільки вона був позбавлена права на труд, перебувала у тяжкому матеріальному становищі, що вимагало від неї додаткових зусиль, оскільки вона ще є постраждалою від Чорнобильської катастрофи. Втім, заявлену суму в рахунок відшкодування моральної шкоди, суд вважає значно завищеною та такою що не відповідає тяжкості спри чинених моральних страждань та в цій частині вважає за необхідне позов задовольнити частково в сумі 2500 грн. Оскільки по трудових справах позивача звільнено від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідача в сумі 487 грн. 20 коп.

Outcome: partial