Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

у березні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ "Техмолпром" про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, вказуючи, що 6 грудня 2016 року вона була прийнята на роботу в порядку переведення в ТОВ «Техмолпром» за професією інженер-лаборант лабораторії з контролю виробництва № 2. 20 лютого 2017 року була звільнена за згодою сторін, проте на день звільнення залишилась заборгованість по заробітній платі з грудня 2016 року по день звільнення в розмірі 11613,01 грн. та заборгованість по компенсації за невикористану відпустку в розмірі 4005,02 грн. Вважає дії відповідача незаконними, тому просить стягти з ТОВ "Техмолпром" на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 11613,01 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4005,02 грн., нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки, витрати повязані з оплатою правової допомоги адвоката у розмірі 1235,20 грн. [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, пояснила, що заборгованість по заробітній платі їй виплачена. Просила стягти з ТОВ "Техмолпром" на її користь компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4005,02 грн., нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, витрати повязані з оплатою правової допомоги адвоката у розмірі 1235,20 грн. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що заборгованість по заробітній платі позивачу сплачена. В день звільнення 20 лютого 2017 року позивач не працювала, що підтверджується табелем обліку робочого часу і після звільнення жодного разу до підприємства про виплату заробітної плати не зверталася. Підприємство дійсно мало борг перед [PERSON], але заборгованість по заробітній платі погашало в добровільному порядку. Основна сума боргу була сплачена 23 березня, решта 10 квітня. Сума компенсації за невикористану відпустку включена до основної суми заборгованості 11613 грн.01 коп. і виплачена позивачу повністю. Послуги адвоката не підтверджені належними доказами, тому відсутні підстави для задоволення позову. Судом встановлено, що [PERSON] з 6 грудня 2016 року прийнята до ТОВ "Техмолпром" основним працівником за професією інженер-лаборант лабораторії з контролю виробництва № 2 у порядку переведення з ТОВ «Гадячсир». 20 лютого 2017 року [PERSON] звільнена з ТОВ "Техмолпром" за згодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України. Згідно розрахункових листів та довідки ТОВ "Техмолпром" заборгованість по заробітній платі [PERSON] а день звільнення складала 11613,01 грн., в тому числі компенсації за невикористану відпустку в сумі 4005,02 грн. Станом на 10 квітня 2017 року заборгованість [PERSON] погашена повністю. Суд встановив, що між сторонами існували трудові правовідносини. Заборгованість по заробітній платі позивачу виплачена в повному обсязі, тому підстав для задоволення позову в цій частині суд не вбачає. Суд також вважає, що не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] щодо зобовязання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що позивач у день звільнення не працювала, доказів про те, що вона зверталася до товариства з вимогою про виплату заробітної плати відповідно до ст. 60 ЦПК України не надано. Відповідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так, судом встановлено, що позивач у день звільнення не працювала, вимога про розрахунок була предявлена позивачем шляхом подання позову до суду, копія якого отримана відповідачем 13 квітня 2017 року. Доказів того, що позивач звертався до відповідача з вимогою про розрахунок раніше або про наявність спору про розмір належних до виплати сум, відповідно до ст. 60 ЦПК України не надано, отже відповідач повинен був провести повний розрахунок з позивачем з дня отримання вимоги про виплату таких сум. Проте повний розрахунок відбувся між сторонами 10 квітня 2017 року, тобто до отримання відповідачем позову. За наведених обставин, розглядаючи позов в межах та з урахуванням уточнених позовних вимог, суд вважає, що товариство провело розрахунок до отримання вимоги про повний розрахунок. Суд не вбачає вини власника в розумінні вимог ст. 117 КЗпП України щодо не проведення повного розрахунку з позивачем, оскільки остання в день звільнення не працювала і відповідних вимог товариству не предявляла, тому суд не вбачає достатніх правових підстав для задоволення позову в цій частині. Щодо стягнення витрат на правову допомогу адвоката, суд вважає необхідним звернути увагу, що до позову позивачем та адвокатом не додано необхідних даних та документів, що належним чином підтверджують факт надання такої правової допомоги. Частиною 1 ст. 26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено перелік документів, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, однак всупереч передбаченим вимогам до позову не додано ордеру адвоката та свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю. ВССУ у своїх рішеннях неодноразово підкреслив, що розмір витрат на правову допомогу у цивільній справі визначається домовленістю (договором) між стороною у справі та особою, яка надає правову допомогу і не повинен перевищувати граничний розмір встановлений ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Склад та розмір таких витрат є предметом доказування у справі. Доказами витрат є: договір або доручення про надання правової допомоги, акт приймання-передачі виконаних робіт та документи, які свідчать про оплату гонорару (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Таким чином квитанція про оплату послуг адвоката не може бути прийнята судом до уваги, так як не є власне документом, оскільки не містить необхідних реквізитів для прийняття її в якості доказу та не є додатком до прибуткового касового ордеру, а також на ній відсутні номер та печатка Спілки адвокатів Полтавської області. За наведених обставин суд теж не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині. Питання стягнення судового збору не порушувалось позивачем ні в позові, ні в процесі розгляду справи та в звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог, суд не вбачає підстав для стягнення судового збору.

Outcome: dismissed