Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України», правонаступником якої є акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (далі по тексті - позивач, АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України») звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1, [PERSON] ), [PERSON] (далі - відповідач-2, [PERSON] ), третя особа: Державний комітет телебачення і радіомовлення України про виселення з квартири без надання іншого житла. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.05.2002 між Національною телекомпанією України та співробітниками [PERSON] , [PERSON] укладено договір № 229-38 про користування службовим жилим приміщенням, згідно умов якого, позивач передав відповідачу у безстрокове користування квартиру [ADDRESS] , що належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на праві загальнодержавної власності на квартиру від 15.03.2002. Згідно пункту 2.1. Договору квартира надається для проживання співробітника та членів їх сім`ї. У разі припинення трудових відносин з Телекомпанією відповідачі зобов`язуються виселитися з квартири з усіма особами, які з ними проживають (пункт 2.2.8 Договору). Пунктом 5.4 Договору передбачено, що дія Договору припиняється у випадку припинення трудових відносин відповідачів з Телекомпанією. В такому випадку відповідачі зобов`язуються звільнити квартиру не пізніше ніж упродовж двох місяців з моменту припинення трудових відносин з Телекомпанією останнім з них. Згідно наказу № 320-к від 2015 [PERSON] звільнено 22.04.2005 за власним бажанням. Згідно наказу № 277-к від 28.03.2018 [PERSON] звільнено 30.03.2018 відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Листом від 09.04.2020 № 01.8/995 та № 01.8/994 позивач повідомив відповідачів про припинення дії Договору та просив негайно звільнити квартиру за актом передачі та виписати всіх членів сім`ї. Разом з тим, відповідачі в добровільному порядку відмовляються залишати квартиру, в зв`язку з чим позивач звернувся з позовом до суду про виселення. Ухвалою суду від 06.07.2020 відкрито провадження по справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання. 29.10.2020 через службу діловодства суду представником відповідачів подано відзив на позов, в якому представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що відповідачі не є особами, які самоправно зайняли житлове приміщення чи проживають без належних правових підстав, оскільки між сторонами було укладено договір на користування службовим жилим приміщенням № 229-38 від 17.05.2002, який не розірвано та не визнано недійсним. Крім того, зі змісту наказу № 217 від 16.05.2002 про надання службової квартири для проживання працівникам НТКУ [PERSON] та [PERSON] вбачається, що останній видано на підставі рішення директорату від 18.08.2001 року про надання службових квартир працівникам НТКУ та розпорядження президента НТКУ від 11.05.2002 року. Вказані рішення є чинними та не скасовані як на момент звернення, так і на момент пред`явлення цього позову. Ухвалою суду від 27.04.2021 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позові та просив суд їх задовольнити. Відповідачі та представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позовної заяви заперечували. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Суд, заслухавши представників сторін, відповідачів, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до такого висновку. Встановлено, що 17.05.2002 між Національною телекомпанією України та співробітниками [PERSON] , [PERSON] укладено договір № 229-38 про користування службовим жилим приміщенням, згідно умов якого, позивач передав відповідачу у безстрокове користування квартиру [ADDRESS] , що належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на праві загальнодержавної власності на квартиру від 15.03.2002. Згідно пункту 2.1. Договору квартира надається для проживання співробітника та членів їх сім`ї. У разі припинення трудових відносин з Телекомпанією відповідачі зобов`язуються виселитися з квартири з усіма особами, які з ними проживають (пункт 2.2.8 Договору). Пунктом 5.4 Договору передбачено, що дія Договору припиняється у випадку припинення трудових відносин відповідачів з Телекомпанією. В такому випадку відповідачі зобов`язуються звільнити квартиру не пізніше ніж упродовж двох місяців з моменту припинення трудових відносин з Телекомпанією останнім з них. Згідно наказу № 320-к від 2015 [PERSON] звільнено 22.04.2005 за власним бажанням. Згідно наказу № 277-к від 28.03.2018 [PERSON] звільнено 30.03.2018 відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Листом від 09.04.2020 № 01.8/995 та № 01.8/994 позивач повідомив відповідачів про припинення дії Договору та просив негайно звільнити квартиру за актом передачі та виписати всіх членів сім`ї. З метою встановлення статусу квартири [ADDRESS] , ПАТ «НСТУ» листом від 09.04.2020 № 01-8/999 звернулось до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації з проханням повідомити чи включена вищевказана квартири до числа службових. Листом від 16.04.2020 № 101-3102/05 Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація повідомила ПАТ «НСТУ», що у книгах обліку службових жилих приміщень значиться квартира [ADDRESS] . Позивач, звертаючись до суду з заявленим позовом, вказує на те, що відповідачі займають житло безпідставно, посилаючись на положення ст. 99,116 ЖК Української РСР, відтак підлягають виселенню. Заперечуючи проти позову, відповідач-2 зазначає, що пропрацювала на підприємстві більше 20 років (з 26.12.1997 по 28.03.2018) та її було звільнено у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників. Згідно з ч.1 ст.124 ЖК України, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (N 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №760/4766/16-ц (провадження № 61-14517св18) та від 06 лютого 2019 року у справі №753/15273/17-ц (провадження №61-48829св18). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах "Дакус проти України" ("Dakus v. Ukraine") від 14 грудня 2017 року, заява N 19957/07; "Кривіцька та Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine") від 2 березня 2011 року, заява N 30856/03; "Садов`як проти України" ("Sadovyak v. Ukraine") від 17 травня 2018 року, заява N 17365/14). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" ("Stankova v. Slovakia"), заява N 7205/02, § 60 - 63). Суд, даючи оцінку пропорційності виселення відповідачів із належного позивачу житла, враховує, що дійсно право на зайняття житла припинене, оскільки вони на час розгляду справи не перебувають у трудових відносинах із позивачем. Відповідно до ст. 99 ЖК Української РСР піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст. 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що 17.05.2002 між Національною телекомпанією України та співробітниками [PERSON] , [PERSON] укладено договір № 229-38 про користування службовим жилим приміщенням. Згідно наказу № 320-к від 2015 [PERSON] звільнено 22.04.2005 за власним бажанням. Згідно наказу № 277-к від 28.03.2018 [PERSON] звільнено 30.03.2018 відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Зважаючи на викладені обставини, суд приходить до висновку, що відповідачами квартиру було зайнято на законних підставах, тому посилання позивача на ст. 99,116 ЖК Української РСР є безпідставними. Судом при вирішенні спору враховано те, що відповідач-2 добросовісно пропрацювала в телерадіокомпанії більше 20 років, квартира де проживають відповідачі є їхнім єдиним житлом, вони є добросовісними наймачами. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що виселення відповідачів із житла, не буде відповідати критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи. Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову не підлягають задоволенню. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved