Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

В грудні 2014 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися в суд з позовом до до виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання незаконним та протиправним рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради. Позовні вимоги мотивовано тим, що 19.12.1997 року між ВАТ "Вінницьке управління механізації і автотранспорту" та [PERSON], батьком позивача, було укладено договір-зобов'язання, згідно якого останній набув право на отримання двохкімнатної квартири №78 в другому під'їзді 108-квартирного житлового будинку по вул. Островського в м. Вінниці. Згодом на їх сім'ю з трьох осіб було видано ордер, однак на даний час він не зберігся. В січні 2002 року між [PERSON] та МКП "ЖЕК-21" було укладено договір найму житла, а саме квартири №78 б буд. 31 по вул. Островського в м. Вінниці, в будинку державного житлового фонду у безстрокове користування. В 2005 року позивач [PERSON] одружився та за згодою його батька [PERSON] та матері [PERSON] дружина [PERSON] вселилася на постійне місце проживання. В серпні 2006 року у них народилась донька [PERSON], яка також постійно проживає в даному помешканні. 11.08.2007 року помер батько позивача - [PERSON] Позивачі зазначають, що вони з 1997 року постійно проживають в наданій [PERSON] квартирі. Намірів на виселення їх з житла, відповідачем не вчинялось. 07.05.2014 року позивачами до Вінницького міського суду Вінницької області було подано заяву про встановлення факту постійного проживання та в судовому засідання представником ВК ВМР було подано документ про те, що власником їх квартири є ВАТ "Вінницьке управління механізації і автотранспорту", на підстві рішення ВК ВМР № 1611 від 26.12.1998 року. Дане рішення позивачі вважають незаконним та протиправним, оскільки під час його прийняття було порушено діюче законодавство, а саме Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні", тому позивачі звернулися до суду з даним позовом та просять визнати незаконним та протиправним п.1 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №1611 від 26.12.1998 року "Про визнання співвласником сумісної часткової власності ВАТ "Вінницьке управління механізації і автотранспорту в 108-квартирному житловому будинку №31 по вул. Островського та чаткові зміни в рішеннях виконкому від 25.06.1998 року №855, від 30.04.1998р. №541" в частині визнання співвласників сумісної часткової віласності ВАТ "Вінницьке управління механізації і автотранспорту" в 108-квартирному житловому будинку №31 по вул. Островського, а саме квартири №78. Ухвалою суду від 12.03.2015 року було залучено до участі в справі в якості співвідповідача Відкрите акціонерне товариство "Вінницьке управління механізації і автотранспорту". В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судове засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] не з'явилися, надавши заяву з проханням проводити судові засідання у їх відсутність. Позов підтримують та просять задоволити. В судовому засіданні представник відповідача ВК ВМР - [PERSON] позов не визнав, пояснивши, що порушень виконавчого комітету Вінницької міської ради при прийнятті рішення №1611 не має. Просив відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні представник відповідача ВАТ "Вінницьке управління механізації і автотранспорту" - [PERSON] позов не визнала, надала суду заперечення та пояснила, що ВАТ "ВУМІА" набуло право власності на квартиру [ADDRESS], на підставі Рішення ВК ВМР від 23.06.1998р. № 255 зі змінами, внесеними згідно з рішенням ВК ВМР від 26.12.1998р. №1611, як учасник дольового будівництва даного будинку. Зазначені рішення прийнятті виконавчим комітетом ВМР в межах компетенції, покладеного на нього Конституцією України та Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні". Таким чином, дій позивачів спрямовані на незаконне позбавлення ВАТ "ВУМІА" права власності на майно. Також зазначила, що на момент пред'явлення до них позову позивачами пропущений строк позовної давності, тому просить застосувати позовну давність і в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення позивача [PERSON]В, його представника [PERSON], представника відповідача ВК ВМР - [PERSON], представника відповідача ВАТ "Вінницьке управління механізації і автотранспорту" - [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. З рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 855 від 25.06.1998 року "Про заселення 72 квартир ІІ пускового комплексу в 108 квартирному житловому будинку №31 по вул. Островського" вбачається, що ВАТ Вінницьке управління механізації і автотранспорту визнано співвласником 108-квартирного житлового будинку №31 по вул. Островського (30-32). Відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1611 від 26.12.1998 року "Про визнання співвласником сумісної часткової власності ВАТ Вінницького управління механізації і автотранспорту в 108-квартирному житловому будинку №31 по вул. Островського та часткові зміни в рішення виконкому від 25.06.1998 року № 855, від 30.04.1998р. № 541", судом встановлено, що ВАТ Вінницьке управління механізації і автотранспорту було визнано співвласником сумісної часткової власності в 108-квартирному житловому будинку №31 по вул. Островського, а саме: квартир № 76 і №78. Рішення підписане міським головою [PERSON] (а.с. 33-34). Згідно свідоцтва про одруження серії 1-АМ № 081730, виданого Вербівською сільською радою Літинського району Вінницької області 24.08.2003 року, судом встановлено, що 24.08.2003 року між позивачами [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у Вербівській сільській раді Літинського району Вінницької області, про що зроблено актовий запис № 10. Після одруження [PERSON] прийняла прізвище чоловіка - [PERSON] (а.с. 9). Також судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-АМ № 041890, виданого 08.08.2006 \~року відділом РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області (а.с. 10). Судом встановлено, що 19.12.1997 року між ВАТ "Вінницьке управління механізації і автотранспорту" та працівником даного підприємства [PERSON] був укладений договір-зобов'язання, відповідно до умов якого підприємство виділило [PERSON] 2-х кімнатну квартиру № 78 в другому під'їзді 108 кв. житлового будинку по вул. Островського (а.с. 14). 22.01.2002 року між МПП "ЖЕК-21" та [PERSON] було укладено договір найму житла в будинках державного житлового фонду, згідно умов якого наймодавець надав наймачу і членам його сім'ї [PERSON] та [PERSON] у безстрокове користування квартиру [ADDRESS] (а.с. 15-18). З особового рахунку №216903-7, виданого МКП "ЖЕК №5" вбачається, що квартиронаймачем № 78 в будинку № 31 по вул. Островського в м. Вінниці є [PERSON] Також в даній квариті проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 19). \~\~\~\~\~\~\~\~\~Згідно записів у трудовій книжці [PERSON] вбачається, що він працював з 20.07.1979 року машиністом автокрана в Управлінні механізації і автотранспорту (а.с. 11-12), яке в 1994 році було переіменоване в Орендне підприємство Управління механізації і автотранспорту, а в 1997 році на ВАТ Вінницьке управління механізації і автотранспорту. 10.08.2007 року [PERSON] із списків працівників управління виключений, в зв'язку зі смертю. Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-АМ № 081989, виданого 15.08.2007 року відділом РАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області, [PERSON] помер 11.08.2007 року (а.с. 13). Як вбачається з відміток в паспортах позивачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON], вони не зареєстровані за адресою: [INFO] (а.с. 6, 7, 8). Судом встановлено, що з 01.08.2008 року по теперішній час будинок за адресою: вул. Островського, 31, у якому знаходиться квартира № 78 знаходиться на балансі Міського комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна контора №5", що підтверджується листом Департаменту житлового господарства від 12.07.2013 року (а.с. 29). Відповідно до\~ ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом про визнання незаконним та протиправним рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради поза межами загальних строків позовної давності, враховуючи, що початок перебігу строку позовної давності починається у позивачів з моменту прийняття рішення ВК ВМР від 23.06.1998р. № 255 зі змінами внесеними згідно з рішенням ВК ВМР від 26.12.1998р. № 1611, але з позовом до суду позивач звернувся лише 03.12.2014 року. Суд не приймає до уваги твердження позивачів про те, що вони дізналися про вищевказані рішення лише 21.05.2014 року в судовому засіданні під час розгляду їх заяви про встановлення факту постійного проживання, оскільки вони не підтвердженні жодними письмовими доказами. Крім того, відповідно до п.п. 2,3 ст. 4 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах народовладдя та гласності. Тобто, усі рішення, що приймаються Вінницькою міською радою та її органами, зокрема виконавчим комітетом є публічними, гласними та доводяться до відома необмеженого кола осіб, зокрема, шляхом їх публікації у засобах масової інформації. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Матеріали справи не містять обставин, які б свідчили про зупинення, перерив або про наявність підстав для поновлення строку позовної давності, клопотань\~ щодо поновлення строку звернення до суду позивачами не заявлялось. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування, відповідно до Конституції України, визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні". Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону, як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Згідно ч. 8 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції та повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Частиною 1 ст. 11 вищевказаного Закону визначено, що виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Відповідно до ст. 30 Закону України "Про місцеве самоврядування" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать повноваження щодо управління об'єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв'язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню. Згідно п.1, п. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Частиною 4 ст. 29 вищевказаного Закону визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо порядку та умов відчуження комунального майна, проектів місцевих програм приватизації та переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; організація виконання цих програм; підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо визначення сфер господарської діяльності та переліку об'єктів, які можуть надаватися у концесію, подання раді письмових звітів про хід та результати відчуження комунального майна. Статтею 144 Конституції України визначено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. З огляду на офіційне тлумачення положень частини 2 ст.19, ст.144 Конституції України, ст.25, ч.14 ст.46, ч.1, 10, ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" Конституційний суд України у своєму рішенні по справі №7-рп від 16 квітня 2009 року за конституційним поданням Харківської міської ради зазначив, що закріплені у статті 144 Конституції України і статті 59 Закону норми про акти органів місцевого самоврядування, крім юридичної форми реалізації завдань і функцій, визначають порядок прийняття і перевірки рішень органів місцевого самоврядування. В Законі встановлено, що ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України та законами України до їх відання, і що рішення відповідної ради може бути внесене на повторний розгляд, однак цієї ж ради (стаття 25, частина четверта статті 59). Виходячи з вище наведеного, суд приходить до висновку, що виконавчий комітет Вінницької міської ради приймаючи рішення №1611 діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України "Про місцеве самоврядування". Також, суд звертає увагу на те, що позивачами не наведено жодного факту, обставин чи доказу щодо неправомірності дій відповідачів, а також не зазначено жодної іншої норми закону, крім ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування", яка б підтверджувала неправомірність чи протиправність дій відповідачів. Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України). Як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS], право власності на дану квартиру зареєстровано за ВАТ "Вінницьке управління механізації і автотранспорту", на підставі свідоцтва про право власності № 471 від 02.02.1999р., виданого на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 26.12.1998р. №1611. Державна реєстрація права власності проведена КП "ВООБТІ" 16.02.1999 року (а.с. 71). Суд не приймає до уваги твердження позивачів про те, що оскаржуване рішення є безпідставним, незаконним та протиправним, оскільки при прийнятті спірного рішення відповідач знав, або міг знати про те, що квартира позивачів була на законних підставах передана у користування сім'ї батька позивача. Згідно ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Суд не приймає до уваги твердження позивачів про те, що ордер знаходить в ЖЕКу, оскільки згідно листа МКП "ЖЕК №5" від 26.06.2013 року ордер на підприємстві відсутній, в зв'язку з тим, що він при прийнятті буд. №78 по вул. Островського переданий не був (а.с. 28). Суд критично ставиться до наданих позивачами письмових доказів: акту про встановлення, пломбування, прийняття в експлуатацію і взяття на облік водолічильних установок (а.с. 22), додаткової угоди до договору про надання населенню послуг з теплопостачання від 28.11.2005 року (а.с. 23), угоди про порядок розрахунків та ведення обліку спожитої гарячої води від 14.12.2012 року (а.с. 24), актів № 10987, № 2927 пломбування, реєстрації поквартирних приладів обліку (а.с. 25, 26) та договору про надання житлово-комунальних послуг від 12.11.2009 року (а.с. 27), оскільки вони не є доказами того, що померлому [PERSON] видавався ордер на спірну квартиру. Дані документи лише підтверджують факт проживання в спірній квартирі. Оскільки позивача доказу одержання ордеру на вселення в квартиру не надано, то суд має сумніви щодо його видачі та наявності у позивачів правових підстав для укладення з МКП "ЖЕК-21" договору найму житла та чим у свою чергу порушуються житлові права позивача, які, підлягають судовому захисту. Крім того, відповідно до ст.ст. 810, 811 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається в письмовій формі. З аналізу документів наявних в матеріалах справи, суд вбачає, що на час укладення договору найму житла в будинках державного житлового фонду від 22.01.2002 року право власності на квартиру [ADDRESS] було набуте і оформлене, відповідно до законодавства, за ВА "ВУМІА", тому орендодавцем за договором міг бути лише останній. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, об'єктом захисту є порушене право чи інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного захисту. Однак, судом не встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивачів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до виконавчого комітету Вінницької міської ради, ВАТ "Вінницьке управління механізації і автотранспорту" про визнання незаконним та протиправним рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed