Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача, посилаючись на той факт, що 25 липня 2007 року між Акціонерним банком «Енергобанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ЕНЕРГОБАНК» (далі «Банк») та Відкритим акціонерним товариством «Бердичівський мясокомбінат», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Бердичівський м'ясокомбінат» (далі - «Позичальник»), було укладено договір на відкриття кредитної лінії №129 (далі - Кредитний договір), згідно якої останньому відкрито відновлювальну відкличну кредитну лінію в сумі 2 500 000 гривень на строк до 24 липня 2010 року включно, для ведення поточної господарської діяльності. З метою забезпечення виконання зобовязання за вищевказаним Кредитним договором щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат, 23 грудня 2010 року між Банком та [PERSON] укладено договір поруки, згідно якого поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед Банком. Умови договору відповідач не виконував належним чином, щомісячно кредит не погашав, сплату відсотків не проводив, заборгованість станом на 14 серпня 2015 року становить 2413249 гривень 31 копійка. В ході судового розгляду справи представник позивача уточнив позовні вимоги та просив стягнути з [PERSON] на користь Банку заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії №129 від 25 липня 2007 року, яка становить 2 395 455 гривень 07 копійок, що складається з: 1 826 686, 71 гривень - заборгованість за основним боргом та 568 768, 36 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом (а.с.15 том 2). 01 лютого 2016 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом та просив визнати договір поруки від 23 грудня 2010 року укладений між ним та Банком припиненим, оскільки вимогу до поручителя про виконання ним солідарно з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням. Банк звернувся до суду 31 серпня 2015 року, а тому строк звернення до суду збіг 24 липня 2015 року. Представник позивача позов підтримав з підстав зазначених в ньому, а в зустрічному позові просив відмовити, оскільки Банк звернувся з даним позовом в строк протягом шести місяців. В подальшому подав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.44-46 том 2). Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні. Зустрічний позов просила задовольнити та визнати договір поруки припиненим. Представник третьої особи за зустрічним позовом ПАТ «Бердичівський мясокомбінат» в судове засідання не зявився. У відповідності до ч.5 ст.74 ЦПК України належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи за місцезнаходженням. Відповідно до ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, заслухавши сторін та їхніх представників, дослідивши письмові матеріали справи, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні заяви, оцінивши докази в їх сукупності, приймаючи рішення виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Матеріалами справи підтверджується, що 25 липня 2007 року між Акціонерним банком «Енергобанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ЕНЕРГОБАНК» (далі «Банк») та Відкритим акціонерним товариством «Бердичівський мясокомбінат», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Бердичівський м'ясокомбінат» (далі - «Позичальник»), було укладено договір на відкриття кредитної лінії №129 (далі - Кредитний договір), згідно якої останньому відкрито відновлювальну відкличну кредитну лінію в сумі 2 500 000 гривень на строк до 24 липня 2010 року включно, для ведення поточної господарської діяльності (а.с.10-11 том 1). В період з 01.07.2008 року по 09.12.2014 року між Банком та Позичальником були підписані додаткові договори від 01.07.2008 р., від 16.03.2009 р., від 15.02.2010 р., від 26.03.2010 р., від 27.12.2010 р., №129/6 від 16.02.2011 р., №129/7 від 09.06.2011 р., №129/8 від 05.04.201 2р., №129/9 від 26.12.2012 р., №129/10 від 29.03.2013 р., №129/11 від 07.11.2013 р., №129/11-1 від 07.11.2013 р., №129/12 від 13.03.2014 р., №129/13 від 03.04.2014 р., №129/13 від 07.05.2014 р., №129/14 від 09.07.2014 р., №129/15 від 09.12.2014 р. про внесення змін до договору на відкриття кредитної лінії №129 від 25 липня 2007 року (а.с.12-35 том 1). Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Визначення поняття зобовязання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (статті 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Рішенням Господарського суду Житомирської області від 19 жовтня 2016 року позов публічного акціонерного товариства «ЕНЕРГОБАНК» задоволено та стягнути з публічного акціонерного товариства "Бердичівський м'ясокомбінат" на користь публічного акціонерного товариства «ЕНЕРГОБАНК»: 1 826 686,71 гривень - основного боргу та 568 768,36 гривень - відсотків за користування кредитом (а.с.20-25 том 2). Наказом Господарського суду Житомирської області №906/1312/15 від 19 жовтня 2016 року стягнуто з публічного акціонерного товариства "Бердичівський м'ясокомбінат" на користь публічного акціонерного товариства «ЕНЕРГОБАНК» 1 826 686,71 гривень - основного боргу та 568 768,36 гривень - відсотків за користування кредитом (а.с.53 том 2) на підставі якого постановою заступника начальника відділу Бердичівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області [PERSON] від 16 січня 2017 року відкрито виконавче провадження за №53244463 (а.с.54 том 2). Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області [PERSON] від 23 березня 2017 року прийнято виконавче провадження №53244463 до примусового виконання (а.с.55 том 2). Відповідно до частин 3 і 4 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд при вирішенні справи приймає до уваги той факт, що основна заборгованість перед Банком була стягнута згідно рішення Господарського суду Житомирської області від 19 жовтня 2016 року по якому відкрито виконавче провадження, а тому позов публічного акціонерного товариства «ЕНЕРГОБАНК» не підлягає задоволенню. Судом також встановлено, що з метою забезпечення виконання зобовязання за вищевказаним Кредитним договором щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат, 23 грудня 2010 року між Банком та [PERSON] укладено договір поруки, згідно якого поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед Банком (а.с.36-37 том 1). Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння зміна умов договору не допускається. Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, що передбачено ч.1 ст.559 ЦК України. У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 р. у справі №6-97цс13 судам розяснено, що за змістом ч.1 ст.559 ЦК України підставою припинення поруки є такі зміни умов основного зобов'язання, здійснені без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього, зокрема: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Крім цього у своєму Листі "Аналіз практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України" від 01.04.2014 року Верховний Суд України звертав увагу судів нижчих інстанцій на те, що право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до п.7 ч.2 ст.16 ЦК України, оскільки це суперечило б положенням ч.1 ст.559 цього Кодексу (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2012 р. у справі №6-134цс12). Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Як стало відомо [PERSON], у договорі №129/15 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору від 09 грудня 2014 року сторони дійшли згоди перенести строк оплати пені, нарахованої за несвоєчасне виконання зобов'язань Третьої особи за Кредитним договором за період з 24.10.2014 року до дати укладення цього Договору - на кінець строку дії Кредитного договору, розмір якої згідно розрахунку наданого Відповідачем становить 85 854,82 гривень. Таким чином, згідно умов вказаного додаткового договору сума заборгованості Третьої особи за Кредитним договором змінилась у бік збільшення. Однак, Позивач, як поручитель за Кредитним договором, не надавав згоди на таку зміну умов Кредитного договору. З вищевикладеного вбачається, що в результаті укладення 09 грудня 2014 року додатку до Кредитного договору обсяг фінансової відповідальності Поручителя (Позивача) було збільшено без його згоди, що в силу ч.1 ст.559 ЦК України є беззаперечною підставою для припинення поруки Позивача згідно Договору поруки. Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України, що знайшло своє відображення у постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6-172цс12. Окрім цього, що 07 квітня 2015 року на адресу Позивача було направлено повідомлення Відповідача про невиконання Третьою особою зобов'язань за Кредитним договором. У даному повідомлені було констатовано про тривале прострочення Третьою особою виконання зобовязань за Кредитним договором та висловлено вимогу про повне погашення боргу. Зі змісту розрахунку заборгованості вбачається, що черговий платіж за Кредитним договором Третьою особою мало бути вчинено 23 січня 2015 року в розмірі 20 000 грн. Однак, Третя особа його не вчинила. Згідно ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване з другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). За вказаних обставин, суд вважає за можливе захистити право позивача як поручителя за кредитним договором №129 від 25 липня 2007 року та з урахуванням положень ст.ст. 15, 16, 559 ЦК України визнати поруку [PERSON] припиненою. У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем витрати по оплаті судового збору.

Outcome: approved