Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

Представник позивача [PERSON] . 24.05.2019 року звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про виселення із відомчого гуртожитку без надання іншого житла. Обгрунтовуючи вимоги тим, що на балансі ГУ НП у м. Києві перебуває гуртожиток [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] проходив службу в органах внутрішних справ, рішенням ЖБК ГУМВС України в м. Києві від 17.07.2013 р. № 5 йому було надано кімнату №213 у відомчому будинку для тимчасового проживання та було видано ордер №30 на сім`ю з двох осіб: він та дружина. Наказом ГУНП у м. Києві від 28.01.2016 р. № 61 о\\с "Щодо особового складу", [PERSON] зі служби в поліції звільнено. На даний час відповідачі ігнорують вимоги ГУ НП у м. Києві щодо зняття з реєстраційного обліку в гуртожитку та добровільного виселення. 13.06.2019 року представник позивача подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив виселити також малолітнього сина відповідачів - малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с. 24). Ухвалою суду з занесення до протоколу судового засідання від 08.07.2019 року, прийнято заяву про збільшення розміру позовних вимог (а.с. 33-34). Ухвалою суду від 08.07.2019 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Службу у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (а.с. 35-36). Ухвалою суду від 27.05.2019 року відкрито провадження в справі, ухвалою від 09.10.2019 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду (а.с.18-19, 132-133). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. У судовому засіданні відповідачі [PERSON] , [PERSON] та представник останної [PERSON] позовні вимоги не визнали, просили в їх задоволенні відмовити. 27.08.2019 року від відповідача [PERSON] , надійшов відзив на позов, в якому відповідач просила в задоволенні вимог позивача відмовити, з тих підстав, що вимоги позивача не грунтуються на вимогах закону (а.с. 48-52). 27.08.2019 року від відповідача [PERSON] , надійшов відзив на позов, в якому відповідач просив в задоволені вимог позивача відмовити, з тих підстав, що позивачем не надано доказів, що він в даному приміщенні проживає, а також просив застосувати строки позовної давності (а.с. 68--69). 05.09.2019 року від позивача до суду надійшла відповіді на відзив, в якому позивач на вимогах позхову наполягав з підстав викладених в позовній заяві (а.с. 86-88, 92-95). 19.09.2019 роеку від відповідача [PERSON] , надійшли заперечення на відповідь на відзив (а.с.100-104). Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки до суду невідомі. Однак, направив до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, рішення просив ухвалити на користь дитини (а.с.141). Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено та визнається сторонами, що не підлягає в силу ст. 82 ЦПК України доказуванню, що на балансі ГУ НП у м. Києві перебуває гуртожиток [ADDRESS] (а.с.7). Як встановлено в судовому засіданні відповідач [PERSON] проходив службу в органах внутрішних справ, рішенням ЖБК ГУМВС України в м. Києві від 17.07.2013 р. № 5 йому було надано кімнату №213 у відомчому будинку для тимчасового проживання (гуртожитку) та було видано ордер №30 на сім`ю з двох осіб: [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Наказом ГУНП у м. Києві від 28.01.2016 р. № 61 о\\с "Щодо особового складу" [PERSON] зі служби в поліції звільнено, стаж роботи в поліції на день звільнення складає 07 років 03 місяці 27 днів (а.с. 12). Згідно довідки № 14 від 10.06.2019 року в гуртожитку за адресою [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , та малолітній [PERSON] , 2015 р.н. (а.с. 29). Рішенням Святошинського районного суд ум. Києва від 22.06.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] ббуло розірвано (а.с. 70). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України). Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Правовідносини, пов`язані із користуванням гуртожитками ( отримання, проживання та виселення ) врегульовані Житловим Кодексом України, 1983 року. Так, у відповідності до вимог ч.1 ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Частинами 1-4 ст. 132 ЖК України визначено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених устатті 125цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченимчастиною другоюстатті 114 цього Кодексу. Стаття. 125 ЖК України передбачає осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення. Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідача з кімнати у гуртожитку, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції. «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 28.03.2018 року у справі № 357/3258/16-ц, і у відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України повинно бути врахована судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Стосовно виселення зі службового житла без надання іншого житлового приміщення, то відповідно до статті 124 ЖК "робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією,... підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення". Однак стаття 125 ЖК України визначає перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього кодексу, без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними (абзац сьомий статті 125 ЖК України). Житловий кодекс України не роз`яснює зміст поняття одинокої особи. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду СРСР "Про практику застосування судами житлового законодавства" від 3 квітня 1987 р. N 2, який, роз`яснюючи зміст частини другої статті 40 Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, що аналогічна статті 125 ЖК, в абзаці четвертому пункту 19 роз`яснив, що до одиноких осіб, які не підлягають виселенню без надання їм іншого житлового приміщення, "крім одиноких матерів, які не створили в подальшому сім`ю, можуть бути віднесені, зокрема, розлучений член подружжя, який залишився проживати у службовому приміщенні після вибуття з нього іншого з подружжя". Як вбачається з декларації про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначенням житлової субсидії, відповідач [PERSON] , не проживає в спірному кімнаті (а.с.71). Тобто, встановлено, що відповідач [PERSON] є одинокою матір`ю, яка не створила в подальшому сім`ї та яка залишилась проживати у службовому приміщенні після вибуття з нього іншого з подружжя. Тобто, у розумінні статті 125 ЖК відповідач вважається одинокою особою, яка проживає разом з малолітньою дитиною, не підлягає виселенню зі службового житла без надання їй іншого житлового приміщення. Оскільки "функція пояснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам" (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, N 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року), Верховний Суд тлумачить положення абзацу сьомого статті 125 ЖК як таке, що гарантує неможливість виселення без надання іншого житлового приміщення одиноких осіб, які проживають разом з їхніми малолітніми дітьми та не мають іншого житла. Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Крім того, за змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла "має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою... Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції..." (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, N 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідача без надання їй іншого житлового приміщення, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis "Dakus v. Ukraine", N 19957/07, § 50 - 51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року). З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed