Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

До Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа Котовська сільська рада Магдалинівського району Дніпропетровської області про усунення перешкод у користуванні власним житловим будинком та виселення. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] , хоча там і не проживає. За її згодою з 14 березня 2013 р. у вказаному будинку зареєстрована відповідач. Договору найму її житлового приміщення з визначенням істотних умов вона з відповідачем не складали і не підписували. Звернувшись до приватного нотаріуса з питанням продажу свого будинку, отримала роз`яснення, що доки не буде знята з реєстрації та виселена відповідач, цього правочину виконати неможливо. Оскільки має намір житловий будинок продати, то в червні 2018 р. звернулася до відповідача та попросила її знятися з реєстрації та звільнити помешкання. На її усні звернення не реагувала, що змусило звертатися до суду та прохати визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселити з належного їй житлового будинку. Позивач в судове засідання не з`явилася, представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та прохав задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі, посилаючи на обставини, викладені у запереченні. 15 березня 2013 р. позивач отримала від відповідача завдаток за будинок в [ADDRESS] в сумі 20000,00 грн. (двадцять тисяч гривень). Сторони домовилися, що вартість будинку складає 40000,00 грн. (сорок тисяч гривень). Позивач зобов`язалася після отримання від неї 20000,00 грн. оформити угоду нотаріально. З її згоди відповідач зареєстрована в будинку та проживає в ньому. Вона декілька разів зверталася до позивача з проханням отримати від неї недоплачену суму коштів та посвідчити договір у нотаріуса, але вона почала ухилятися від виконання умов договору. 24 жовтня 2018 р. на свою адресу відповідач отримала листа від позивача з проханням знятися з реєстрації та виселитися. Також вона стверджує, що жодних договорів укладено не було. Вважає дії позивача незаконними та такими, що порушують її права як покупця. Оскільки сторони домовилися щодо істотних умов договору. Також пояснили, що у відповідача немає іншого житла, їй немає куди виселятися. Відповідно до практики Верховного Суду України (постанова від 15 січня 2020 р., справа № 754/613/18), тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним особі в розумінні ст. 8 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до приватного життя, покладе на неї надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін, оскільки вона фактично стане безхатченком. Крім того, вважають, що при виселенні та знятті з реєстрації відповідача порушуються права її неповнолітньої дитини. Відповідно з нормами Сімейного кодексу України, місцем мешкання неповнолітньої дитини є місце мешкання її батьків. Хоча позивач не вимагає виселення неповнолітньої дитини, але фактично при виселенні матері необхідно виселяти і її дочку. З викладених підстав прохають відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи - Котовської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області - до суду не з`явився, надавши письмову заяву, в якій прохає розглянути цивільну справу без участі представника третьої особи. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідного відмовити за наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, будинок [ADDRESS] , є приватною власністю [PERSON] , відповідно до договору дарування житлового будинку, від 30 квітня 2010 р., зареєстрованого в реєстрі за № 3899. (а. с. 14-15). У технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] власником вказано заявника - [PERSON] . (а. с. 7-13). Відповідно до довідки вих. №1627 від 22.10.2018 р., виданої виконкомом Котовської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, у домоволодінні, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] , зареєстровані і проживають з 14.03.2013 р. [PERSON] , 1976 р. н., та [PERSON] , 2012 р. н. (а. с. 16). В матеріалах справи міститься копія клопотання позивача [PERSON] , адресоване [PERSON] , в якому вона прохає відповідача знятися з реєстрації з житлового будинку за адресою [ADDRESS] та звільнити його, оскільки вона хоче продати будинок. (а. с. 17). Згідно довідки вих. № 1648 від 25.10.2018 р., виданої виконкомом Котовської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, земельна ділянка загальною площею 0,57 га за адресою [ADDRESS] не приватизована. (а. с. 18) Відповідно до вимог ст. 72 Житлового Кодексу України - визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також враховується диспозиція ст. ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Також при вирішенні справи суд враховує Постанову ВСУ № 754/613/18 від 15 січня 2020 р. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Позивачем не надано суду жодних доказів, що відповідач тривалий час не проживає в належному їй будинку. Навпаки, навіть надана позивачем довідка сільської ради та відомості з ВАДР свідчать про зворотнє - відповідач постійно проживає у будинку позивача та зареєстрована там. Вказаний будинок є єдиним місцем проживання відповідача, яка сплачує комунальні послуги, утримує будинок. Також при висуванні перед судом вимог про виселення відповідача, позивач не надала доказів наявності в останньої житла, куди вона може виселитися. Крім того, суд бере до уваги довідку сільської ради, що у данному домоволодінні за адресою [ADDRESS] зареєстрована та проживає неповнолтіня дитина - [PERSON] , 2012 р. н., права якої у разі виселення матері можуть порушуватися. І позивач не залучав до участі у розгляді справи в якості відповідача Орган опіки та піклування з метою недопущенні порушення прав дитини відповідно до ЗУ «Про охорону дитинства». Клопотань про їх залучення в якості третьої особи не заявлялося. Тому, з урахуванням зазначеного, проаналізувавши викладені норми Закону, дослідивши докази по справі, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, не доведеними і не підлягають задоволенню. Згідно з ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому в даному випадку судовий збір залишається сплаченим позивачем при подачу нею позову до суду і їй не повертається та не стягується на її користь з відповідача.

Outcome: dismissed