Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що їй, згідно свідоцтва про право власності на житло, належить частка квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] Згідно з реєстрацією в Новокаховському відділі управління МВС України в Херсонській області, в даній квартирі зареєстровані також її донька - [PERSON] та онук - [PERSON], проте у вказаній квартирі вони не мешкають понад 16 років, спірним приміщенням не користуються, особистих речей відповідачів в квартирі немає. В добровільному порядку з вказаного жилого приміщення відповідачі не виписуються, а позивачка не в змозі оплачувати за них комунальні послуги, що перешкоджає їй вільно користуватись та розпоряджатись своїм майном, тому і була змушена звернутися до суду із зазначеним позовом. В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі в судове засідання не з'явилися з невідомих суду причин, про день, час та місце розгляду справи за останнім відомим місцем реєстрації, повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Таким чином, зі згоди позивачки суд вважає можливим ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши позивачку, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, з матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] на праві приватної, спільної сумісної власності належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Згідно довідки №291, виданої комунальним підприємством «Основа», у спірній квартирі зареєстровані позивачка, її син - [PERSON] та відповідачі - [PERSON] та [PERSON]. Проте, як вбачається з пояснень свідків, які є сусідами позивачки, останні за вказаною адресою не проживають тривалий час, оскільки постійно мешкають за кордоном, а до Нової Каховки останній раз приїздили п*ять років тому. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1)позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. ( ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"). На підставі викладеного, враховуючи, що [PERSON] в квартирі не проживає понад один рік без поважних причин, він втратив право користування спірною квартирою, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стосовно позовних вимог щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] суд приходить до висновку, що в цій частині позову слід відмовити, оскільки остання, відповідно до свідоцтва про право власності від 27.01.1994 року, є співвласником вказаної квартири, а відповідно до діючого законодавства, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна, обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У відповідності із ст.ст. 29, 317, 319, 321, 383, 391,405 ЦК України, ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні",

Outcome: partial