Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

[PERSON] звернувся з вказаним позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (далі ПАТ КБ "Приватбанк") посилаючись на те, що між ним та банком укладено кредитний договір № НАВ0GА00000008 від 19.07.2007 року та на його забезпечення - договір іпотеки № НАВ0GА00000008 від 19.07.2007 року. На думку позивача, кошти згідно кредитного договору ним не були отримані. Грошові кошти в сумі 52 640 доларів США надані йому банком в позадоговірному порядку. Після чого, [PERSON] сплатив на користь банку більше 15000 доларів США. Проте, внаслідок відсутності дійсних договірних зобов'язань, ці кошти були сплачені банку безпідставно. Позивач вважає, що укладені між ним і банком договори є недійсними правочинами, тому догорівні зобов'язання між сторонами не виникли. [PERSON] просив визнати кредитний договір № НАВ0GА00000008 від 19.07.2007 року та договір іпотеки № НАВ0GА00000008 від 19.07.2007 року, укладені між ним та ПАТ КБ "Приватбанк" недійсними та стягнути з ПАТ КБ "Приватбанк" в порядку повернення сторін до попереднього стану на його користь 261 130,68 грн. Не погоджуючись із вказаним позовом, ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про погашення заборгованості за укладеним 19.07.2007 року кредитним договором № HAВ0GА00000008 в сумі 3 544 398,24 грн. і звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з будинку. Позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору № НАВ0GА00000008 від 19.07.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 52 640 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном поверення 18.07.2017 року. В забезпечення виконання зобов'язань між сторонами укладено договір іпотеки № НАВ0GА00000008 від 19.07.2007 року. Згідно з договором іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 153,90 м.кв., житловою площею 82,5 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS], яке належить йому на праві власності. Обумовлена сторонами ціна договору іпотеки на момент складення дговору становила 332 290 грн. Відповідач за зустрічним позовом взятих на себе за кредитним договором зобов"язань належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 02.06.2014 року утворилася заборгованість у розмірі 298 350,02 доларів США, яка складається з: 48640,74 доларів США - заборгованість за кредитом, 35225,89 доларів США - заборгованість за відсотками, 6422,4 доларів США - заборгованість за комісією, 208060,99 доларів США - нарахована пеня за порушення виконання зобов"язань за договором. Ухвалою від 25 червня 2014 року вказані позовні заяви об'єднані в одне провадження. Позивач [PERSON] і його представник в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених в позовній заяві. Проти задоволення зустрічного позову заперечували. Представники ПАТ КБ "ПриватБанк" проти задоволення первісного позову заперечували та послалися на пропущення строку позовної давності. Зустрічний позов про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з будинку просили задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає, а позовні вимоги зустрічного позову слід задовольнити частково з таких підстав. Встановлено, що між [PERSON] та банком укладено кредитний договір № НАВ0GА00000008 від 19.07.2007 року, на його забезпечення - договір іпотеки № НАВ0GА00000008 від 19.07.2007 року. З позовом про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та стягнення коштів до ПАТ КБ "ПриватБанк" позивач [PERSON] звернувся до суду в 2014 році. На думку суду, перебіг строку позовної давності починається з 19 липня 2007 року - дати укладення договорів між сторонами. Норми ст.256 ЦК України визначають, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до ч. 4, 5 ст.267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Представник ПАТ КБ "ПриватБанк" в судовому засіданні в своїх поясненнях просив про застосування строків позовної давності до вимог про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст.261 ЦК України ). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України ). З огляду на те, що факт звернення [PERSON] за захистом своїх прав був за межами позовної даності, то строк давності по визнанню недійсним кредитного договору № НАВ0GА00000008 від 19.07.2007 і договору іпотеки № НАВ0GА00000008 від 19.07.2007 року та стягнення на його користь 261 130,68 грн. минув. З приводу зустрічного позову ПАТ КБ "ПриватБанк" суд приходить до наступного. 19 липня 2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір № HAВ0GА00000008, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 52 640 доларів США та зобов'язався повернути вказану суму частинами відповідно до графіку погашення заборгованості, але не пізніше 18 липня 2017 року, а також сплачувати проценти за користування кредитом із розрахунку 10,08% на рік на суму залишку заборгованості та інші, передбачені договором, платежі. Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, між сторонами було укладено договір іпотеки № HAВ0GА00000008, згідно з яким відповідач передав банку в іпотеку належний йому на праві власності будинок за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону. Згідно зі ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу(ст.1050 ЦК). Згідно зі ст.589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ч. 1 ст.1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст.33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 38 Закону України "Про іпотеку" передбачений такий спосіб реалізації предмета іпотеки як продаж іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві. Частинами 5, 6 ст.38 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку про звернення стягнення на переданий в іпотеку будинок шляхом його продажу від імені ПАТ КБ "Приватбанк", оскільки Законом України "Про іпотеку" передбачено право продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені. Станом на 02.06.2014 року заборгованість в сумі 298350,02 доларів США складається з: 48640,74 доларів США - заборгованість за кредитом, 35225,89 доларів США - заборгованість за відсотками, 6422,4 доларів США - заборгованість за комісією, 208060,99 доларів США - нарахована пеня за порушення виконання зобов"язань за договором. Доводи [PERSON] про те, що розрахунок заборгованості проведено неправильно, нічим не підтверджено. По справі за клопотанням [PERSON] була призначена судово - економічна експертиза. Між тим, позивач не провів оплату за її проведення , посилаючись на те, що ПАТ КБ "Приватбанк" не надав судовому експерту необхідні для експертного дослідження документи. Відповідно до частин 1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. З урахуванням наведеного, суд погоджується з розрахунком суми заборгованості наданим ПАТ КБ "Приватбанк", оскільки він не спростований матеріалами справи. Відповідно до статей 39,40 Закону України "Про іпотеку", виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. Примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Такий порядок встановлюється ч.ч.2,3 ст.40 цього Закону, згідно з якими після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. З ст.109 ЖК Української PCP. Відповідна позиція викладена в п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин". Згідно з ч. 4 ст. 9, ст.109 ЖК Української PCP, ст. ст. 39,40 Закону України "Про іпотеку", виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового приміщення. Верховний Суд України у постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, предметом якої був спір про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку зазначив, що допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 ст.109 ЖК Української PCP.). Між тим, при цьому, також повинні бути дотримані вимоги ст.ст. 39,40 Закону України "Про іпотеку". 07 червня 2014 року набув чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак, установлений Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 вищезазначеного Закону, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не підлягає виконанню. Саме до цього зводяться правові висновки, викладені в Постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року (№ 6-57цс15). Судом встановлено, що будинок, який є предметом іпотеки, був переданий в іпотеку на забезпечення зобов'язань за договором споживчого кредиту в іноземній валюті; використовується, як місце постійного проживання Позичальника, у власності якого іншого житла немає, загальна площа будинку 153,90 м.кв. Отже, на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки виконанню не підлягає. Згідно з ст. 88 ЦПК України суд стягує на користь ПАТ КБ "Приватбанк" з [PERSON] витрати пов'язані зі сплатою ним при пред'явленні позову 3654 грн. судового збору,

Outcome: partial