Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ АКБ „Індустріалбанк про визнання кредитного договору недійсним, вказуючи наступне. 06.05.2008 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір №КR/0197/33/08, за умовами якого відповідач надав позивачу кошти в сумі 18\~060 доларів США на придбання нерухомості двокімнатної квартири. Відповідно до умов вказаного договору, позивач забезпечив виконання своїх зобовязань за договором шляхом передачі в заставу банку двокімнатної квартири, на придбання якої надавався кредит, про що 06.05.2008 року був укладений договір застави нерухомого майна (іпотеки) за №КRIZ/0197/06/08. Позивач вважає укладений кредитний договір таким, що не відповідає вимогам валютного і цивільного законодавства України та має бути визнаний судом недійсним. На підставі викладеного просить визнати недійсним кредитний договір № КR/0197/33/08 від 06.05.2008 року, укладений між ПАТ АКБ „Індустріалбанк та [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, наполягаючи на обставинах та підставах викладених у позовній заяві. Просить позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача позов не визнав. Вважає позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними і такими, що не підлягають задоволенню. Просить в задоволенні позову відмовити. Також просить застосувати строк позовної давності. Письмові заперечення проти позову залучені до матеріалів справи. Заслухавши пояснення осіб які брали участь у розгляду справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.05.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №КR/0197/33/08, за умовами якого відповідач надав позивачу кошти в сумі 18\~060 доларів США на придбання нерухомості двокімнатної квартири. Відповідно до умов вказаного договору, позивач забезпечив виконання своїх зобовязань за договором шляхом передачі в заставу банку двокімнатної квартири, на придбання якої надавався кредит, про що 06.05.2008 року був укладений договір застави нерухомого майна (іпотеки) за №КRIZ/0197/06/08. Доводи позивача, щодо відсутності у відповідача на момент видачі валютного кредиту, індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій та укладення відповідних кредитних договорів, є необґрунтованими виходячи з наступного. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Статтею 192 ЦК України передбачено, що законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця гривня; іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За ч.3 ст. 533 вказаного Кодексу використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. На даний час чинне законодавство з цього питання керується у таких випадках вимогами Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 року. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно до п.3 ч.1 ст.47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" - на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати банківські операції, зокрема розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Частиною 1 ст.49 вказаного Закону розміщення банком залучених коштів визнано кредитною операцією. Згідно з п.п.1, 2 і 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" - [PERSON] банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом (п.1); генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання (п.2); індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують, зокрема операції надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі (п.п."в" п.4). Проте, на сьогодні чинним законодавством зазначені межі не встановлені. Відповідно до п.8.12 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених Постановою Правління [PERSON] банку України 30.05.2007 року № 200, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18.06.2007 року за № 656/13923 фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію [PERSON] банку на здійснення валютних операцій, і національний оператор поштового зв'язку можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій [PERSON] банку на здійснення валютних операцій. Також відповідно до п.1.5. Положення про порядок видачі [PERSON] банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління [PERSON] банку України від 14.10.2004 року № 483, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року №1429/10028 - використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, зокрема, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких [PERSON] банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). З вказаного вбачається, що уповноважені особи на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями вправі здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Тобто чинним законодавством передбачено право комерційних банків здійснювати валютні операції, у тому числі видавати кредити в іноземній валюті фізичним особам. Таким чином, валютне кредитування резидентів України не порушує чинне законодавство України. Більше того, існує низка нормативних актів НБУ, які регулюють діяльність банків щодо кредитування позичальників, зокрема: - інструкція про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затверджена Постановою Правління НБУ від 28.08.2001 року №368 (передбачена вимога покриття капіталом валютного кредитного ризику); - положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затверджене Постановою Правління НБУ від 06.07.2000 року №279 (встановлено підвищені коефіцієнти резервування за кредитними операціями в іноземній валюті); - зміни до вказаного Положення, затверджені Постановою Правління НБУ від 01.12.2008 року №406 (посилено вимоги щодо формування банками спеціальних резервів за кредитами, наданими позичальникам в іноземній валюті). На підтвердження права Банку надавати кредити в іноземній валюті, Банком надано копії Банківської ліцензії №126, виданої АКБ „Індустріалбанк 04.12.2001 року [PERSON] банком України на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та пунктами 5-11 ч. 2 та ч. 4 статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність". Згідно з письмовим дозволом № 126-3 від 30.07.2004 року та додатком до вказаного дозволу банк має право на здійснення операцій з валютними цінностями. Доводи позивача про укладення договору під впливом тяжкої обставин на вкрай невигідних умовах, не підтверджено жодним належним та допустимим доказом. Доводи відповідача про те, що при укладенні кредитного договору сторони не дійшли згоди щодо всіх істотних умов, так як не визначили тип фіксованої ставки, як того вимагає п. „г ч.2 ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів, спростовуються письмовим повідомленням позичальника про умови кредитування про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, в якому окрім іншого, зазначено у п. 4 тип процентної ставки фіксована. Щодо доводів позивача стосовно не повідомлення про валютні ризики, слід зазначити наступне. Відповідно до статті 36 Закону України Про [PERSON] України офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється [PERSON] Банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання та валютного контролю, встановлюються НБУ за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, встановлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на Позичальнику й не може бути підставою для визнання кредитного договору в іноземній валюті недійсним. Крім того, у п. 10.6 кредитного договору зазначено, що позичальник попереджений банком про те, що валютні ризики за цим кредитним договором, під час виконання зобовязань несе саме позичальник. Стосовно включення до кредитного договору умови про односторонню зміну розміру відсотків. Кредитний договір укладений 06.05.2008 року, а заборон змінювати відсоткову ставку в односторонньому порядку встановлена Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку від 12.12.2008 року, який набрав чинності 10.01.2009 року. Тобто на момент укладення договору такої заборони не було. Суд вважає, що оспорюваний кредитний договір не містить жодного положення, яке б було заборонено Законом України „Про захист прав споживачів або іншим нормативним актом. Відповідно до пункту 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 вказаного ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо. Свобода договору полягає у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб і відповідати їхній внутрішній волі. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. В даному випадку було взаємне волевиявлення сторін на укладення кредитного договору в іноземній валюті. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Отже, підставою недійсності правочину за ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є суперечність саме змісту правочину нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства з огляду на те, що змістом правочину є відповідні його виду умови. Відповідно до ст.10 ч.2 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 11 ч.1 ЦПК України, встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших особі, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ч.ч.1, 3, 4 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставина, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В звязку з викладеним, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними і такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed