Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон. В обґрунтування позову позивач зазначила, що в 1997 року до початку 2014 року вона проживала разом з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання в них народилась дочка - [PERSON], [INFO].н., яка на теперішній час проживає разом з позивачкою. Вказані обставини підтверджені та встановлені рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від червня 2015 року та ухвалою Апеляційного суду Харківської області від листопада 2015 року, залишені без змін ухвалою Вищого спеціалізоване суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 27.04.2016 року, якими було встановлено факт проживання позивача з відповідачем однією родиною у вищевказаний період часу, а так вирішено питання щодо поділу спільного майна.В процесі розгляду вищевказаних справ, а саме в ті дні коливідповідач з'являвся в судові засідання позивач неодноразово зверталася до нього з проханням надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд їх малолітньої дочки - [PERSON] за кордон у 2015 та 2016 роках, зокрема до Єгипту та Туреччини, з метою відпочинку та духовного, культурного, розумового та фізичного розвитку, що відповідає інтересам дитини, проте позивачувідповідачем в цьому було відмовлено. Весь цей час місце проживання відповідача та засоби зв'язку з ним позивачу невідомі, сам він з дочкою жодного зв'язку не підтримує, тому позивач не мала змоги звернутися до нього раніше. На даний час дитина навчається в навчально-виховальному комплексі Boikoу 5-Б класі. На сьогодні позивач має фінансову можливість придбати путівку до країн - Туреччини та Єгипту для себе та своєї дочки, зокрема на період її літніх канікул з 01.06.2017року по 01.10.2017року включно, тому просить суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд з України з донькою без згоди батька. 25.07.2017року позивач уточнила свої позовні вимоги та просила суд змінити період виїзду дитини за кордон з «01.06.2017року по 01.10.2017року включно» на «з 25 травня 2018року по 25.09.2018року». Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що факти, які викладені позивачкою в своєму позові, не відповідають дійсності. Відповідач також приймає участь вутриманні дочки та постійно намагається з нею спілкуватися, натомість, спілкуванню батька з дитиною не сприяє також і неприязне ставленняПозивачки до Відповідача. Окрім того, відповідач в добровільному порядку витрачає значні кошти на утримання дитини, а саме з 11.10.2014 р. ця сума складає - 263 901,00 гри, за 16 місяців, що в середньому складає приблизно 16 000,00 гри, на місяць, Вказані витрати Відповідача є документально підтвердженими. Так в своїх позовних в вимогах позивач просить суд надати їй дозвіл на вивезення дитини за кордон до країн Туреччини та Єгипту у період з 25травня 2018 року по 25вересня 2018 року.Разом з тим, при розгляді даної категорії спорів визначальним є недопущення порушення основного принципу сімейного законодавства - право другого з батьків на участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею.Позовні вимоги Позивача не відповідають критеріям визначеним судами касаційних інстанцій, оскільки не містять в собі чіткого визначення конкретної країни, до якої буде вивезено дитину, та конкретного проміжку часу, протягом якого дитина буде знаходитись за кордоном, крім того, позовні вимоги розраховані на майбутнє та містять в собі умови. Крім того, представник відповідача зазначив, що в провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова (суддя Грищенко І.О.) знаходиться цивільна справа № 638/5785/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Дзержинського району управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною.В своїх первісних позовних вимогах [PERSON] просив суд, окрім встановлення часу спілкування з дитиною, також надати дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оформлення паспорту для виїзду за кордон.Враховуючи, що і батько і матір дитини бажають вивозити дитину за кордон для відпочинку та оздоровлення їх вимоги щодо цього питання є взаємними, отже вказане питання може стати предметом для мирного врегулювання спору, шляхом надання кожним з батьків взаємних дозволів один одному на вивезення дитини за кордон.Більше того, рішення по даній справі може суперечити майбутньому рішенню по справі щодо визначення часу спілкування батька з дитиною, оскільки графік спілкування може перетинатися з часом можливого вивезення дитини за межі території України. 29.01.2018року в судовому засіданні представник відповідача заявив клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду цивільна справа № 638/5785/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Дзержинського району управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, тому як позовні вимоги [PERSON] стосуються також надання дозволу на на тимчасовий виїзд дитини за кордон, на даний час справа не розглянута, позовні вимоги [PERSON] є конкретними, а в разі задоволення позову [PERSON] можуть бути порушені права відповідача як одного з батьків, тому як графік спілкування, встановлений судом, може перетинатися з часом можливого вивезення позивачкою дитини за кордон. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відмовляючи в задоволенні клопотання представника відповідача суд виходить з того, що прийняття рішення по даній цивільній справі не перешкоджає та ніяким чином не впливає на розгляд справи, яка перебуває в провадженні іншого судді та при визначення графіку спілкування батька з дитиною, суд може врахувати період, на який позивачу наданий дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією родиною без реєстрації шлюбу з 1997року, є батьками малолітньої доньки [PERSON], [INFO] народження, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 25 листопада 2005року [NUMBER] міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 3 Харківського обласного управління юстиції (а.с. 8). Дитина навчається в Харківському приватному навчально-виховному комплексі «Авторська школа Бойка» Харківської області, що підтверджується довідкою № 740 від 14 грудня 2016року. (а.с. 18) Відповідач та позивач приймають активну участь у вихованні доньки, зокрема, відповідач сплачує необхідні витрати , пов'язані з учбовим процесом дитини, що підтверджується відповіддю за підписом класного керівника, керівника Департаменту супроводження учбово-виховного процесу та директора «Авторської школи Бойка» від 22 лютого 2017року, вих. № 617 (а.с. 55-56). Як вбачається з листування сторін, останні не дійшли згоди позасудового вирішення спору стосовно надання батьком дитини [PERSON] дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон. ( а.с. 21-23) Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 6 Закону України "Про охорону дитинства", ст.ст.17,31 Конвенції про права дитини визначають право дитини на відпочинок та охорону здоровя. Ст.10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Аналізуючи зазначені законодавчі та нормативні акти, а також міжнародні документи, імплентовані у законодавство України можна зробити висновок про те, що у резолютивній частині рішення необхідно зазначати про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, а також про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, оскільки надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавить батька можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ними. Суд вбачає, що не надання дозволу на виїзд [PERSON], [INFO] народження за кордон в супроводі матері, з метою відпочинку та духовного розвитку, порушує її права та інтереси. Згідно ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 150 цього ж кодексу батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку, що бажання позивача отримати дозвіл на виїзд дочки за кордон повністю узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, тому суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини за кордон і вважає, що це буде відповідати інтересам малолітньої [PERSON], [INFO] народження. Задовольняючи позовні вимоги позивача про надання дозволу на тимчасовий виїзд на тривалий період, суд виходив з економічної ситуації, яка склалась в країні та нестабільного курсу гривні по відношенню до долару США та щодо неможливістю позивача на даний час визначитися з тривалістю відпочинку та його часовим проміжком. На підставі викладеного,

Outcome: approved