Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

В січні 2017 р. Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 7 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом, в якому, просить: витребувати від [PERSON] (надалі за текстом - відповідач) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради групу нежитлових приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літ. А) загальною площею 157,8 кв.м., вартістю 149 814,00 грн., що розташовані за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 942952080000); витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради групу нежитлових приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літ. А) загальною площею 153 кв.м., вартістю 145 266,00 грн., що розташовані за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 943109180000). Свої вимоги обґрунтовують тим, що Київською місцевою прокуратурою № 7 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 42016101070000194, внесеному до Єдиного державного реєстру розслідувань від 13.10.2016 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 365-2 КК України, в ході якого встановлено факт незаконного вибуття з комунальної власності територіальної громади м. Києва об`єктів нерухомості - підвальні приміщення за адресою: [ADDRESS] (група приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літ. А) та [ADDRESS] (група приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літ. А) - надалі за текстом - спірне майно). Так, на підставі рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста» будинки по [ADDRESS] та [ADDRESS] включений до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва за порядковим номером 580 та 581 відповідно додатку № 7 вказаного рішення, а отже належать до комунальної власності територіальної громади м. Києва. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» вказані будинки віднесено до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. Рішенням Київської міської ради від 09.10.2014 № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» створено комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» та віднесено його до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. Розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 29.01.2015 № 50 «Про передачу на баланс та закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» житлового та нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, та приватизованого житлового фонду з метою подальшого обслуговування» об`єкти комунальної власності територіальної громади м. Києва, що перебувають у сфері управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, в тому числі спірне майно. В той же час органом досудового розслідування встановлено, що державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] державного підприємства «СЕТАМ» прийнято рішення від 09.06.2016 № 29965871 про державну реєстрацію права власності на групу нежитлових приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літера А) загальною площею 157,8 кв.м., що розташовані по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 942952080000) за [PERSON] на підставі його заяви про державу реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 08.06.2016 за реєстраційним номером 17178350. Крім того, вказаним державним реєстратором прийнято рішення від 09.06.2016 № 29968419 про державну реєстрацію права власності на групу нежитлових приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літ. А) загальною площею 153, що розташовані по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 943109180000) за [PERSON] на підставі заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 08.06.2016 за реєстраційним номером 17178082, яку подав [PERSON] . Надалі, [PERSON] , на підставі договорів купівлі-продажу від 09.06.2016, зареєстрованих за № 1675 та № 1676, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельніченко М.І., спірне майно відчужив на користь [PERSON] (рішення про право власності від 12.06.2016, індексний номер 30013199 та 30013186). На момент подачі позовної заяви об`єкти нерухомості - група приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літера А) загальною площею 157,8 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 942952080000) та група приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літ. А) загальною площею 153, що розташовані по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 943109180000) зареєстровані на праві власності за [PERSON] . Зазначено, що відчуження комунального майна повинно було відбуватися в рамках приватизаційної процедури у порядку, визначеному законодавчими актами. Однак, право власності територіальної громади перейшло спочатку до [PERSON] в обхід встановленої законодавством приватизаційної процедури, та в подальшому перепродане відповідачу. А відтак, спірне майно незаконно вибуло із комунальної власності, а тому підлягає витребуванню від [PERSON] на користь Київської міської ради, у зв`язку з чим КМП № 7 в інтересах КМР звернулась з даним позовом до суду. Провадження у справі відкрито ухвалою від 06.02.2017 р. (суддя Роман О.А.). 13.04.2017 р. через канцелярію суду Київською міською радою подано пояснення на позовну заяву, згідно яких КМР повністю підтримала зазначену позовну заяву з мотивів її повної обґрунтованості, та вважає, що позов підлягає задоволенню, з огляду на те, що спірне майно належить територіальній громаді міста Києва на підставі рішення Київської міської ради № 284/5096 від 02.12.2010 відповідно до якого вони включені до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва під порядковими №№580,581 у Додатку №7. Разом з цим, первинна реєстрація на спірне майно була проведена державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] ДП «Сетам» за [PERSON] на підставі його заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 08.06.2016, втім відбулась в обхід законної приватизації, яка передбачена ст.ст.1, 3 Закону України «Про приватизацію державного майна». Протокольною ухвалою від 24.04.2017 р. до справи залучено третіх осіб: Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мельниченко Ірину Олександрівну, [PERSON] , Подільську районну в місті Києві державну адміністрацію, державного реєстратора Державного підприємства «Сетам» [PERSON] (т.1 арк.спр.117). На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 30.11.2017 р. матеріали вищевказаної справи передані для розгляду судді Ларіоновій Н.М. Відповідно п. 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). Справа розглянута в порядку загального позовного провадження. 28.11.2018 р. представником відповідача поданий відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги відповідач не визнав та вважав незаконними, необґрунтованими та заперечує проти їх задоволення, зважаючи на те, що Київська місцева прокуратури № 7 незаконно, безпідставно стверджує, що вищезазначені об`єкти нерухомого майна незаконно, на її думку, вибули з комунальної власності територіальної громади м. Києва та підлягають витребуванню від [PERSON] на користь Київської місцевої ради. Зазначає, що жодного судового рішення, яке б встановлювало, що [PERSON] незаконно набула право власності на зазначені об`єкти нерухомості немає, та жодного судового рішення, яке б встановлювало, що [PERSON] , з яким [PERSON] уклала договори купівлі-продажу, незаконно набув та зареєстрував право власності на групу нежитлових приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літ. А), що розташовані за адресою: [ADDRESS] , приміщення 1, 2 , 7 , 8 ; та групу нежитлових приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літ. А), що розташовані за адресою: [ADDRESS] , приміщення 1, 2 , 7 , 8 ), - також немає. Також вказує на те, що Київська місцева прокуратури №7 не надає доказів, що зазначені групи приміщень є комунальною власністю та належать територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, з огляду на те, що право власності виникає з моменту її реєстрації. 28.03.2019 р. Київською місцевою прокуратурою № 7 подано відповідь на відзив, згідно якого прокуратурою наголошено на тому, що Київська міська рада рішень про відчуження вказаного майна не приймала, приватизація спірних приміщень не здійснювалась, однак 08.06.2016 державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON]. державного підприємства «СЕТАМ» право власності на них зареєстроване за [PERSON] . Підставною виникнення права власності зазначено довідку серії та номеру 4 від 23.05.2016 та технічний паспорт, які видані ТОВ «Проектант». В матеріалах реєстраційної справи № 943109180000 та реєстраційної справи № 943109180000 відсутні будь-які документи, які б відповідали вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету міністрів України від 25.12.2015 №1127 та, які б підтверджували право власності [PERSON] на спірні приміщення. Надалі, право власності на спірні приміщення, на підставі договорів купівлі-продажу від 09.06.2016, зареєстрованих за № 1675 та № 1676, перейшло до [PERSON] . Крім того, допитаний в якості свідка [PERSON] повідомив, що ніколи не набував у власність спірні об`єкти нерухомості, розташовані по [ADDRESS] та по [ADDRESS] , а також не відчужував згадані об`єкти на користь [PERSON] . Оскільки [PERSON] набув право власності на спірне майно у спосіб, не передбачений діючим законодавством, тому він та наступні набувачі ( [PERSON] ) не були власниками квартири і не мають законних прав розпоряджатися нею. Згідно додаткових пояснень Київської місцевої прокуратури № 7, поданих через канцелярію суду 01.04.2019 р., прокурором зауважено про право прокурора звертатися до суду з позовами про захист інтересів держави, обґрунтовуючи при цьому, в чому саме полягає таке порушення, посилаючись на п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, ч.ч. 1,3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ч.ч. 3,4 ст. 56 ЦПК України, Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 №3-рп/99. 24.04.2019 р. представником ДП «Сетам» через канцелярію суду подано письмові пояснення, згідно яких зазначено про те, що ДП "СЕТАМ" було звільнено державного реєстратора [PERSON], що підтверджується копією наказу № 69-к від 25.05.2017 р. та зазначено про відсутність матеріалів, на підставі яких здійснювалась державним реєстратором реєстрація права власності, з огляду на норму законодавства про направлення таких реєстраційних справ до реєстраційної служби. Прокурори в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити з підстав, наведених у ньому, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам, відповіді на відзив та додаткових письмових поясненнях. Представник позивача - КМР в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити з підстав, наведених у ньому, надала пояснення, аналогічні викладеним письмовим поясненням. Акцентувала увагу суду на тому, що відчуження комунального майна повинно було відбуватися в рамках приватизаційної процедури у порядку, визначеному вказаними законодавчими актами, тоді як таке відчуження відбулось безпідставно, а відтак, спірне майно підлягає поверненню в комунальну власність. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що відповідач є добросовісним набувачем, та набула своє право на законних підставах, просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Представник третьої особи-3 (Подільської РДА у м.Києві) в судовому засіданні просила задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві прокурора. Третя особа-1 (приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О.) в судове засідання не з`явилась, подала суду заяву про розгляд справи без її участі. Третя особа-2 ( [PERSON] ) в судове засідання повторно не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений відповідно до вимог закону, про причини неявки суд не повідомив, заяв по суті справи та з процесуальних питань не подавав. Третя особа-4 ( [PERSON]. ) в судове засідання повторно не з`явилася, про дату та час судового засідання повідомлена відповідно до вимог закону, про причини неявки суд не повідомила, заяв по суті справи та з процесуальних питань не подавала. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України « Про прокуратуру » передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. З метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою ( заявою ), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь - якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за ново виявленими обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві ( заяві ) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді ( незалежно від форми, в якій здійснюється представництво ), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25 Закону України " Про прокуратуру ". Стаття 60 Закону України « Про місцеве самоврядування в Україні » визначає, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю. Пунктом 5 ст. 16 цього ж Закону передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Таким чином Київська міська рада є органом уповноваженим державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу України). А відтак, суд відхиляє твердження сторони відповідача щодо відсутності належних повноважень прокуратури представляти інтереси в судовому порядку органу місцевого самоврядування. Отже, позов поданий прокурором в установленому законом порядку. При розгляді справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що Київською місцевою прокуратурою № 7 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 42016101070000194, досудове розслідування у якому було розпочато 13.10.2016 р. Подільським УП ГУ НП в місті Києві за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 ч.4 КК України, за фактом того, що група невідомих осіб шахрайським шляхом заволоділа підвальними приміщеннями за адресою: [ADDRESS] (приміщення 1,2, 7, 8) та [ADDRESS] (приміщення 1, 2 , 7, 8 ), котрі перебувають у комунальній власності. Крім того, в межах даного кримінального провадження 31.10.2016 р. було розпочато досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ст.365-2 ч.3 КК України, за фактом того, що державний реєстратор ДП «Сетам» Франчик Зоя Андріївна без правовстановлюючих документів вчинила реєстраційну дію - зареєструвала право власності на об`єкти нерухомого майна комунальної власності. Як вбачається з матеріалів справи, досудовим розслідуванням встановлено факт незаконного вибуття з комунальної власності територіальної громади м. Києва спірного майна - підвальних приміщень, розташованих за адресою: [ADDRESS] (приміщення 1,2, 7, 8 ) та за адресою: [ADDRESS] (приміщення 1, 2 , 7, 8 ) . Як вбачається з доводів позову, про порушення майнових прав територіальної громади стало відомо 12.09.2016 р. при здійсненні співробітниками КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» комісійного обстеження, в результаті якого виявлено заміну дверних замків на приміщеннях, про що ними складено відповідні акти. На підставі рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста» будинки по [ADDRESS] та [ADDRESS] включений до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва за порядковим номером 580 та 581 відповідно додатку № 7 вказаного рішення, а отже належать до комунальної власності територіальної громади м. Києва. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» вказані будинки віднесено до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації (додаток № 7). Рішенням Київської міської ради від 09.10.2014 № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» створено комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» та віднесено його до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. Розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 29.01.2015 № 50 «Про передачу на баланс та закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» житлового та нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, та приватизованого житлового фонду з метою подальшого обслуговування» об`єкти комунальної власності територіальної громади м. Києва, що перебувають у сфері управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, в тому числі нежилі приміщення, розташовані за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] (додаток до розпорядження). В той же час встановлено, що державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] державного підприємства «СЕТАМ» прийнято рішення від 09.06.2016 № 29965871 про державну реєстрацію права власності на групу нежитлових приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літера А) загальною площею 157,8 кв.м., що розташовані по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 942952080000) за [PERSON] на підставі його заяви про державу реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 08.06.2016 за реєстраційним номером 17178350. Крім того, вказаним державним реєстратором прийнято рішення від 09.06.2016 року № 29968419 про державну реєстрацію права власності на групу нежитлових приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літ. А) загальною площею 153, що розташовані по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 943109180000) за [PERSON] на підставі заяви про державу реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 08.06.2016 за реєстраційним номером 17178082, яку подав [PERSON] . Згідно договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельніченко М.І. 09.06.2016 р., [PERSON] , спірне майно відчужив на користь [PERSON] , за якою на час звернення до суду з позовом - право власності та спірне майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується вказаними копіями договорів та інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №№ 71976013, 71976307 (а.с. 10-19). Як вбачається з копій реєстраційних справ на спірне майно, державна реєстрація права власності, здійснена державним реєстратором ДП «СЕТАМ» [PERSON]., відносно якої здійснювалось досудове розслідування у вищевказаному кримінальному провадженні, від 08 червня 2016 р. за [PERSON] відбулась на підставі технічного паспорту та листа-повідомлення Київського міського бюро технічної інвентаризації щодо кожного спірного об`єкту нерухомого майна, що підтверджується такими копіями в матеріалах справи. При цьому, лист - підтвердження БТІ, як № 7309, так і № 7310 від 08.06.2016 р. стосується інформації щодо відсутності зареєстрованого права власності на спірні об`єкти нерухомого майна. Згідно інформаційної довідки з ДРРП № 71976307 від 01.11.2016 р. право власності за [PERSON] 08.06.2016 р. на спірне нерухоме майно зареєстровано на підставі довідок № 3, 4, виданих 23.05.2016 р. ТОВ «Проектант», технічних паспортів ТОВ «Проектант» (підстава виникнення права власності). При цьому, довідки № 3, 4 виданої 23.05.2016 р. ТОВ «Проектант» відсутні в копіях реєстраційних справ. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції, що діяла на момент державної реєстрації права власності за [PERSON] на спірне нерухоме майно (редакція Закону від 01.01.2016) перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Так, станом на час державної реєстрації права власності за [PERSON] на спірне нерухоме майно, діяла редакція Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою КМУ від 25 грудня 2015 р. № 1127 (надалі за текстом - Порядок № 1127). З огляду на рік забудови спірних приміщень - 1954 рік, державна реєстрація права власності на такі будівлі мала відбуватись по спрощеній системі такої реєстрації, що передбачалось п. п. 41, 42 Порядку № 1127, якими передбачено, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (крім випадків державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 р.); 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадків надання відомостей про кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинки); 4) письмова заява співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що перебуває у спільній частковій власності); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності); Для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що розташовані на території сільських, селищних, міських рад та які закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; 2) виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. При цьому, з огляду на те, що п. 42 Порядку № 1127 передбачалось здійснення державної реєстрації права власності виключно на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що розташовані на території сільських, селищних, міських рад та які закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., зважаючи, що спірні об`єкти нерухомого майна є нежитлові приміщення, побудовані до 05 серпня 1992 року, то в даному випадку державний реєстратор мав застосувати п. 41 вказаного Порядку. Тобто, для проведення належної державної реєстрації права власності на подібні нежитлові будівлі, державному реєстратору мало бути подано, окрім технічного паспорту, документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси або надання відомостей про кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований об`єкт нерухомого майна. Так, згідно копій реєстраційних справ - належного документа для проведення державної реєстрації права власності надано не було, а відтак, державний реєстратор мав відмовити на підставі п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження). Крім того, ст. 34 вказаного Закону (в редакції від 01.01.2016) передбачалась плата за проведення державної реєстрації прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав та надання інформації з Державного реєстру прав. Держана реєстрація права власності на спірні об`єкти нерухомого майна за [PERSON] відбувалась в строк 2 робочі дні. Так, згідно п. 3 ч. 1 вказаної статті, на час виникнення права власності [PERSON] , за державну реєстрацію прав справлявся адміністративний збір у такому розмірі, зокрема, за державну реєстрацію права власності (крім випадків державної реєстрації права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс) у строк 2 робочі дні - 1 мінімальна заробітна плата. Згідно реєстраційних справ, копії яких містяться в матеріалах справи, - жодного адміністративного збору [PERSON] не сплачував, та жодних документів про оплату таких зборів реєстраційна справа не містить. Крім того, як вбачається з протоколу допиту свідка [PERSON] повідомив, що ніколи не набував у власність спірні об`єкти нерухомості, розташовані по [ADDRESS] та по [ADDRESS] , а також не відчужував згадані об`єкти на користь [PERSON] . Судом встановлено, що Вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 13.09.2017 р. у справі № 761/22386/17 угоду про визнання винуватості від 22.06.2017 р., що укладена у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за № 12017100070002200 від 23.05.2017 р. між [PERSON]. та прокурором - затверджено; [PERSON] визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, за який призначено покарання у виді двох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з проведенням державної реєстрації прав на нерухоме майно, строком на 3 роки; на підставі ст. 75,76 КК України звільнено [PERSON]. від відбування покарання у виді позбавлення волі, якщо вона протягом іспитового строку - 3 (трьох) років не вчинить нового злочину та виконає покладені на неї обов`язки. Вказаним Вироком встановлено, що 08.06.2016, приблизно о 14 годині 40 хвилин, за адресою: [ADDRESS] , обвинувачена [PERSON]. , виконуючи згадані свої службові обов`язки, при зверненні до неї однієї з невстановлених осіб, які мали умисел на заволодіння нежилим приміщенням комунальної власності за адресою: [ADDRESS] (приміщення 1 , 2 , 7 , 8 ) та [ADDRESS] (приміщення 1, 2 , 7 , 8 ), для реалізації якого необхідно було внести відповідні відомості до реєстру прав на нерухоме майно, отримала від цієї особи копії особистих документів іншої фізичної особи та ряд документів, які згідно законодавства не можуть бути підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно. В подальшому, 09.06.2016, в денний час доби, обвинувачена [PERSON]. , перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, всупереч Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Постанови КМУ "Про порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", не отримавши необхідних документів для проведення державної реєстрації, прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, після чого роздрукувала вказані рішення за №29965871 та №29968419 від 09.06.2016, що призвело до вибуття групи нежитлових приміщень № 1, 2, 7, 8 за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 157,8 кв.м. вартістю 1 329 476 грн. та групи нежитлових приміщень № 1, 2, 7, 8 за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 153 кв.м. вартістю 1 289 035 грн., з власності територіальної громади міста Києва у приватну власність окремої фізичної особи, завдавши матеріальних збитків на загальну суму 2 618 511 грн., які більш ніж у двісті п`ятдесят разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян, що є тяжкими наслідками. Таким чином, обвинувачена [PERSON]. своїми діями, які виразилися у службовій недбалості, тобто неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки громадським інтересам, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 367 КК України. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, суд погоджується з доводами прокурора, які є доведеними, про те, що [PERSON] набув право власності на спірне нерухоме майно у спосіб, не передбачений діючим законодавством, тому він та наступні набувачі ( [PERSON] ) не були власниками спірного нерухомого майна і не мають законних прав розпоряджатися таким майном. Статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Аналогічні положення закріплюються і в статті 327 Цивільного кодексу України. Статтею 1 Закону України "Про місцеве самоврядування" визначено право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації, що також передбачено ст. 182 ЦК України. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» міститься перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності та інших речових прав, але в даному випадку право комунальної власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано та у Київської міської ради відсутній відповідний правовстановлюючий документ. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України). За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Так, матеріали цивільної справи містять достатньо доказів того, що витребування спірного майна з чужого незаконного володіння [PERSON] є єдиним вірним та дієвим способом захисту порушеного права позивача на майно, адже відповідно до вимог ст. ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було передано за правочинами щодо його відчуження поза межами волі власника, не набувається у тому числі і добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребувано. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується, і не припиняється із втратою ним цього майна.. Право власності територіальної громади перейшло до [PERSON] , а в подальшому до відповідача в обхід встановленої законодавством приватизаційної процедури. Оскільки відчуження спірного нерухомого майна, відбулось поза волею та без участі дійсного власника майна - територіальної громади, а тому спірні нежитлові приміщення були відчужені особою, яка не мала права на її відчуження, без відома та згоди дійсного власника майна. Таким чином, право комунальної власності на спірне нерухоме майно не припинялось. Тобто, підвальні приміщення за адресою: [ADDRESS] (група приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літ. А) та [ADDRESS] (група приміщень №№ 1, 2, 7, 8 (літ. А), є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради, оскільки нею вказане майно не відчужувалося, право власності територіальної громади м. Києва на вказане майно не припинялося, а [PERSON] , з подальшим відчуженням відповідачу не набув права власності на майно у встановленому законом порядку. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Відповідно до правової позиції, викладеної Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 16 вересня 2015 року по справі №6-1203цс15, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Суд зазначає, що згідно до п.26 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснюється, що відповідно до положень ч.1 ст.388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч.ч. 1,2 ст. 1212 ЦК України). Крім того, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Практика ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. У практиці ЄСПЛ напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям. З огляду на характер спірних правовідносин, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності відповідача критеріям правомірного втручання у право на мирне володіння майном. Витребування спірного майна на користь позивача (КМР) відповідає критерію законності: витребування із її власності спірного майна здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК, яка відповідає вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним. Сумніви відповідача у правильності тлумачення та застосування цієї норми судами не можуть свідчити про незаконність втручання у право власності. Одним із елементів дотримання принципу пропорційності при втручанні у право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації. Відповідач не позбавлений права в подальшому звернутись до суду із відповідним позовом до попереднього власника ( [PERSON] ) про відшкодування їй компенсації вартості витребуваного майна, збитків що сприятиме дотриманню принципу пропорційності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №7 в інтересах держави в особі Київської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову. Посилання представника відповідача є безпідставними, спростовуються наведеними обставинами, а докази, на які посилається сторона відповідача, не ґрунтуються на законі. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення первісних позовних вимог, позивач довів ті обставини на які посилався як на підставу своїх позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 4 426,20 грн Таким чином, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які посилається позивачка, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки є обґрунтованим, заснованим на законі, доводи позивачів знайшли своє повне підтвердження в ході розгляду справи. А відтак, права позивачів як власників вищевказаної квартири підлягають захисту в судовому порядку. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved