Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

13.06.2017 до суду надійшов даний позов, в якому позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його дочки [PERSON], [INFO]. Свій позов позивач мотивує тим, що 20.10.2007 був зареєстрований шлюб позивача з [PERSON]. [INFO] у сторін народилася дочка [PERSON]. 14.11.2011 шлюб між сторонами був розірваний, після розлучення дочка проживає з позивачем та перебуває повністю на його вихованні та утриманні. З часу розлучення сторони припинили будь-яке спілкування. 27.10.2012 позивач уклав другий шлюб із [PERSON], від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO]. Із своїм батьком, відповідачем по справі, [PERSON] навіть не знайома, оскільки він жодного разу не бачився та не спілкувався з нею, не надавав будь-якої матеріальної допомоги, не вітав з днем народження, та взагалі не цікавився її долею. Позивач вважає, що [PERSON] свідомо нехтує своїми обов'язками щодо їхньої спільної дитини, адже позивач з дочкою до липня 2016 року проживали в селі Нечаеве, Шполянського району, Черкаської області, де проживав і сам відповідач, дитина також відвідувала місцевий дитячий садочок, однак батько не навідувався до дівчинки і у навчальний заклад, він добровільно після розлучення з позивачем самоусунувся від виконання своїх обов'язків як батька. Позивач вважає, що на сьогоднішній день батько дитини втратив той час, коли формується найсильніший зв'язок між дитиною і її батьками, які спостерігають та приймають безпосередню участь у розвитку дитини, коли та зростає та робить перші кроки у цьому житті. Одночасно цей зв'язок виник між дочкою позивача та його теперішнім чоловіком - [PERSON], який хоче усиновити дитину та дати їй своє прізвище, адже [PERSON] не розуміє, чому її прізвище відрізняється від прізвищ інших членів родини, зокрема прізвища позивача «[PERSON]». В судове засідання позивач не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, вказав, що позов підтримує повністю. Представник служби у справах дітей Шполянської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, вказав, що позов підтримує повністю. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позов визнав повністю, не заперечував проти позбавлення його батьківських прав. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. В суді встановлено, що [PERSON] народилась [INFO], актовий запис №170, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03.12.2010, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шполянського районного управління юстиції у Черкаській області. Батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Відповідно до рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 14.11.2011 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 20 жовтня 2007 року у відділі РАЦС Шполянського районного управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 156 (а.с.8). [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 27.10.2012, актовий запис №84, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 27.10.2012, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шполянського районного управління юстиції у Черкаській області (а.с.7). Згідно з довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №1819 від 23.05.2017, виданою Шполянською міською радою Черкаської області, до складу сім'ї [PERSON]/зареєстрованих за адресою [ADDRESS], входять власник будинку [PERSON], дружина власника [PERSON], син власника [PERSON], дочка власника [PERSON], зять власника [PERSON] та онука власника [PERSON] (а.с.6). Відповідно до довідки №15 від 09.06.2017, виданої дошкільним навчальним закладом №4 «Сонечко» Шполянської міської ради[PERSON], матері вихованки дошкільного навчального закладу №4 «Сонечко» групи «Краплинка» [PERSON], 2010 року народження, батько дитини [PERSON] не брав участі у вихованні дитини: за час перебування дитини дошкільному закладі з 01.09.2016 по 31.05.2017. Батько не відвідував батьківські збори, родинні свята та інші форми роботи з батьками. Батько не цікавився дитиною, не спілкувався з вихователями з приводу розвитку та виховання дочки, не приводив та не забирав дитину із садка. Участь в організаційних, фінансових та інших питаннях, пов'язаних з перебуванням та навчанням у дошкільному закладі дитини покладалась тільки на матір [PERSON] (а.с.5). Згідно з висновком органу опіки та піклування Шполянської райдержадміністрації від 09.01.2018 №01-34/4087 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON]відносно його неповнолітньої доньки [PERSON], 2010 року народження, діючи виключно в інтересах малолітньої [PERSON], 2010 року народження та з метою забезпечення захисту її прав та інтересів, орган опіки та піклування Шполянської райдержадміністрації Черкаської області вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON]відносно його неповнолітньої доньки [PERSON], 2010 року народження (а.с.40-41). Таким чином, суд приходить до висновку, що наведені вище фактичні дані свідчать про безпричинне, свідоме ухилення відповідача від виконання його обов'язку по вихованню дитини, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України правовою підставою позбавлення батьківських прав матері, батька є ухилення їх від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно п.п.15, 16 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В рішенні по справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява № 31111/04), Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» від 18.12.2008 ( заява №39948/06) право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). В Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини", N 46544/99, п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини", [GC], N 31871/96, п. 66, ЄС/7/72003-VIII). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції", N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж'юнта проти Італії" [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу "Хазе проти Німеччини", N 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я (див. справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки", N 23499/06, N 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу "К. А. проти Фінляндії", N 27751 /95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу "Мозер проти Австрії", N 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", пп. 73 - 76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз'єднання сім'ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (див., mutatis mutandis, ухвали у справах: "Шульц проти Польщі", N 50510/99, від 8 січня 2002 року; "Реммо і Узункая проти Німеччини", N 5496/04, від 20 березня 2007 року; та "Полашек проти Чеської Республіки", N 31885/05, від 8 січня 2007 року). Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (див., наприклад, згадані вище рішення у справах Гавелка та інші, п. 62, і Хазе, п. 97). Згідно з наданими доказами суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, а тому суд вважає, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан її здоров'я, хоча б мав це робити, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Протягом усього часу розгляду справи по суті позивач не змінив підставу або предмет позову, не збільшив або не зменшив розмір позовних вимог, а тому суд розглянув цивільну справу в межах пред'явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів. Таким чином, з метою захисту прав і інтересів малолітньої дитини, суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав буде вчинене в інтересах [PERSON]. Відповідно до ч.3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів », за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Згідно з ч.1ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років з 1 січня 2018 року становить 1355 грн. Відповідно ч. 1 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Враховуючи те, що відповідач не надав доказів щодо його непрацездатності, наявності інших утриманців, а тому стягує з [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви, тобто з 13.06.2017 до повноліття [PERSON], [INFO], тобто до [INFO] щомісячно. З урахуванням обставин справи суд вважає, що присуджена сума буде достатньою для нормального виховання і забезпечення дитини. Згідно з ч.1 ст.190 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача за один місяць підлягає негайному виконанню, відповідно до п. 1 ч. 1ст. 367 ЦПК України. Заходи забезпечення позову не застосовувались. Оскільки позов задовольняється, суд стягує з відповідача судовий збір в розмірі 640,00 грн. на користь позивача та 704,80 грн. на користь держави. На підставі ст. 60 ЦК України, п.2 ч.1 ст. 164, ст. ст. 165, 166, 180-182, 191 СК України, ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,

Outcome: approved