Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

Представники відповідача позов [PERSON] по суті та за обставинами справи не визнали. [PERSON] звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства Дніпродзержинської міської ради "Комунальник", в якому просить суд визнати незаконним та скасувати наказ про її звільнення № 71-к від 31 грудня 2013 року за п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, поновити її на роботі юрисконсультом в комунальному підприємстві Дніпродзержинської міської ради "Комунальник", стягнути з Комунального підприємства Дніпродзержинської міської ради "Комунальник" на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 січня 2014 року до день поновлення на роботі, а також стягнути з відповідача на її користь компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 10000 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що наказом № 33 від 09 грудня 2011 року вона була прийнята на посаду юрисконсульта до Комунального підприємства Дніпродзержинської міської ради "Комунальник" на 0,5 ставки, наказом № 1-к від 29 лютого 2012 року переведена з 01 березня 2012 року на повний робочий день, 14 березня 2013 року рішенням Баглійської районної у м. Дніпродзержинську ради нагороджена Подякою голови Баглійської районної у місті Дніпродзержинську ради за сумлінну працю. 28 серпня 2013 року у зв'язку із вагітністю та пологами їй була надана декретна відпустка. 24 грудня 2013 року у зв'язку зі смертю дитини вона вийшла на роботу по закінченню декретної відпустки. Наказом № 71-к від 31 грудня 2013 року вона була звільнена з роботи по п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Своє звільнення вважає незаконним, а наказ про звільнення таким, що підлягає скасуванню, оскілки одразу ж після виходу на роботу 24 грудня 2013 року її було повідомлено, що вона повинна написати заяву про звільнення, так як, поки вона була у декретній відпустці, на підприємстві був укладений договір про надання юридичних послуг з юридичною фірмою через катастрофічну нехватку грошей на підприємстві, внаслідок чого затримується виплата заробітної плати, і дешевше співпрацювати з юридичною фірмою, ніж утримувати в штаті юриста, а отже розривати договір з юридичною фірмою не будуть, а звільнять її, бо так вигідніше для підприємства. З такою пропозицією вона, позивач, категорично не погодилася, згоди та заяви на звільнення не подавала, з наказом про її звільнення ознайомлена не була, але все одно 31 грудня 2013 року їй видали трудову книжку із записом про звільнення, але без підпису директора.. Вважає, її звільнення з роботи незаконним і відповідач повинний поновити її на роботі та виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також вважає, що діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що незаконне звільнення позбавило її засобів для існування, негативно вплинуло на її стан здоров'я, в неї зник апетит, з'явилося безсоння, що вимусило її звернутися до лікаря, а потім приймати заспокійливе, вона постійно думає про те, як і куди працевлаштуватися, так як звільнення відбулося раптово, без будь-яких законних підстав, що спричинило їй значні моральні страждання. Завдану їй моральну шкоду вона оцінює у 10000 грн. 06 жовтня 2014 року позивач надала заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача на ї користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 28879,20 грн., виходячи із розміру середньоденного заробітку в сумі 152,80 грн. за 189 робочих дня, тобто за період з 01 січня 2014 року по 06 жовтня 2014 року, інші позовні вимоги залишає без змін. В судовому засіданні, яке відбулося 10 грудня 2014 року представник позивача уточнила позовні вимоги і просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 січня 2014 року по день поновлення на роботі, тобто до 10 грудня 2014року за 236 робочих днів в сумі 36060 грн., стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн., інші позовні вимоги залишила без змін. До судового розгляду справи від представника відповідача Дмитренко Н.Л. надійшли письмові заперечення проти позову, в яких зазначено, що проти позову відповідач заперечує, так як 30 грудня 2013 року [PERSON] особисто написала заяву про звільнення згідно п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, на підставі якої головний бухгалтер підприємства [PERSON] підготувала наказ про звільнення позивача з 31грудня 2013 року та внесла запис до книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них та запис в трудову книжку позивача. 30 грудня 2013 року [PERSON] була ознайомлена під підпис з наказом № 71-к від 31 грудня 2013 року про її звільнення, і розписалася в книзі обліку трудових книжок про отримання трудової книжки. Заперечують той факт, що [PERSON] не надавала заяву на звільнення та не була ознайомлена з наказом № 71-к від 31.12.2013 року про звільнення, оскільки на підприємстві існує доповідна записка головного бухгалтера [PERSON] про відсутність в особовій справі [PERSON] заяви та наказу про звільнення та пояснення начальника виробничо-технічного відділу про те, що 31 грудня 2013 року він був присутнім при розмові в.о. директора Вовченко Ф.І. та юрисконсульта [PERSON], при якій позивач зауважила, що вона, скориставшись відсутністю працівників в кабінеті, забрала свою заяву про звільнення із особової справи та порвала наказ про звільнення, в якому стояв підпис про ознайомлення. З приводу зникнення документів із особової справи [PERSON] був складений акт від 31 грудня 2013 року та протокол зборів інженерно-технічних працівників КП ДМР "Комунальник", в якому зроблено висновок, що [PERSON] проігнорувала пропозицію в.о. директора Вовченка Ф.І. та начальника ВТВ [PERSON] прийти на підприємство для вирішення питання подальшої її роботи на підприємстві. Оскільки питання подальшої роботи на підприємстві юрисконсульта було вирішено, на підприємстві були внесені зміни до штатного розкладу: виведено із адміністрації штатну одиницю юрисконсульта, про що свідчить наказ № 32 від 31 грудня 2013 року та штатний розклад КП ДМР "Комунальник" з 01 січня 2014 року. Також зазначили, що з 31 грудня 2013 року позивач жодного разу не зверталася до КП ДМР "Комунальник" з метою надання документів, які підтверджують трудову діяльність на підприємстві, про що свідчить журнал вхідної кореспонденції та журнал обліку відвідувачів КП ДМР "Комунальник". Вважають позовну заяву [PERSON] необґрунтованою та такою, що не відповідає дійним обставинам справи и просять відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позов по суті та за обставинами справи підтримала в повному обсязі, вважає, що відповідач дійсно мав намір скоротити штат шляхом виведення із адміністрації штатної одиниці юрисконсульта з 01 січня 2014 року, і саме тому звільнив позивача з посади юрисконсульта без наявності заяви та згоди останньої на звільнення. Вважає, що відповідач порушив норми КЗпП України, так як в наказі про звільнення нема підпису позивача про ознайомлення з наказом, який був виданий 30 грудня 2013 року, але в якому зазначена дата 31 грудня 2013 року. Всі зазначені в запереченнях відповідача обставини лише свідчать про існування конфлікту між позивачем та відповідачем і дають підстави вважати, що трудовий договір з позивачем був розірваний незаконно. Просить задовольнити позов в повному обсязі, скасувати наказ про звільнення позивача, поновити [PERSON] на посаді юрисконсульта КП ДМР "Комунальник", стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 січня 2014 року по день поновлення на роботі, тобто до 10 грудня 2014року за 236 робочих днів в сумі 36060 грн., моральну шкоду в сумі 10000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн. В судовому засіданні представник відповідача Вовченко Ф.І. позов [PERSON] по суті та за обставинами справи не визнав та суду пояснив, що 31 грудня 2013 року у [PERSON] був останній робочий день, вони не запитували у позивача, чому вона бажає звільнитися, так як в неї була депресія, пов'язана із смертю новонародженої дитини, дійсно всі документи та трудову книжку [PERSON] видали 30 грудня 2013 року, хоча наказ про звільнення був виданий від 31 грудня 2013 року. Коли позивач була у декретній відпустці, підприємство дійсно отримувало юридичні послуги від юридичної фірми, з якою був укладений договір. Просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача Дмитренко Н.Д. позов [PERSON] по суті та за обставинами справи не визнала та пояснила суду, що звільнення позивача було законним, так як звільнення за п.1 ст. 36 КЗпП України може відбуватися за ініціативою як працівника, так і працедавця, а тому відсутність заяви позивача на звільнення не має ніякого значення. Дійсно в період знаходження позивача у декретній відпустці між КП ДМР "Комунальник" та юридичною фірмою був укладений договір на надання юридичних послуг, і зараз такий договір також є укладеним. Після виходу із декретної відпустки позивач пропрацювала лише 6 днів, претензій до неї не було, вона сама захотіла звільнитися. Просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює начальником виробничо-технічного відділу КП ДМР "Комунальник" з 11 листопада 2012 року, знає [PERSON] як юрисконсульта підприємства, 31 грудня 2013 року він прийшов на роботу, а потім прийшла [PERSON], вона була не в настрої, вона залишилася одна в кабінеті. О 10.00 годині його викликав керівник до себе в кабінет, і він, свідок, був присутнім при розмові керівника та [PERSON], при цьому керівник питав позивача, куди поділася її заява про звільнення та наказ з її підписом, вона відповіла, що взяла їх, так як не бажає звільнятися, оскільки, коли вона розповіла чоловіку, що звільнена, він залишився незадоволеним, тому вона забрала заяву про звільнення. Чому акт про вилучення документів від 31 грудня 2013 року складений о 08.30 годині, пояснити не може. Також пояснив, що [PERSON], як юрисконсульт, себе нормально зарекомендувала. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює головним бухгалтером КП ДМР "Комунальник", [PERSON] працювала юрисконсультом на підприємстві, неприязних відносин з нею немає. Станом на 30 грудня 2013 року вона, свідок, займалася кадровими питаннями, і 30 грудня 2013 року позивач звернулася до неї із заявою про звільнення, яку вона особисто написала, підписала у директора. а потім передала їй, свідку. Вона сказала [PERSON], що вона 30 грудня 2013 року видала наказ про її звільнення з 31 грудня 2013 року, і зробила їй запис в трудову книжку про звільнення з 31 грудня 2013 року, оригінал наказу вона, свідок, поклала у папку для наказів, а його копію в особову справу позивача. 31 грудня 2013 року, о 09.30 годині, до неї зателефонував директор і запитав, куди вона поклала наказ, і чому залишила на столі. 08 січня 2014 року вона, свідок, вийшла на роботу, і ні копії наказу, ні його оригіналу не було. [PERSON] не могла бачити, куди вона, свідок, поклала наказ та заяву, так як в них різні кабінети. Трудову книжку із записом про звільнення вона видала позивачу 30 грудня 2013 року. Коли [PERSON] була в декреті, ніхто не виконував її обов'язки, а до юридичної фірми підприємство звернулося ще до звільнення позивача. Судом досліджені такі докази у справі: - подяка голови Баглійської районної у м. Дніпродзержинську ради (а.с. 8), якою підтверджується факт нагородження позивача - юрисконсульта комунального підприємства Дніпродзержинської міської ради"Комунальник" подякою за сумлінну працю, високу відповідальність за доручену справу та з нагоди Дня працівників житлово-комунального господарства і побутового обслуговування населення; - витяг із медичної картки (а.с. 9), яким підтверджується факт звернення позивача за медичною допомогою; - листок непрацездатності (а.с.10), яким підтверджується факт перебування позивача на амбулаторному лікуванні з 20 серпня 2013року 23 грудня 2013року з приводу вагітності та пологів; - повідомлення КЗОЗ ДМР "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1" від 23 січня 2014 року (а.с. 11), яким підтверджується факт звернення [PERSON] 21 січня 2014 року до лікаря загальної практики - сімейного лікаря [PERSON] з діагнозом: гіпертрофія щитовидної залози; - податкова накладна про майновий стан і доходи від 13 січня 2014 року (а.с. 12 -13), якою підтверджується неотримання у 2013 році [PERSON], як фізичною особою - підприємцем, доходів; - копія паспорту позивача (а.с. 14), якою підтверджується її особа громадянина України; - копія трудової книжки позивача (а.с. 19-21), якою підтверджується факт роботи позивача в Комунальному підприємстві Дніпродзержинської міської ради "Комунальник" в період часу з 09 грудня 2011 року до 31 грудня 2013 року та факт її звільнення з посади юрисконсульта по п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, а також факт відсутності після запису про звільнення підпису в.о. директора Вовченка Ф.І.; - книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них КП ДМР "Комунальник" (а.с.38-42), якою підтверджується факт отримання позивачем трудової книжки від відповідача 31 грудня 2013 року; - довідка КП ДМР "Комунальник" від 10 липня 2014 року № 144/14 (а.с. 55), якою підтверджується факт відсутності письмових доказів, на підтвердження погодження [PERSON] на її звільнення за згодою сторін (заява); - довідка про доходи від 04 липня 2014 року №142/14 (а.с. 56), якою підтверджується розмір середньоденної заробітної плати позивача під час роботи в КП ДМР "Комунальник" в розмірі 152,80 грн., та розмір середньомісячної заробітної плати в розмірі 3285,20 грн.; - наказ № 33 від 09 грудня 2011 року КП ДМР "Комунальник" (а.с. 57), яким підтверджується факт прийняття позивача по трудовому контракту на посаду юрисконсульта на 0,5 окладу юрисконсульта згідно штатного розкладу з 09 грудня 2011 року; - наказ № 1-к від 29 лютого 2012 року КП ДМР "Комунальник" (а.с. 58), яким підтверджується факт переведення позивача на посаду юрисконсульта на повний робочий день з окладом згідно штатного розкладу з 01 березня 2012 року; - заява позивача від 27 лютого 2012 року (а.с. 59), якою підтверджується факт надання [PERSON] заяви на ім'я в.о директора КП ДМР "Комунальник" Вовченка Ф.І. про переведення її на повний робочий день; - наказ № 71-к від 31 грудня 2013 року КП ДМР "Комунальник" (а.с.60), яким підтверджується факт звільнення позивача з посади юрисконсульта по п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін 31 грудня 2013 року без підпису позивача про ознайомлення з наказом про звільнення; - письмові пояснення начальника ВТВ [PERSON] від 31 грудня 2013 року (а.с. 61), в яких він зазначає, що чув, як [PERSON] заявила, що вона самостійно забрала свою заяву про звільнення з папки з особовими справами та наказ про її звільнення і порвала їх; - акт від 31 грудня 2013 року (а.с. 62), в якому зазначено, що 31 грудня 2013 року, о 08.30 годині, в.о. директора КП ДМР "Комунальник" Вовченко Ф.І., начальник ВТВ [PERSON], касир [PERSON] виявили відсутність наказу № 71-к від 31.12.2013 року про звільнення юрисконсульта [PERSON] в папці наказів по особовому складу та в її особовій справі заяви про звільнення за згодою сторін 31.12.2013 року та копії наказу про її звільнення; - доповідна головного бухгалтера КП ДМР "Комунальник" [PERSON] від 08 січня 2014 року (а.с. 63), в якій зазначено, що 30 грудня 2013 року позивач надала заяву про звільнення з підприємства по п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін з 31 грудня 2013 року, і вона, [PERSON], 30 грудня 2013 року написала наказ про звільнення від 31 грудня 2013 року [PERSON], зробила запис в книзі обліку руху трудових книжок, перерахувала заробітну плату за грудень 2013 року в повному обсязі, з наказом про звільнення від 31 грудня 2013 року вона ознайомила [PERSON] 30 грудня 2013 року, і в журналі позивач розписалася 30 грудня 2013 року, але поставила дату 31 грудня 2013 року, в цей же день 30 грудня 2013 року позивачу була видана трудова книжка; - протокол зборів інженерно-технічних працівників КП ДМР "Комунальник" від 08 січня 2014 року (а.с. 64), з приводу зникнення із особової справи [PERSON] 31 грудня 2013 року заяви та наказу № 71-к від 31.12.2013 року про звільнення позивача з підприємства за згодою сторін; - наказ в.о. директора КП ДР "Комунальник" № 32 від 31 грудня 2013 року (а.с. 69), штатний розклад КП ДМР "Комунальник" з 01 січня 2014 року (а.с.70, 71), якими підтверджується факт внесення змін до штатного розкладу з 01 січня 2013 року шляхом виведення із адміністрації штатної одиниці юрисконсульта з окладом 3361,68 грн. з 01 січня 2014 року; - копія журналу вхідної кореспонденції КП ДМР "Комунальник" з 10 січня 2014 року по 07 липня 2014року (а.с. 71-76); - розпорядження Дніпродзержинської міської ради від 30 квітня 2014 року № 76-р "ос" ( а.с. 88), яким підтверджується факт призначення Вовченка Федора Івановича директором комунального підприємства Дніпродзержинської міської ради "Комунальник" з 30 квітня 2014 року; - журнал обліку відвідувачів КП ДМР "Комунальник" за період з 21 листопада 2013 року по 25 червня 2014 року ( а.с. 90-91); - договір № 7 від 01 жовтня 2013року ( а.с. 92), якою підтверджується факт укладення договору про надання юридичних послуг між КП ДМР "Комунальник" та Приватним підприємством "Юрбізнес-консалтінг" строком дії до 31 грудня 2013 року із продовженням дії на той самий строк, якщо жодна із сторін за місяць до закінчення строку дії договору не надішле іншій стороні письмову заяву про припинення цього договору; - акт про приймання - передачу послуг від 23 грудня 2013 року (а.с. 84), яким підтверджується факт надання Приватним підприємством "Юрбізнес - консалтінг" Комунальному підприємству ДМР "Комунальник" юридичних послуг в період з 01 грудня 2013 року по 23 грудня 2013 року. Вислухав представника позивача, представників відповідача, свідків, вивчивши письмові докази та матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та дослідивши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні судом встановлені наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 09 грудня 2011 року працювала на посаді юрисконсульта в комунальному підприємстві Дніпродзержинської міської ради Комунальник", спочатку на 0,5 окладу юрисконсульта (а.с. 57 - наказ № 33 від 09 грудня 2011 року), а з 01 березня 2012 року - повний робочий день з окладом згідно штатного розкладу (а.с. 58 - наказ № 1-к від 29 лютого 2012 року). На підставі досліджених судом доказів встановлено, що 30 грудня 2013 року головним бухгалтером КП ДМР "Комунальник" [PERSON] був виданий наказ № 71-к про звільнення [PERSON] - юрисконсульта по п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, датований 31 грудня 2013 року, який підписаний в.о. директора підприємства Вовченко Ф.І. (а.с. 60). В цьому наказі зазначено, що підставою для звільнення [PERSON] є її особиста заява, і при цьому в наказі про звільнені відсутній підпис позивача про ознайомлення її з наказом про звільнення. Але згідно довідки КП ДМР "Комунальник" від 10 липня 2014 року № 144/14 від 10 липня 2014 року, письмові докази, що свідчать про погодження [PERSON] на звільнення за згодою сторін (заява) на підприємстві відсутні (а.с. 55). Суд критично оцінює надані відповідачем такі письмові докази, як пояснення начальника ВТВ [PERSON] (а.с. 61), акт від 31 грудня 2013 року "Про відсутність документів" (а.с. 62), доповідну [PERSON] ( а.с. 63), протокол зборів інженерно-технічних працівників КП ДМР "Комунальник" від 08 січня 2014 року (а.с. 64), а також пояснення представників відповідача та допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки вони не підтверджують факт написання позивачем 30 грудня 2013 року заяви про звільнення за п.1 ст. 36 за згодою сторін з 31 грудня 2013 року, на підставі якої відповідачем був виданий наказ про звільнення [PERSON] Але при цьому суд вважає доведеним той факт, що на момент виходу позивача із декретної відпустки, а саме станом на 26 грудня 2013 року, між відповідачем та Приватним підприємством "Юрбізнес - консалтінг" дійсно існував договір про надання юридичний послуг" (а.с. 92), який, згідно пояснень представника відповідача, діє до теперішнього часу, що свідчить про те, що відповідач дійсно мав намір вивести із адміністрації штатну одиницю юрисконсульта, що і зробив, видавши наказ № 32 від 31 грудня 2013 року (а.с. 69). Тому суд немає підстав не довіряти обставинам, зазначеним позивачем щодо спонукання її до написання заяви про звільнення, і через її відмову в поданні такої заяви щодо виникнення конфлікту між сторонами у справі. Факт видачі позивачу трудової книжки саме 30 грудня 2013 року, що підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON]., із записом про звільнення позивача з 31 грудня 2013 року на підставі наказу № 71-к від 31 грудня 2013 року, також є порушенням вимог трудового законодавства, оскільки видання наказу про звільнення та внесення запису про звільнення до трудової книжки повинно відбуватися в останній день роботи працівника. І це порушення законодавства приймається судом на користь позивача, права якої дійсно були порушені незаконним звільненням.. Добровільне отримання позивачем трудової книжки із записом про її звільнення, без підпису директора підприємства (а.с. 19-21) та підпис позивача у книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них (а.с. 38 -42), в якому позивача вимусили поставити дату отримання трудової книжки 31 грудня 2013 року, при фактичному отриманні трудової книжки 30 грудня 2013 року, також свідчить не на користь відповідача і дає суду підстави вважати, що відповідач грубо порушив норми законодавства про працю при звільнення [PERSON] із займаної посади, а тому наказ про звільнення відповідача з роботи повинний бути визнаний незаконним та скасований, а [PERSON] підлягає поновленню на роботі на посаді юрисконсульта комунального підприємства Дніпродзержинської міської ради "Комунальник". Оскільки суд прийшов до висновку про необхідність скасування наказу № 71-к від 31 грудня 2013 року про звільнення позивача та про поновлення її на роботі, то підлягають задоволенню і позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно довідки про доходи, що видана КП ДМР "Комунальник" 04 липня 2014 року (а.с. 56), розмір середньоденної заробітної плати позивача за період з 01 листопада 2013 року по 31 грудня 2013 року становить 152 грн. 80 коп. Таким чином за період з 01 січня 2014 року по 10 грудня 2014 року відповідач повинний виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме за 236 робочих днів (а.с. 87) в сумі 36060 грн.. (236 день х 1152,80грн.). Крім цього, суд вважає, що позивач не пропустила строк звернення до суду з цим позовом, оскільки про порушення свого права вона дізналася 31 грудня 2013 року, і 30 січня 2014 року звернулася до суду з позовом, тобто протягом місячного строку з дня отримання трудової книжки ( ч.1 ст. 233 КЗпП України). Приймаючи до уваги порушення відповідачем законних прав позивача, суд вважає, що позов [PERSON] є законним, і неправомірними діями відповідача позивачу дійсно було завдано моральної шкоди, оскільки позивач морально страждала, була позбавлена засобів для існування, зазнала нервового стресу, була вимушена звертатися за медичною допомогою в зв'язку із погіршенням стану свого здоров'я, докладати додаткові зусилля для організації свого життя, що негативно вплинуло на моральний стан позивача. Суд вважає встановленим наявність фактів, якими обґрунтовуються вимоги позивача, з таких мотивів. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ч.1, 2, 5 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст. 237-1 ЦК України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначення моральної шкоди визначається у ст. 23 ЦК України й у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування морального (немайнового) шкоди", Так, під моральною шкодою варто розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю осіб. Оскільки відшкодування моральної шкоди є компенсацією за втрати немайнового характеру, він підлягає відшкодуванню одноразово. При визначенні розміру й форми відшкодування моральної шкоди суд ураховує такі фактори, як глибину психологічного дискомфорту, значні порушення душевної рівноваги, тривалість страждань, які отримала позивач, а також ураховує вимоги розумності й справедливості. Тому суд вважає, що з відповідача на користь позивача належить стягнути моральну шкоду в сумі 5000 грн. Також суд вважає, що з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн., так як відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підтвердження сплати витрат на правову допомогу позивач надав акт про надання юридичних послуг (а.с. 47). В зв'язку із задоволенням позову, заявленого позивачем, яка звільнена від сплати судового збору на підставі ст. 81 ЦПК України, судовий збір на користь держави в сумі 243,60 грн.. належить стягнути з відповідача у справі. На підставі ст.36, 235, 237-1 КЗпП України, п.9 ч.2 ст.16, 23 ЦК України та

Outcome: partial