Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

У липні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] , [PERSON] , треті особи: управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради, Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 27.07.1983, посвідченого Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 2-1849, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 416 за реєстрованим № 44, позивач [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] . На теперішній час у зазначеному домоволодінні зареєстровані наступні особи: дружина позивача - [PERSON] , донька позивача - [PERSON] , онука - [PERSON] та правнук [PERSON] . До 2009 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] проживали у належному позивачу домоволодінні. 08 травня 2009 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та влітку 2009 року забрали всі належні їм речі та переїхали на постійне проживання за адресою: [ADDRESS] . [INFO] у відповідачки [PERSON] народився син [PERSON] , який також з дня народження та по теперішній час проживає разом з відповідачами у будинку [PERSON] . Відповідачі не проживають в домоволодінні з кінця літа 2009 року, однак залишаються зареєстрованими в ньому. Відповідачі домоволодінням не користуються, проте їх реєстрація місця проживання не дозволяє позивачу володіти, користуватися та розпоряджатися на власний розсуд своєю власністю, тому позивач просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням домоволодінням [ADDRESS] . Ухвалою від 30 липня 2019 року позовна заява була залишена без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою від 15 серпня 2019 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження та призначено по справі підготовче судове засідання. Ухвалою від 20 листопада 2019 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] підтримали позовні вимоги у повному обсязі, надали пояснення аналогічні змісту позовної заяви на задоволенні позовну наполягали. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала та просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином. Представник третьої особи: управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради Онуфрак І.І., у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, проти задоволення позову щодо визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням відповідачів [PERSON] та [PERSON] не заперечувала, однак просила постановити рішення в інтересах малолітнього [PERSON] , [INFO] . Представник третьої особи - Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради у судове засідання не з`явився, надавши заяву про слухання справи у відсутність представника та постановити рішення в інтересах малолітнього [PERSON] , [INFO] , пояснивши, що відповідно до Рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі Ради від 03.09.2019 за дитиною [PERSON] закріплено право користування житлом за адресою: [ADDRESS] . Вислухавши сторони, представників сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі " Прокопович проти Росії"). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 27.07.1983, посвідченого Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 2-1849, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 416 за реєстрованим № 44, позивач [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] . Відповідачка, [PERSON] є донькою позивача, відповідачка [PERSON] є онукою позивача, а [PERSON] є правнуком позивача. Відповідачі були зареєстровані в домоволодінні, однак з літа 2009 року вони в домоволодінні не проживають, що підтверджується Актом від 18.07.2019, наявного в матеріалах справи (а.с.8). Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням відповідачів [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню, оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] втратили право користування житловим приміщенням у домоволодінні [ADDRESS] . Що стосується позовних вимог позивача про визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що Рішенням виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 21.06.2019 за №140 «Про надання [PERSON] , [INFO] статус дитини, позбавленої батьківського піклування», надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с.92). Крім того, Рішенням виконкому Індустріальної районної у місті Дніпрі ради від 18.07.2019 за № 241 «Про призначення [PERSON] опікуном над дитиною [PERSON] ,», над дитиною [PERSON] , [INFO] , призначено опікуном [PERSON] , 1980 року народження. (а.с.93). Дитина [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Рішенням виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 03.09.2019 за № 205 «Про закріплення права користування житлом за дитиною [PERSON] , [INFO] », за дитиною [PERSON] , [INFO] закріплено право користування житлом за адресою: [ADDRESS] . (а.с.91). З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 29.10.2019 за № 4/4-1034, суд встановив, що орган опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради вважає недоцільним визнання дитини, [PERSON] , [INFO] , втратившим право користування домоволодіння, який розташований за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 84-87). Частиною 3 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного із них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, тому суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 384 грн. 20 коп. та стягнути з [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 384 грн. 20 коп.

Outcome: partial