Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

20.11.2017 року Одеська міська рада звернулась до [PERSON] та [PERSON] про витребування майна із чужого володіння, а саме: земельної ділянки площею 0,0806 га, цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , кадастровий номер: [NUMBER] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 288243951101, земельної ділянки площею 0,0923 га, цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , кадастровий номер: [NUMBER] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 287342251101, земельної ділянки площею 0,0825 га, цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , кадастровий номер: [NUMBER] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 287876551101, земельної ділянки площею 0,0936 га, цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , кадастровий номер: [NUMBER] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 287302451101. 04.12.2017 року позивач звернувся до суду з позовом про витребування від відповідачів на свою користь наступні земельні ділянки: земельну ділянку площею 0,0964 га, цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , кадастровий номер: [NUMBER] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 299456351101, земельну ділянку площею 0,0996 га, цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , кадастровий номер: [NUMBER] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 291579051101, земельну ділянку площею 0,0943 га, цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , кадастровий номер: [NUMBER] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 281912251101, земельну ділянку площею 0,0985 га, цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , кадастровий номер: [NUMBER] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 428144151101, земельну ділянку площею 0,0995 га, цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , кадастровий номер: [NUMBER] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 299028751101, земельну ділянку площею 0,0995 га, цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , кадастровий номер: [NUMBER] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 299858551101, земельну ділянку площею 0,0536 га, цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , кадастровий номер: [NUMBER] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 274710551101. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.02.2018 року об`єднано в одне провадження справу № 523/16862/17 за позовом Одеської міської ради (65004, м.Одеса, пл.Думська, 1) до [PERSON] (ІНН [NUMBER] [ADDRESS] ), [PERSON] (ІНН [NUMBER] , [ADDRESS] ) про витребування майна із чужого незаконного володіння та справу № 523/16173/17 за позовом Одеської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про витребування майна з незаконного володіння. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскільки Одеська міська рада рішення щодо передачі чи відмови у передачі вказаних земельних ділянок у власність або користування не приймала, відтак оформлення права приватної власності на користь фізичних осіб відбувалось з порушенням прав територіальної громади м.Одеси. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, зазначивши, що відповідачі набули право власності без згоди Одеської міської ради, а тому вищевказані земельні ділянки повинні бути повернуті до територіальної громади м. Одеси. Представники відповідачів - [PERSON], [PERSON], [PERSON]., [PERSON] у судовому засіданні з позовними вимогами не погодились, просили відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що у 2007 році за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] придбали у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] будівлі нерухомості, розташовані на земельних ділянках, що перебували у власності продавців. Також були придбані земельні ділянки, які належали продавцям на підставі державних актів та оформлені відповідно державні акти на право власності на землю. Державні акти на право власності на землю продавців не скасовані. Відповідачі придбали за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу будівлі та земельні ділянки, на яких ці будівлі розміщені. Дані правочини недійсними в судовому порядку не визнані. Оформлені в подальшому на нових власників державні акти на право власності на землю не скасовані. Таким чином, відсутні «незаконні підстави» набуття відповідачами права власності на землю. Первісні власники будівель та земельних ділянок абсолютно законно продали своє майно відповідачам. Заборона легітимним власникам (які мали державні акти на право власності на землю, що посвідчують їх право власності, яке пройшло державну реєстрацію, та на якій знаходяться будівлі) реалізовувати своє право власності - володіння, користування та розпорядження - жодним нормативно-правовим актом не передбачена. Власник вирішує долю свої власності на власний розсуд. Крім цього, представник [PERSON] акцентував увагу суду, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 362/884/16-ц «визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, ефективним та окремим способом захисту та поновлення порушених прав у судовому порядку. Вказана правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15 та у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-319цс15. Крім того у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 12 вересня 2012 року у справі № 6-71цс12 вказано: «Перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений ст. 140 Земельного кодексу України і є вичерпним. Такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, зазначеним Кодексом не передбачено». Однак, позивач до суду не надав жодного документу який би посвідчував позбавлення права власників, в тому числі продавців права власності а саме визнання недійсними державних актів на право власності. Крім того позивач не надав до суду передбачені Земельним кодексом України документи на підтвердження права власності на оспорюванні земельні ділянки. Вислухавши представників сторін, допитавши свідка, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами і державою виключно відповідно до закону. Згідно ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Як вбачається із матеріалів справи, на виконання заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.05.2007 року у справі № 2-3109/07 про визнання права власності на земельні ділянки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] оформили на своє ім`я державні акти на право власності на землю, а саме: [PERSON] - серія [NUMBER] від 26.06.2007 року, цільове призначення земельної ділянки для дачного будівництва, земельна ділянка площею 0,0806 га по [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] ; [PERSON] - серія [NUMBER] від 26.06.2007 року, цільове призначення земельної ділянки для дачного будівництва, земельна ділянка площею 0,0923 га по [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] ; [PERSON] - серія [NUMBER] від 26.06.2007 року, цільове призначення земельної ділянки для дачного будівництва, земельна ділянка площею 0,0825 га по [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] ; [PERSON] - серія [NUMBER] від 26.06.2007 року, цільове призначення земельної ділянки для дачного будівництва, земельна ділянка площею 0,0936 га по [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] . На виконання заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18.05.2007 року у справі № 2-3108/07 про визнання права власності на земельні ділянки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] оформили на своє ім`я державні акти на право власності на землю, а саме: [PERSON] - серія [NUMBER] від 26.06.2007 року, цільове призначення земельної ділянки для дачного будівництва, земельна ділянка площею 0,0964 га по [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] ; [PERSON] - серія [NUMBER] від 26.06.2007 року, цільове призначення земельної ділянки для дачного будівництва, земельна ділянка площею 0,0996 га по [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] ; [PERSON] - серія [NUMBER] від 26.06.2007 року, цільове призначення земельної ділянки для дачного будівництва, земельна ділянка площею 0,0536 га по [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] ; [PERSON] - серія [NUMBER] від 26.06.2007 року, цільове призначення земельної ділянки для дачного будівництва, земельна ділянка площею 0,0943 га по [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] ; [PERSON] - серія [NUMBER] від 26.06.2007 року, цільове призначення земельної ділянки для дачного будівництва, земельна ділянка площею 0,0985 га по [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] ; [PERSON] - серія [NUMBER] від 26.06.2007 року, цільове призначення земельної ділянки для дачного будівництва, земельна ділянка площею 0,0995 га по [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] ; [PERSON] - серія [NUMBER] від 26.06.2007 року, цільове призначення земельної ділянки для дачного будівництва, земельна ділянка площею 0,0995 га по [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] . У листопаді 2007 року, відповідно до посвідчених приватним нотаріусом ОМНО Куценко В.Д. договорів купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] у рівних частках придбали у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] як вищевказані земельні ділянки, так і будівлі нерухомості, розташовані на них. Відповідно до укладених договорів на ім`я відповідачів було оформлено та видано наступні державні акти на наступні земельні ділянки: серія [NUMBER] на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] ; серія [NUMBER] на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] ; серія [NUMBER] на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] ; серія [NUMBER] на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] ; серія [NUMBER] на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] ; серія [NUMBER] на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] ; серія [NUMBER] на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] ; серія [NUMBER] на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] ; серія [NUMBER] на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] ; серія [NUMBER] на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] ; серія [NUMBER] на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] . Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції на час набуття відповідачами права власності на оспорювані земельні ділянки) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначено ст. 126 Земельного кодексу України, в редакції на час набуття відповідачами права власності на оспорювані земельні ділянки. Згідно з ч.1 цієї статті право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відтак, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, [PERSON] та [PERSON] набули права власності на спірні земельні ділянки, в установленому законом порядку оформили на своє ім`я державні акти. В подальшому, як вбачається із матеріалів справи, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2008 року по справі № 2-3108/07, заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18.05.2007 року було скасовано. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 18.04.2008 року по справі №2-3109/07 заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.05.2007 року було також скасовано. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 388 ЦК України надає власнику право витребувати майно у добросовісного набувача. Згідно із частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 Цивільного кодексу України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Таким чином, для витребування земельних ділянок у добросовісного набувача, доведенню підлягають, як факт належності земельних ділянок на момент до вибуття земельної ділянки із власності, так і факт вибуття земельної ділянки без волі власника. Водночас, позивач, звертаючись до суду із позовом, обмежився лише формальними посиланнями щодо того, що рішень щодо передачі чи відмови у передачі вказаних земельних ділянок у власність або користування Одеська міська рада не приймала, відтак оформлення права приватної власності на користь фізичних осіб відбувалось з порушенням прав територіальної громади м.Одеси. У відповідності до ч.1 ст.83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Відповідно до ч.2 ст.83 ЗК України у комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. За приписами статті 10 Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності" (який був чинним до 01.01.2013), розмежування земель державної та комунальної власності здійснюється в межах адміністративно-територіальних утворень - сіл, селищ, міст, районів, областей. Підставою для проведення робіт, пов`язаних з розмежуванням земель державної та комунальної власності в межах населених пунктів, є рішення сільської, селищної, міської ради, а за межами населених пунктів - рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим або відповідної обласної державної адміністрації. Розмежування земель державної та комунальної власності здійснюється за проектами, які за замовленням відповідних сільських, селищних, міських рад, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних державних адміністрацій розробляються державними та іншими землевпорядними організаціями. Так, рішенням Одеської міської ради №844-VI від 08.07.2011 року, дано згоду на проведення підготовчих робіт із землеустрою щодо розмежування земель державної та комунальної власності міста Одеса. Згідно із п.3 вищевказаного рішення, з метою забезпечення виконання до кінця 2011 року запланованих робіт по розмежуванню земель державної та комунальної власності міста Одеса, враховуючи важливість їх виконання, фінансування робіт здійснювати за рахунок коштів, передбачених в бюджеті міста Одеси, Одеському міському управлінню земельних ресурсів Одеської міської ради за КТКВ 160101 «Землеустрій». Перелік документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку визначений ч.1 ст.126 Земельного кодексу України (в редакції, чинній станом на 18.04.2008 року) земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. У той же час, позивачем не надано до суду жодного документального підтвердження факту розмежування спірних земель, або будь-яких інших відомостей, зокрема витягів з Державного земельного кадастру на земельні ділянки, які свідчили б про віднесення спірних земель саме до власності територіальної громади міста Одеса. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сам по собі факт розташування спірних земель у межах населеного пункту міста Одеса не може беззаперечно свідчити про їх віднесення до комунальної власності територіальної громади м.Одеси станом на момент, на який позивач вказує як на момент вибуття з їх законного володіння, а будь-яких належних та допустимих доказів, зокрема розмежування земель та віднесення їх до комунальної власності територіальної громади м.Одеси позивачем надано не було. У постановах Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року (справа №6-146цс13 ), 28 січня 2015 року (справа №6-218цс14 ), 24 червня 2015 року (справа №6-251цс15 ) зазначено, що віндикаційний позов - це позов неволодіючого власника до незаконно володіючої майном особи з метою відновлення порушеного володіння річчю шляхом вилучення її у натурі. Отже, суб`єктом таких вимог може бути виключно власник, а об`єктом виступає об`єкт матеріального світу, конкретно та індивідуально визначена річ. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі вищевикладеного в сукупності суд дійшов висновків, що позовні вимоги про витребування майна із чужого володіння задоволенню не підлягають. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] у рівних частках належать наступні об`єкти нерухомого майна, що знаходяться безпосередньо на спірних земельних ділянках, а саме: будівля адміністративно-культурного центру, розташованого за адресою: [ADDRESS] що у цілому має загальну площу 1198,4 кв.м.; будівля кафе загальною площею 961 кв.м., за адресою: [ADDRESS] "; нежитлові будівлі літ "Ч, О, Т", загальною площею 3484,6 кв.м, за адресою: [ADDRESS] "; нежитлова будівля загальною площею 1721,6 кв.м, за адресою: [ADDRESS] " [ADDRESS] "; жиле приміщення літнього типу загальною площею 709,5 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до змісту висновку експертного дослідження №14/18 про проведення будівельно-технічного дослідження [PERSON] , виконаного судовим експертом Рапач К.В. станом на 05.03.2018 року, встановлено що відсоток забудови земельних ділянок загальною площею 0,349 га (кадастрові номери: [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] : [NUMBER] ) нежитловими будівлями літ. "А", "Б", "В", Ж" за адресою [ADDRESS] становить 46% (сорок шість відсотків). Вільні від забудови земельні ділянки використовуються для під`їзду та обслуговування зазначених будівель. Відповідно до змісту висновку експертного дослідження №15/18 про проведення будівельно-технічного дослідження [PERSON] , виконаного судовим експертом Рапач К.В. станом на 05.03.2018 року, встановлено що відсоток забудови земельних ділянок загальною площею 0,6414 га (кадастрові номери: [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] ) нежитловими приміщеннями за адресою [ADDRESS] становить 51% (п`ятдесят один відсоток). Вільні від забудови земельні ділянки використовуються для під`їзду та обслуговування зазначених будівель. Згідно ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Зазначене кореспондується із ст.120 Земельного кодексу України, відповідно до якої до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Враховуючи, що відповідачі набули право власності на нежитлові приміщення, розміщені на спірній земельній ділянці, цільове призначення земельної ділянки було змінено за рішенням суду, яке набрало законної сили, згідно ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України, до них перейшло право власності й на спірну земельну ділянку. Таким чином, суд зауважує, що витребування спірних земельних ділянок, на якій розташовані нежитлові та житлові приміщення належні на праві власності [PERSON] та [PERSON] , призвело б до грубого порушення положень ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України. Щодо заявленої представниками відповідачів заяви про застосування наслідків пропущення строків позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, №22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), №66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Частинами 3, 4 ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 року № 6-68цс15. Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). З огляду на положення статті 261 ЦК України суди повинні з`ясовувати, з якого моменту починається перебіг строків позовної давності до заявлених позовних вимог. Це право пов`язане з моментом, коли саме повноважному органу, право якого він вважає порушеним, стало відомо про таке порушення. Так, [PERSON] та [PERSON] починаючи з 2007 року, як власники відповідно до оформлених на їх ім`я державних актів, відкрито користувалися придбаними земельними ділянками. Заочне рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 18.05.2007 року по справі № 2-3108/07 та заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.05.2007 року по справі № 2-3109/07 були скасовані саме за заявами Одеської міської ради, із якими вона звернулась після укладання договорів купівлі-продажу, відповідно до яких [PERSON] та [PERSON] набули право власності на спірні земельні ділянки. Таким чином, враховуючи, що позивач вважає свої права порушеними внаслідок реалізації скасованих судових рішень, то й перебіг позовної давності розпочинається з моменту такого скасування, а саме з 18.04.2008 року, як моменту, з якого позивач об`єктивно міг довідатися про дії та події, які пов`язує із порушенням своїх прав і законних інтересів. При цьому відповідачами надано, а судом достовірно встановлено, наступні обставини, які беззаперечно свідчать про обізнаність відповідачів про належність спірних земельних ділянок відповідачам. Відповідно до наданих відповідачами описів вкладання у цінні листи та квитанцій про їх надіслання, у протягом січня-лютого 2014 року на адресу Одеської міської ради були надіслані численні цінні листи із вкладанням копій державних актів про право власності [PERSON] та [PERSON] на спірні земельні ділянки. 07.11.2011 року юридичним департаментом Одеської міської ради було зареєстровано заяву [PERSON] та [PERSON] із долученням копії рішення Суворовського районного суду м.Одеси по справі №2-5564/10 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у здійснені права власності та зобов`язанні не перешкоджати у користуванні власності. Відповідно до якого [PERSON] зобов`язано не перешкоджати [PERSON] та [PERSON] в користуванні та розпорядженні земельними ділянками за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] . Згідно опису вкладання у цінний лист у квітні 2012 року на адресу Одеської міської ради було надіслано копію рішення Приморського районного суду м.Одеси від 14.03.2012 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення моральної шкоди, зобов`язання вчинити дії. Зі змісту якого, на думку позивача [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] нібито порушували її права як власники спірних земельних ділянок. 12.06.2013 року юридичним департаментом Одеської міської ради було зареєстровано заяву [PERSON] та [PERSON] із долученням копії рішення Приморського районного суду м.Одеси від 28.05.2013 року по справі №522/9294/13ц, відповідно до якого визнано за [PERSON] та [PERSON] право використовувати земельні ділянки, що розташовані за адресою [ADDRESS] дорога [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] для ведення господарської діяльності у сфері рекреації. У відповідності до листа Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 18.06.2013 року №01-19/1265,1264-06 [PERSON] повідомлено про результати перевірки по факту нецільового призначення земельних ділянок по [ADDRESS] Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що в період з 2012-2013 роках працював на посаді юриста в Одеській міській раді, мав довіреності як від виконавчого комітету Одеської міської ради так і від Одеської міської ради. По суті позову пояснив, що станом на той час керівництву м.Одеси було відомо що спірні земельні ділянки оформлені на ім`я [PERSON] та [PERSON] , було близько 11 справ, у деяких з яких він приймав участь в якості представника територіальної громади. Крім того свідок вказав, що йому відомо, що у 2011 році була виїзна комісія, внаслідок чого питання перебувало на контролі у міського голови, однак із позовами про витребування від [PERSON] та [PERSON] міська рада не зверталась, очікували спочатку скасування попередніх рішень. Разом із тим, відповідно до роз`яснень, викладених в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову за недоведеністю позивачем тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, підстав для застосування строків позовної давності та, як наслідок, відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропущенням строку позовної давності, суд не вбачає. При цьому суд звертає увагу на ту обставину, що із заявами про поновлення строку позовної давності позивач не звертався, будь-яких пояснень з приводу пропуску та (або) не пропуску строку позовної давності, не надавав. Згідно ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Пунктом 2 частини 2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed