Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-30 00:00:00

У травні 2016 року позивач Публічне акціонерне товариство « Укрсоцбанк » звернулося до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 43 898 доларів США 22 центів, яка складається з основної суми заборгованості у розмірі 18 215 доларів США 89 центів, заборгованості за відсотками у розмірі 11 612 доларів США 85 центів та пені у розмірі 14 069 доларів США 48 центів , що в перерахунку на національну грошову одиницю України за курсом Національного банку України становить 1 196 166 гривень 87 копійок. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до умов укладеного між позивачем та відповідачем - 1 кредитного договору та додаткової угоди нього, відповідач - 1 зобов'язався здійснювати своєчасне погашення кредиту та сплачувати усі інші передбачені договором платежі. В якості забезпечення виконання ним своїх зобов'язань за умовами кредитного договору, між позивачем та відповідачем - 2 - [PERSON] було укладено договір поруки. Однак, відповідачі свої зобов'язання за кредитним договором, додатковою угодою та договором поруки не виконали, у зв'язку з чим за ними утворилась заборгованість, яку позивач і просить стягнути з урахуванням нарахованих відсотків за користування кредитними коштамита пені. Позивач Публічне акціонерне товариство « Укрсоцбанк » у судове засідання не з'явився, однак його представник подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, у заяві позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов"язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов"язки, що закріплено в статті 43 ЦПК України. Відповідачі [PERSON], та [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити у їх задоволенні. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 ЦПК України ). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Як слідує з матеріалів цивільної справи та встановлено в ході судового розгляду справи, 05 жовтня 2007 року між АКБ « Укрсоцбанк », правонаступником якого є позивач, та [PERSON] укладено договір кредиту № 032 / 29 - 395К на купівлю автотранспортних засобів, відповідно до умов якого, позивач надає відповідачу 1 грошові кошти в сумі 27 400 доларів США 00 центів на строк користування до 04 жовтня 2014 року, а відповідач 1 зобов'язується повернути наданий кредит, сплатити відсотки у розмірі 9, 90 % річних та платежі за кредитом у встановлений у договорі строк в повному обсязі. Погашення кредиту та оплата відсотків за його користування здійснюється відповідно до умов договору. В подальшому між сторонами було укладено додаткові угоди, відповідно до умов яких змінювалася відсоткова ставка за користування кредитними коштами, змінено графік погашення кредиту та оплату відсотків за його користування. Частиною 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець ) зобов'язується надати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі,відповідно до умов кредитного договору здійснив видачу кредитних ресурсів у розмірі 27 400 доларів США 00 центів. Позичальник - відповідач 1 скористався кредитними ресурсами та свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував. За правилами ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 1054 Цивільного Кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного Кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ч. 1 ст. 1048 Цивільного Кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Свої зобов'язання за кредитним договором та додатковими угодами до нього у визначений у них строк відповідач 1 не виконав, протягом дії кредитного договору несвоєчасно та не в повному обсязі сплачував залишок заборгованості по кредиту та відсотки за користування ним. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем та перевіреного судом, станом на 26 лютого 2016 року заборгованість відповідача 1 перед позивачем за кредитним договором становить 18 215 доларів США 89 центів та 11 612 доларів США 85 центів - сума відсотків за користування кредитними коштами, що в перерахунку на національну грошову одиницю України за курсом Національного банку України становить 496 358 гривень 27 копійок та 316 434 гривень 47 копійок відповідно. Згідно зі ст. 625 Цивільного Кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 611 цього Кодексу у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Частиною 1 ст. 549 Цивільного Кодексу України встановлено, що неустойкою ( штрафом, пенею ) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. А згідно з ч. 3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пунктами 3. 2. 3 та 3. 2. 3. 1 кредитного договору встановлено, позивач має право вимагати повернення кредиту, нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у разі затримання відповідачем сплати частини кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць. Також, пунктами 4. 1 та 4. 2 кредитного договору визначено, що у разі прострочення строків сплати відсотків та строків сплати повернення кредиту, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, що діє у період прострочення. У разі порушення вимог п. п. 3. 3. 2 - 3. 3.1 6 договорів відповідач зобов'язаний сплатити позивачу штраф у розмірі 10 % від суми кредиту за кожний випадок. Водночас, визначена у наведеному розрахунку та заявлена до стягнення сума пені за кредитним договором у розмірі 14 069 доларів США 48 центів , що в перерахунку на національну грошову одиницю України за курсом Національного банку України становить 383 374 гривень 13 копійок не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 192 ЦК Українизаконним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК Українигрошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом ( частина 3 статті 533 ЦК України ). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України « Про систему валютного регулювання і валютного контролю » від 19 лютого 1993 року № 15 - 93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. За змістом ст. 1 Закону України « Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня ( стаття 3 Закону України « Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань » ). Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. Зазначена позиція узгоджується з практикою Верховного Суду України, викладеній у постанові № 3 - 29ГС15 від 01 квітня 2015 року. За таких обставин вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 1 пені за кредитним договором, сума якої розрахована у доларах США та визначений її еквівалент у гривні, не підлягають задоволенню. Крім того, судом також встановлено, що 05 жовтня 2007 року між позивачем та [PERSON] укладенодоговір поруки № 032 / 06 - 132п, у відповідності до умов якого, поручитель - відповідач 2, як солідарний божник на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед позивачем відповідати за зобов'язаннями відповідача 1, які виникають з умов кредитного договору в повному обсязі цих зобов'язань. Відповідно до п. 3. 3. 1. Договору, Кредитор зобов'язаний протягом семи робочих днів від дати невиконання Позичальником зобов'язань забезпечених порукою повідомити про це Поручителя з наданням інформації щодо обсягів виконаного Позичальником зобов'язання та невиконаного зобов'язання. Відповідно до п. 6. 1. Договору, всі повідомлення за цим Договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку якщо вони здійсненні у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом тощо або вручені під розписку про отримання. Відповідно до п. 6. 2. Договір набирає чинності з дати його укладання та діє до остаточного виконання Сторонами прийнятих на себе зобов'язань. Також порука припиняється, якщо Кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до Поручителя ( п. 4. ст. 559 Цивільного Кодексу України ). Зазначений п. 6. 2 Договору суперечить вимогам чинного законодавства, а саме строк припинення договору поруки, викладений у п. 6. 2 договору поруки перевищує строк, встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України, який є преклюзивним та не може бути зміненим за домовленістю сторін. Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. [PERSON] припинив виконувати свої зобов'язання у період з 2010 року по 2014 року відповідно до ст. 559 Цивільного Кодексу України пункт 4 Кредитор не повідомив поручителя [PERSON] про системну несплату заборгованості. 28 березня 2013 року, було також укладено Договір про внесення змін до Договору кредиту № 032 / 29 - 395К між ПАТ " Укрсоцбанк " та [PERSON] без участі [PERSON] , як поручителя. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 30 березня 2012 року N 5 « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних» роз'яснює, що відповідно до частини першої статті 559 Цивільного Кодексу України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. А також в жовтні 2014 році, закінчився терміном погашення усіх траншів кредиту, про це зазначено в Договорі поруки № 032 / 06 -1 32п в пункті 2. 1. 2. 1. За таких умов ч. 4 ст. 559 Цивільного Кодексу України визначено, що порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки та ч. 1 Цивільного Кодексу України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Однак, Відповідачем у Договорі поруки, всупереч вимогам вказаної норми збільшено цей строк і визначено, що порука діє до остаточного виконання Сторонами прийнятих на себе зобов'язань. Безкінечність договору поруки прямо суперечить ч. 4 ст. 559 Цивільного Кодексу України , оскільки такий термін визначений протягом одного року. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу ( ст. 215 Цивільного Кодексу України ). Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного Кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. З ст. 215 ЦК України). Відповідно до П.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судовому практику визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року згідно зі статтею 217 Цивільного Кодексу України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217Цивільного Кодексу України суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Оскільки п. 6. 2 договору поруки перевищує строк, встановлений ч. 4 ст. 559 Цивільного Кодексу України України щодо припинення договору поруки, вважаю зазначений пункт таким, що суперечить Цивільному Кодексу України, а отже, вбачаю в цьому підстави визнати його недійсним. Виходячи з того, що строк виконання зобов'язання поруки у спірному договорі не визначений, перебіг строку ( позовна давність ), в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу, визначається ч. 5 ст. 261 Цивільного Кодексу України. За приписами ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі сплином цього строку. За приписами ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно з абз. 5, 6 правового висновку від 19 вересня 2014 року Верховного Суду України у справі № 6 - 53цс 14 з огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини 4 ст. 559 Цивільного Кодексу України словосполучення « пред'явлення вимоги » до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь - якої іншої вимоги до поручителя. Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку ( який є преклюзивним ) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права ( шляхом пред'явлення позову ), кредитор вчиняти не може. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. На підставі ст. 141 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір", на користь позивача з відповідача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати - судовий збір у розмірі 12 191 ( дванадцять тисяч сто дев"яносто одна ) гривня 92 копійки. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial