Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

21 січня 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина -[PERSON], [INFO], у розмірі ? з усіх видів доходу відповідача починаючи з 14.01.2015р., до досягнення дитиною повноліття. Вимоги позову обґрунтовані тим, що з 14.12.2006 року сторони перебували у шлюбі, від якого мають сина - [PERSON], [INFO]. 21.12.2012р. рішенням Дніпровського районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано. З квітня 2012 року відповідач проживає окремо, матеріальної допомоги на утримання спільної дитини не надає, син сторін проживає та перебуває на утриманні позивача. Стан здоров'я та матеріальний стан відповідача дозволяють йому утримувати малолітнього сина, інших дітей він не має, стягнень за виконавчими документами не проводиться. На даний час місце роботи та проживання відповідача позивачеві невідомі. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення чи розгляд справи за його відсутності суду не надав. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін по справі та постановити заочне рішення. Відповідно ч. 2 ст. 197 ЦПК, суд розглянув справу у відсутності сторін без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як убачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.12.2012р. шлюб між сторонами розірвано (а.с. 5). Сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с. 4). Згідно довідки №884, виданої Житлово-ремонтною експлуатаційною організацією №408 від 04.07.2014р., [PERSON] [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS], з 12.06.2014 року та мешкає разом з мамою (а.с. 3). Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з вимогами ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій або натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. За змістом ст. 18 Конвенції "Про захист прав дитини", суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, між 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Пленум Верховного Суду України Постановою № 3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" в підпункті 4 пункту 17 зазначив, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року "Про виконавче провадження" він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 182 СК України, суд враховуючи як матеріальне становище позивача, яка утримує та проживає з дитиною, так і матеріальне становище відповідача, який матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, непрацездатних осіб на утриманні не має, стягнень за виконавчими документами з відповідача не проводиться, та вважає, що розмір аліментів який буде стягуватись на утримання малолітньої дитини повинен бути встановлений у розмірі 1/ 4 частини від заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів, суд виходить із засад розумності та справедливості, враховує можливість відповідача надавати допомогу в зазначеному розмірі для належного утримання та розвитку дитини сторін. Згідно ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно ч. 2 зазначеної статті, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть до суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більше як за три роки. Однак жодних доказів на підтвердження визначених у ч. 2 ст. 191 СК України підстав для стягнення аліментів за минулий час, позивачем суду не надано. Тому позов підлягає частковому задоволенню - стягнення аліментів присуджується з дати звернення позивача до суду з позовом - 21.01.2015р. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243 гривні 60 копійок, від сплати якого при зверненні до суду була звільнена позивач. На підставі викладеного, ст.ст. 7, 141, 180-183, 191 Сімейного кодексу України, Закону України "Про охорону дитинства",

Outcome: partial