Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Центр надання адміністративних послуг Синельниківської районної ради в Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації та позбавлення права користування житловим приміщенням, в обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що позивач на підставі договору купівлі - продажу від 24.05.2004 року, засвідченого Другою Синельниківської державною нотаріальною конторою та зареєстрованого КП «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] Разом з нею, в цьому будинку зареєстрований відповідач [PERSON]. В травні 2012 року [PERSON], який не є членом її родини і ніколи їм не був, звернувся до позивача з проханням зареєструвати його тимчасово за її адресою, в зв'язку з тимчасовими складнощами в отриманні реєстрації за іншою адресою. Позивачу було обіцяно, що за першою її вимогою відповідач зніметься з реєстраційного обліку. Тому, [PERSON] було зареєстровано за адресою [ADDRESS], де він і мешкає на даний час. Позивач зазначила, що відповідач веде антисоціальний спосіб життя, постійно зловживає спиртними напоями. Приблизно з травня 2014 року позивач почала прохати відповідача знятися з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою. Відповідач добровільно знятись з реєстрації відмовляється. На теперішній час позивач має намір продати свій житловий будинок, а в зв'язку з тим, що в її житловому будинку зареєстрована стороння людина, для неї створюються додаткові складнощі у розпорядженні її власністю. Просить усунути перешкоди в користуванні належним їй будинком за адресою: [ADDRESS], шляхом зняття з реєстраційного обліку та позбавити права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], [PERSON] [INFO].н., та стягнути з [PERSON] [INFO] на її користь понесені нею судові витрати. В судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити . В судовому засіданні відповідач і його представник [PERSON] проти заявлених позовних вимог заперечували. Відповідач пояснив, що з позовом не згоден, так як він, [PERSON] з 2001 року спільно мешкав з дочкою позивача [PERSON]. [INFO] року у них народилась спільна дитина. На той час вони єдиною родиною мешкали за адресою: [ADDRESS]. З 2004 року після спільного придбання будинку [ADDRESS] переїхали жити за цією адресою. В цей час в с. Іларіонове проводилась газифікація вулиць під час якої [PERSON] був учасником кооперативу який займався газопроводом. В зв'язку з придбанням будинку [NUMBER] перевів свої права члена кооперативу по проведенню газу за цією адресою, заяву та протокол від 16.12.2006р. надано до матеріалів справи. З 2004 року та по цей час [PERSON] мешкає за вказаною адресою. У 2008 році встановив нові вікна, у 2015 році провів інтернет. Проживає у вказаному будинку, регулярно сплачує комунальні послуги, на підтвердження чого надав суду копії квитанцій. Восени 2016 року вони припинили подружні стосунки зі [PERSON] і вона пішла жити до своєї матері, в цьому ж населеному пункті. Іншого житла не має, нерухомого майна зареєстрованого на його ім'я також немає. У зв'язку з вищенаведеним проситьу задоволенні позову відмовити повністю. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, але надав заяву в якій просить справу розглядати без їх участі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивачка це її родичка, їй відомо, що в 2004 році позивачка разом з чоловіком придбали для доньки будинок в с. Іларіонове. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивачка давала їй гроші за будинок [ADDRESS], якій вона продавала в 2004 році. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивач є її матір'ю. З відповідачем вони спільно проживали 16 років, мають спільну дитину. Восени 2016 року вона пішла з будинку до матері, зараз мешкає там. Вважає, що відповідач не має права проживати в цьому будинку, оскільки будинок належить її матері. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що відповідач є його рідним братом. Свідок неодноразово допомагав брату в ремонтно-будівельних роботах, які виконувалися в цьому будинку, в тому числі гипсокартон, стелі, поли. У них є старенька мати, яка мешкає в с. Іларіонове, однак з нею разом не можливо проживати, тому у брата не має іншого житла. В [ADDRESS] є гараж, в якому брат виконує ремонтні роботи, але цей гараж не пристосований для проживання. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що відповідач [PERSON] це його сусід з яким він знайомий з дитинства . [PERSON] мешкав разом зі [PERSON] за адресою [ADDRESS]. [PERSON] є членом газового кооперативу і в с. Іларіонове , зща його заявою газ був проведений за адресою [ADDRESS]. Свідок пояснив, що [PERSON] постійно займався обладнанням будинку і його поліпшенням і іншого житла у нього не має. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] на даний час проживає в [ADDRESS] Декілька років тому свідок допомагав відповідачу робити ремонт в будинку по [ADDRESS] Вислухавши пояснення сторін, представників сторін та свідків по справі, розглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 24.05.2004 р., посвідченого державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №1070, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно(а.с.5,6). Відповідач [PERSON] [INFO], зареєстрований з 2005 року у житловому будинку за адресою: [ADDRESS], та на даний час проживає за даною адресою, що підтверджується довідками наданими головою Іларіонівської селищної ради від 19.06.2017р., та 29.052017р.,(а.с.25,26), копією домової книги , паспортом відповідача, що також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки. При вирішенні цього спору суд враховує наступне: Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто, право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст.25 Загальної декларації прав людини "кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини". Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцькій проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім"ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 405 ЦК України. Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім"ї (в тому числі колишній член сім"ї) власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже посилання позивача на норми ст..405 ЦК України, як на обґрунтування своїх позовних вимог-є безпідставним, оскільки під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач продовжує мешкати у домоволодінні і користуватися ним. Також, є необґрунтованим посилання позивача і її представника на норми ст..71,72 ЖК УРСР, оскільки цими нормами врегульовано питання щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у випадку, якщо така особа не користується житловим приміщенням або вибула на інше постійне місце проживання. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Разом з тим, законом встановлені певні обмеження щодо зняття з реєстраційного обліку осіб і їх виселення, які спрямовані на захист житлових прав громадян. Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставою для зняття з реєстрації є, зокрема, остаточне рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою). Крім того, статтею 7 Закону України від 11.12.2003р. №1382-IV « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначені підстави для зняття з реєстрації місця проживання особи в тому числі - документи, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства, підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, підстав на право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку передбаченого законом. Стаття 116 ЖК УРСР на яку позивач і її представник посилались, як на правову підставу задоволення позовних вимог не може бути застосована судом внаслідок того, що цією нормою закону передбачена процедура виселення громадян у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки. Також, судом встановлено, що [PERSON] вселився у вказаний будинок як цивільний чоловік дочки позивачки. Шлюб між дочкою позивача та відповідачем не укладався, але вони мають спільну дитину. Відповідач проживає і зареєстрований у спірному будинку за згоди позивача, як член її сім'ї . Отже, відповідач має право користування спірним будинком, яке було ним набуто у встановленому законом порядку. За нормами ст.ст. 59, 61 ЦПК України, кожна із сторін зобов'язана довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В своєму позові позивач зазначає, що відповідач [PERSON] веде антисоціальний спосіб життя, постійно зловживає спиртними напоям, не несе жодних витрат по проведенню поточного ремонту. Суд приходить до висновку, що ці твердження позивача в судовому засіданні не були доказані належними і допустимими доказами і були спростовані поясненнями свідків і письмовими доказами, які надав відповідач. Жодна із правових підстав, на які посилається позивач для задоволення позовних вимог - не може бути застосована судом у зв'язку з їх необґрунтованістю. З урахуванням обставин справи, доказів, які були досліджені судом- суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed