Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

Представника АТ КБ "ПриватБанк" звернувся в суд з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 05.01.2012 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] відповідно до укладеного з позивачем договору №б/н від 05.01.2012 року отримала кредит у розмірі 6000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», складає між нею та позивачем договір про надання банківських послуг. Банк свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав [PERSON] кредит в розмірі, встановленому договором. Остання не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором станом на 30.09.2018 року наявна заборгованість у розмірі 369703,03 грн., яка складається з наступного: 5947,17 грн. - заборгованість за кредитом, 357992,03 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 5763,83 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Користуючись своїм правом вимагати від боржника повернення лише певної суми боргу, позивач у своєму позові просить стягнути заборгованість за вказаним договором у розмірі 116445, 92 грн., яка складається з: 5947,17 грн. - заборгованість за кредитом, 110498,75 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом з 05.01.2012 року по 30.05.2017 року. Даний позов надійшов до суду 29.10.2018 року, та, відповідно до автоматизованої системи документообігу, був переданий для розгляду судді Хмель Р.В. 31.10.2018 року було спрямовано запит на уточнення місця реєстрації відповідача, відповідь на який повернулась до суду 13.11.2018. Наступного ж дня ухвалою було відкрито спрощене позовне провадження у даній справі та призначено судове засідання на 28.11.2018 року. У зв'язку з неявкою сторін, судове засідання було відкладено до 12.12.2018. У зв'язку з відміткою на поштовому конверті, спрямованому на адресу відповідача, про смерть останнього, 25.01.2019 року судом спрямовано запит до органів ДРАЦС для підтвердження чи спростування інформації. Після отриманні відомостей з органів ДРАЦС та нотаріату, ухвалою суду від 27.03.2019 року до участі в справі залучено правонаступника відповідача - спадкоємця [PERSON] та призначено судовий розгляд справи на 24.04.2019 року. Представник позивача ПАТ КБ "ПриватБанк" [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак, разом із позовом надав заяву, в якій просить розглянути справу в його відсутність, позов підтримує, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність та просила у задоволенні позовних вимог відмовити, застосувавши строк позовної давності. Крім того, зазначила, що з дня смерті матері, жодних коштів до "ПриватБанку" не вносила. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що [PERSON] звернулась до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписала заяву №б/н від 05.01.2012 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 6000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана ним заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною картою" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті: www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір. Даний факт підтверджується підписом [PERSON] у заяві. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Підписуючи заяву, [PERSON] підтвердила той факт, що вона повністю проінформована про умови кредитування в ПриватБанк. Разом з цим, суд встановив, що [PERSON] не виконала належним чином взяті на себе за договором зобов'язання, що призвело до утворення в неї перед банком заборгованості. З розрахунку заборгованості за договором №б/н суд встановив, що станом на 30.09.2018 року заборгованість відповідача перед позивачем в частині пред'явлення позовних вимог складає за 116445, 92 грн., яка складається з: 5947,17 грн. - заборгованість за кредитом, 110498,75 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом з 05.01.2012 року по 30.05.2017 року. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 509, 526 ЦК України, одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Стаття 1054 ЦК України, визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Зважаючи на вищевикладене, в судовому засіданні знайшов підтвердження факт невиконання [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором № б/н від 05.01.2012 року щодо повернення кредитних коштів лише до 09.10.2012 року, оскільки згідно копії актового запису про смерть №17 від 11.10.2012 року вбачається, що [PERSON] померла 09.10.2012 року у віці 58 років в м. Бершадь Вінницької області. Разом з тим, правонаступник [PERSON] - [PERSON] звернулась до суду з заявою про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин. В зв'язку з надходженням даної заяви від відповідача, суд вирішує питання про доцільність застосування строків позовної давності до спірних правовідносин. Так, з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 05.01.2012 року вбачається, що останній платіж за даним договором було здійснено 08.08.2015 року щодо погашення суми за наданим кредитом в розмірі 645,53 грн., а попередній 11.11.2012 року в розмірі 100,00 грн. Зазначені платежі судом оцінено критично, оскільки з точки зору належності та допустимості доказів, вони не можуть підтвердити часткове виконання [PERSON] своїх зобов'язань, оскільки у зв'язку зі смертю з 09.10.2012 року, вона фактично не могла вносити кошти на виконання своїх зобов'язань. Внесення коштів також заперечується [PERSON] у поданій нею заяві. Аналізуючи зазначене суд встановлює, що фактично останній платіж вносився [PERSON], згідно наданих суду відомостей 17.09.2012 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Також, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно статті 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобов'язання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів. Правовою позицією Верховного Суду України, висловленій в постанові від 3 червня 2015 року, справа № 6-31цс15, зазначено, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. З довідки про умови кредитування встановлено, що термін внесення щомісячних платежів становить до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості. Отже, позивач міг дізнатися про порушення свого права з настанням строку погашення чергового платежу за кредитним договором, тобто з 25 жовтня 2012 року. Однак, з позовом для захисту своїх прав АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд лише у жовтні 2018 року, тим самим допустивши порушення строку позовної давності. Відповідно до ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Аналізуючи положення даної статті, суд приходить до висновку, що якби відповідач після 25.10.2012 року здійснила часткове погашення заборгованості, то строк позовної давності був би перерваний. Проте, жодних коштів після вказаної дати відповідачем більше не вносилось на рахунок позивача, а зазначені в розрахунку платежі у листопаді 2012 року та серпні 2015 року не можуть бути прийняті до уваги з урахуванням їх оцінки судом з точки зору належності, допустимості та достовірності. Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року справа № 6-14цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Таким чином, позивачем відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України не доведено, що ним нараховувалися щомісячні платежі в межах строку дії картки, оскільки даних про строк дії картки позивач суду не надав. При цьому, відповідно до правової позиції, викладеної в постанові ВСУ від 22.10.2014 року у справі № 6-127цс14 автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов'язання, отже продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення немає. Подальше продовження дії картки є способом виконання зобов'язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки. Оскільки Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» було пропущено строк звернення до суду, то суд вважає за неможливе задовольнити позовні вимоги. Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] (правонаступника [PERSON]І.) про стягнення заборгованості не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, строк звернення до суду з даним позовом пропущено, а тому позов не підлягає задоволенню. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк», понесені позивачем витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed