Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення всіх сум, належних при звільненні працівника з роботи, мотивуючи його тим, що вона працювала в Державному підприємстві з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на посаді начальника обласного управління «Вінницяекоресурси». У звязку із прийняттям Постанови Кабінету Міністрів України № 128 від 18.03.2015 р. «Про визнання такими, що втратили чинність деяких постанов Кабінету Міністрів України», відповідно до наказів директора Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною від 08.04.2015 р. № 21 «Про закриття відокремлених структурних підрозділів» обласне управління «Вінницяекоресурси» як структурний підрозділ підприємства у Вінницькій області було закрито. Наказом директора від 29.04.2015 р. № 144к позивачку було звільнено з посади начальника обласного управління «Вінницяекоресурси» у звязку зі змінами в організації виробництва і праці, згідно ст. 40 ч. 1 КЗпП України з 03.06.2015 р. В день звільнення їй було видано трудову книжку та бухгалтерія підприємства повідомила в письмовій формі про нараховану суму, належну їй при звільнені, в яку входять заробітна плата, відпускні, індексація заробітної плати та вихідна допомога, яка передбачена ст. 44 КЗпП України, всього до сплати 3886,83 грн. Незважаючи на вимоги ст. 116 КЗпП України станом на 01.07.2015 р. позивачка не отримала належних їй коштів, чим вважає свої права та інтереси порушеними. У звязку з тим, що відповідачем не виплачено їй в установлений термін кошти при звільнені з роботи, вважає, що відповідач має виплатити їй і середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, згідно розпорядження відповідача від 03.11.2014 р. №94, з 19.11.2014 р. по 21.11.2014 р. вона перебувала у відрядженні у м. Києві в центральному апараті відповідача на нараді начальників обласних та територіальних управлінь щодо визначення заходів для підвищення надходжень. Витрати на відрядження склали 841,58 грн. Незважаючи на численні звернення до керівництва в 2014 році та протягом 2015 р. розрахунок заборгованих підзвітних сумах станом на 01.07.2015 р. не проведені. Фінансові документи, що підтверджують вказані витрати знаходяться у відділі бухгалтерського обліку відповідача. На підставі викладеного просить стягнути з відповідача належні їй при звільнені кошти в сумі 3886,83 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та витрати на відрядження до м. Києва за листопад 2014 року в сумі 841,58 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала за викладених в позовній заяві обставин, просить його задоволити. Додатково та на запитання суду пояснила, що вона працювала начальником обласного управління «Вінницяекоресурси» Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, була звільнена у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці згідно ст. 40 п.1 КЗПпУ та з 02.07.2015 року перебуває на обліку у Жмеринському МРЦЗ, та з 09.07.2015 року буде отримувати допомогу по безробіттю. Відповідачем в останній робочий день - 03.06.2015 року їй надано документи про розмір заборгованості, та всі їх вона надала суду. У зв»язку із відсутністю коштів виплати, належні їй при звільненні до цього часу не виплачені. Вказала, що у довідці наданій на запит суду не включено компенсацію за 4 дні невикористаної відпустки, як то вказано в наказі про звільнення, однак вказана довідка узгоджується із попередньо наданою суду, а тому вимоги підтримала повністю. Представник відповідача Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, будучи двічі належним чином повідомленим про час та місце проведення судового засідання (а.с.17, 22), у судове засідання не з»явився, надав заяву про розгляд справи у відсутність представника (а.с.23), позов не оспорив. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача відповідно до ст. 158 ч.2 ЦПК України, враховуючи що сторона скористалась своїми процесуальними правами. Вислухавши пояснення позивача, оглянувши позовну заяву, заяву представника відповідача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково. Судом встановлено, що позивачка [PERSON], [INFO], з 09.07.2012 р. по 07.08.2012 р. працювала на посаді головного фахівця Обласного управління «Вінницяекоресурси» Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, 07.08.2012 р. її переведено на посаду начальника цього ж управління, а 03.06.2015 р. позивачку звільнено у звязку зі змінами в організації виробництва і праці згідно ст. 40 ч. 1 КЗпП України. (а.с. 4, 6) Вказане підтверджується оригіналом трудової книжки №БТ-І 2608695 [PERSON], що оглянута судом. Відповідно до наказу директора Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною №144к від 29.04.2015 р. Про звільнення [PERSON], позивачку [PERSON], начальника Обласного управління «Вінницяекоресурси» Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, звільнено 03.06.2015 р. у звязку зі змінами в організації виробництва і праці, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Також наказано провести виплату грошової компенсації [PERSON] за невикористані дні щорічної основної (два дні) та додаткової (два дні) відпусток, а також вихідну допомогу у розмірі одного середнього місячного заробітку. (а.с. 7) Відповідно до довідок ДП «Укрекоресурс», що надана на запит суду та розрахункової відомості ОУ «Вінницяекоресурси» за червень 2015 р. вбачається, що позивачці нараховано до сплати 3886,83 грн., кошти станом на 27.07.2015 року не виплачено. (а.с. 8, 30) Дана заборгованість складається із вихідної допомоги, окладу, індексації заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку. Згідно наказу №7-В від 17.11.2014 р. (а.с. 9), виданого на підставі розпорядження ДП «Укрекоресурси» №94 від 03.11.2014 р., посвідчення про відрядження (а.с. 32), звіту №9 від 24.11.2014 року про використані кошти [PERSON] (а.с.31), квитків на проїзд (а.с.33) та табелем обліку робочого часу ОУ «Вінницяекоресурси» з 01.11.2014 р. по 30.11.2014 р. (а.с. 11), начальник Обласного управління «Вінницяекоресурси» [PERSON] з 19.11.2014 р. по 21.11.2014 р. перебувала у відрядженні в м. Києві у центральному апараті Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною та приймала участь у нараді начальників обласних та територіальних управлінь щодо визначення заходів для підвищення надходжень та на відрядження позивачкою витрачено 841,58 грн. Також із табелю обліку робочого часу вбачається, що на підприємстві був встановлений п»ятиденний робочий тиждень. Позивачка письмово зверталась до директора Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною зі службовою запискою №30 від 14.04.2015 р. про виділення коштів на оплату відрядження та проведення розрахунку з працівником по заборгованих підзвітних сумах. (а.с. 12) Відповідно довідки, що видана відповідачем при звільненні [PERSON], її середньоденна заробітна плата складала 185 грн. 40 коп. ( а.с.19) та дану довідку позивач надала суду для здійснення розрахунків. Зміст даної довідки не оспорений представником відповідача, розрахований відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 року № 100, а тому береться судом до уваги. Також позивач з 02.07.2015 року перебуває на обліку у Жмеринському МРЦЗ та їй з 09.07.2015 року призначена допомога по безробіттю (а.с.27) Відповідно до ст. 8 [PERSON] України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. [PERSON] України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі [PERSON] України гарантується. Статтею 43 [PERSON] України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України). Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (ч. 1 ст. 47 КЗпП України). При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (ч. 1 ст. 116 КЗпП України). Згідно роз'яснень, які містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної основної та додаткової відпустки, тільки в разі звільнення з роботи. В порушення зазначених норм відповідачем при звільненні позивачки 03.06.2015 р. було відомо про заборгованість по заробітній платі, але не було виплачено останній всіх сум, що їй належали від установи (3886,83 грн.). Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Частинами 1 та 2 статті 121 КЗпП України передбачено, що працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання відповідачем обовязку щодо виплати всіх сум, що належать позивачці від відповідача в день її звільнення є підставою для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника позивачки щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Відповідачем не заявлено та не доведено суду відсутність вини у невиплаті звільненому працівникові сум у строки, що встановлені у ст.116 КЗпП України. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму ВС України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Тому, оскільки позивачем заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку, обов»язок його обчислення покладається на суд. Отже, враховуючи вищезазначене, а також розяснення Постанови Пленуму Верховного Суду України N 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 із змінами та доповненнями, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за затримку розрахунку при звільненні за період з наступного дня після звільнення - 04.06.2015 року по 08.07.2015 року, оскільки з 09.07.2015 року [PERSON] призначено допомогу по безробіттю, порушення її права припинено. При визначенні розміру заборгованості суд виходив із того, що середньоденна заробітна плата позивача відповідно до наданої ним довідки складає 185,40 грн. Відповідачем не проведено розрахунок із позивачем за 24 робочих дні із врахуванням вихідних та святкових днів за червень-липень 2015 року, а тому загальна сума заборгованості складається із 4449,60 грн., що дорівнює 24 робочих дні х 185,40 грн. середньоденної заробітної плати . Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави. Також рішення суду в силу ст.367 ЦПК України в частині присудження працівникові виплати середньої заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст.ст. 8, 43 [PERSON] України, ст.1 Закону України "Про оплату праці", ст.ст. 3, 40 ч.1 п. 1, 47 ч.1, 83 ч.1, 116, 117, 121, 233 КЗпП України, п.п. 6, 20, 23, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці",

Outcome: approved