Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

11 лютого 2016 року [PERSON] в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 06 грудня 2015 року її неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] пішли в сільський магазин купити хліба. В приміщенні магазину знаходився [PERSON], з яким вона перебуває у тривалих неприязних стосунках. Побачивши дітей, [PERSON] почав ображати їх нецензурною лайкою, називати "сліпими" та вигнав з магазину. Події відбувалися в присутності свідків [PERSON], [PERSON] Такими неправомірними діями [PERSON] було принижено честь та гідність неповнолітніх [PERSON], а також завдано їм моральну шкоду у виді тривалих негативних переживань, сорому, приниження, побоювань зустрічей з [PERSON] 9 грудня 2015 року біля 17 години вона проходила повз сільський магазин. Біля магазину був [PERSON], який побачивши її, в присутності [PERSON] та [PERSON], почав ображати нецензурною лайкою, називати "сліпою" та жінкою легкої поведінки. Протиправними діями [PERSON] порушив її особисті немайнові права, зокрема права на повагу до честі і гідності. Моральну шкоду, завдану внаслідок поширення відповідачем вказаної інформації про позивача та її дітей та висловлювання в їх адресу у брутальній, принизливій та непристойній формі, позивач оцінює в 10000 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, посилаючись на ті ж обставини, що і в позовній заяві. Додатково суду пояснила, що її мати в результаті хвороби втратила зір на одне око, тому в селі її називали "сліпою". На це прізвисько, як покійна мати так і вся сім'я, реагували і реагують дуже боляче і це добре знає відповідач [PERSON], з якими вона тривалий період перебуває у неприязних стосунках. [PERSON] постійно ображає її, зводить на неї наклепи. Коли це стосувалось тільки її, вона намагалася не звертати уваги на поведінку відповідача. Разом з тим, останній почав ображати і її дітей, що мало місце 6 грудня 2015 року, тому вона вимушена звернутися до суду за захистом свого права та права її неповнолітніх дітей на повагу до честі і гідності. Вона є матір'ю героїнею, виховує пятеро дітей, має хорошу сім'ю, добру репутацію серед жителів села. Її та дітей дуже ображають слова відповідача, якими він принизив їх в очах односельців. І вона, і діти пережили сильні душевні переживання через поведінку відповідача, тривалий час не могли заспокоїтися, порушився їх спокій і сон, діти відмовляються ходити в магазин через побоювання зустріти там [PERSON] Позивач просить визнати такими, що не відповідають дійсності та принижують честь і гідність відомості, які розпустив про неї відповідач 09 грудня 2015 року в с. Лозова біля продовольчого магазину, коли висловлювався в її адресу, як про жінку легкої поведінки в грубій нецензурній формі та називав прізвиськом "сліпа" в присутності сторонніх осіб, а також визнати такими, що не відповідають дійсності та принижують честь і гідність відомості, які розпустив [PERSON] про її дітей 06 грудня 2015 року в с. Лозова Шаргородського району Вінницької області у продовольчому магазині, обзиваючи їх на прізвисько "сліпі" та нецензурною лайкою; зобовязати відповідача принести їм публічні вибачення, стягнути на її користь моральну шкоду в розмірі 10000 гривень, заподіяну їй та дітям неправомірними діями [PERSON] та судові витрати. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що 06 грудня 2015 року дітей [PERSON] не ображав і з магазину не вигонив, це все наклеп позивачки, з якою він перебуває у неприязних стосунках. 09 грудня 2016 року він дійсно висловлювався нецензурними словами в адресу позивачки біля продовольчого магазину с. Лозова Шаргородського району Вінницької області, але за це він вже притягнутий судом до адміністративної відповідальності і сплатив штраф. Вирішуючи спір суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є матір'ю героїнею, має пятьох дітей, в тому числі і [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.8, 9, 29). Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є жителями с. Лозова Шаргородського району Вінницької області. Сторони перебувають у тривалих неприязних відносинах. Ця обставина визнана в судовому засіданні позивачем та відповідачем, тому, відповідно до вимог ст.61 ЦПК України, не потребує доказування. Позивач [PERSON] та її неповнолітні діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] фізично здорові, вадами зору не страждають. Ці обставини не заперечуються в судовому засіданні позивачем та відповідачем, тому, відповідно до вимог ст.61 ЦПК України, не потребують доказування. 6 грудня 2015 року неповнолітні [PERSON] та [PERSON] за дорученням матері [PERSON] пішли в сільський магазин купити хліба. В приміщенні магазину їх зустрів [PERSON], який перебував у нетверезому стані, і побачивши дітей почав ображати їх нецензурною лайкою, називати "сліпими" та вигнав з магазину. Вказаний факт в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON], які суду показали, що 06.12.2016 року в продовольчому магазині с. Лозова Шаргородського району Вінницької області, в їх присутності [PERSON] висловлювався нецензурною лайкою в адресу дітей [PERSON] [PERSON] та [PERSON], називав їх "сліпими" та вигнав з магазину. У присутності матері [PERSON] та педагога психолога [PERSON] в судовому засіданні допитані неповнолітні [PERSON] та [PERSON], які суду пояснили, що 06 грудня 2015 року вони пішли купити хліба у продовольчий магазин. В приміщенні магазину за столом сиділи [PERSON] та [PERSON] [PERSON], побачивши їх, почав на них кричати, висловлювався нецензурною лайкою, обзивав "сліпими", а потім вигнав з магазину. Вони дуже налякалися, плакали, їм було соромно, а коли прийшли додому, то про все розповіли матері. 9 грудня 2015 року біля 17 години [PERSON] проходила повз продовольчий магазин с. Лозова Шаргородського району. Біля магазину знаходився [PERSON], який, побачивши її, в присутності [PERSON] та [PERSON], почав ображати нецензурною лайкою, називати "сліпою" та жінкою легкої поведінки. Вказані обставини в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] і не заперечував відповідач [PERSON] 10.12.2016 року з приводу подій, що мали місце 09.12.2016 року біля продовольчого магазину с. Лозова, позивач [PERSON] звернулася з заявою до Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП Вінницької області про притягнення до відповідальності [PERSON] (а.с.59). В результаті проведеної перевірки заяви [PERSON] працівниками поліції встановлено факт дрібного хуліганства з боку [PERSON], складено протокол про адміністративне правопорушення, який направлено на розгляд Шаргородському районному суду (а.с.59-66). Постановою судді Шаргородського районного суду Вінницької області від 30.12.2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП і призначено йому адміністративне стягнення у виді штрафу в розміру трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 51 грн. (а.с.23). Постанова набрала законної сили. Штраф [PERSON] сплачено. Відповідно до ч. 3\~ст. 61 ЦПК України\~обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. За приписами ч. 4\~ст. 61 ЦПК України\~вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регулюються Конституцією України, статтями 6,10,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року), Цивільним Кодексом України, Законом України "Про інформацію", Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", і виникають у сфері захисту особистих немайнових прав фізичної особи, зокрема, честі, гідності, ділової репутації та компенсації моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. За змістом статті 28 Конституції України, кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Гідність та честь є особистими немайновими благами, невіддільними від особистості. Вони виникають з моменту народження людини. Згідно статті 1 Конвенції про права дитини 1989 року, дитиною є кожна людська істота до досягнення нею 18 річного віку; статтею 16 забороняється будь яке незаконне посягання на її честь і гідність. Відповідні положення містять також статті 5,12 Загальної декларації прав людини 1948 р., статті 7,17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 р. Згідно з ч. 4 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Стаття 34 Конституції України гарантує кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань Стаття 68 Конституції України зобовязує кожного неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Беручи до уваги зазначені конституційні положення та положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд при вирішенні даного цивільно правового спору виходить із принципу забезпечення балансу між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Згідно з статтею 269 ЦК України особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом, не мають економічного змісту, тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно. Статтею 270 ЦК України визначено, що відповідно до Конституції України, фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне життя і здоров'я, дозвілля, право на свободу та особисту недоторканість, право на недоторканість особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності і честі... Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншими законами, не є вичерпним. За приписами статті 271 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. У статті 297 ЦК України закріплено право на повагу до гідності та честі. Згідно з вказаною статтею кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі (ч.ч.1,2,3). Як розяснив ВС України в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідальності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків". Відповідно до п.3 абз.2 вказаної постанови - під поширенням відомостей слід розуміти опублікування їх у пресі, передачу по радіо, телебаченню, з використанням інших засобів масової інформації, викладення в характеристиках, заявах листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній людині; до відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі. Відповідно до вимог ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися у її достовірності. Пунктами 18, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" визначено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте, позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.2 ст.30 ЗУ "Про інформацію", оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно -стилістичних засобів… Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.19 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"). З огляду на викладене, характер висловлювань відповідача в адресу позивача та її дітей образливим вуличним прізвиськом "сліпі" та нецензурною лайкою, а також про те, що [PERSON] є жінкою легкої поведінки, веде аморальний спосіб життя виходячи зі змісту ст.277 ЦК України та ст.30 ЗУ "Про інформацію", на думку суду, не можна віднести до фактичних тверджень і оціночних суджень, оскільки їх не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд вважає, що висловлювання відповідача в адресу позивача про те, що вона є жінкою легкої поведінки, веде аморальний спосіб життя є субєктивною думкою відповідача [PERSON], яка висловлена в принизливій, непристойній, образливій формі, створює у пересічного громадянина враження про аморальну поведінку [PERSON] та дискредитує її в очах суспільства, а висловлювання нецензурними словами брутальною, лайливою формою вираження думок, обзивання позивача та її повнолітніх дітей вуличним прізвиськом "сліпі" мотивовані цілеспрямованими діями на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача та її дітей, з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість. З огляду на вище зазначені обставини позов [PERSON] в частині визнання такими, що не відповідають дійсності відомостей, які розпустив про неї відповідач 09 грудня 2015 року в с. Лозова Шаргородського району Вінницької області біля продовольчого магазину, коли висловлювався в її адресу, як про жінку легкої поведінки в грубій нецензурній формі та називав прізвиськом "сліпа" в присутності сторонніх осіб, а також визнання такими, що не відповідають дійсності відомостей, які розпустив [PERSON] про її дітей 06 грудня 2015 року в с. Лозова Шаргородського району Вінницької області у продовольчому магазині, обзиваючи їх на прізвисько "сліпі" та нецензурною лайкою та зобовязання відповідача принести їм публічні вибачення задоволенню не підлягають. У пункті 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" визначено, що відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16,\~277 ЦК України. З огляду на викладене, суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] щодо зобов'язання відповідача [PERSON] публічно вибачитись перед нею та її неповнолітніми дітьми задоволенню не підлягають, оскільки такого способу захисту не передбачено цивільним законодавством. З розяснень, що містяться в п. 19 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" вбачається, що якщо субєктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обовязок відшкодувати моральну шкоду. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вбачається із позовної заяви, позивач [PERSON] доводить, що вислови проголошені відповідачем в її адресу та адресу її дітей в присутності сторонніх осіб містять недостовірну інформацію щодо них та порушують честь і гідність. Згідно з вимогами ст.ст. 57 - 60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (п.18 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи". Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. При вирішенні даного цивільно правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні КС України в справі № 1-33/2004. Факт поширювання оспорюваної інформації відповідачем [PERSON] підтверджується поясненнями позивача [PERSON], поясненнями неповнолітніх [PERSON], [PERSON], допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], оглянутим в судовому засіданні відмовним матеріалом Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області за заявою [PERSON] (а.с. 58-66). Відповідачем [PERSON] жодних належних та допустимих доказів, які б дійсно підтверджували, що [PERSON] та її діти порушують загально визнані правила співжиття та принципи людської моралі, не надано, а навпаки, ці ствердження спростовуються перевіреними і дослідженими в судовому засіданні доказами. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає встановленим факт висловлювань відповідача в адресу позивача та її дітей образливими та нецензурними словами 06.12.2015 року та 09.12.2015 року в с. Лозова Шаргородського району Вінницької області, які на думку суду, не можна віднести до фактичних тверджень і оціночних суджень, оскільки їх не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Відомості, які порочать честь і гідність, повинні мати такі ознаки: а) містити інформацію щодо конкретних фактів поведінки певної особи або конкретних обставин її життя; б) містити загальну оцінку поведінки особи або конкретних обставин такої поведінки; в) стосуватися певної сфери життя чи діяльності громадянина або організації (професійна діяльність, інтимна сфера та інше). Всі вище вказані ознаки, визначені законом, як відомості, які порочать честь і гідність, наявні у даному цивільно правовому спорі. Судом встановлено, що [PERSON] є матір'ю героїнею, і вона, і діти позитивно характеризуються по місцю проживання і навчання, мають позитивну репутацію серед жителів села Лозова Шаргородського району Вінницької області (а.с.10,11,15,18-20,29). Вказані факти підтвердженні в судовому засіданні сільським головою [PERSON] та дільничним інспектором поліції [PERSON], які позитивно охарактеризували багатодітну сім'ю [PERSON] Разом з тим, [PERSON] негативно характеризується по місцю проживання, зловживає спиртними напоями, порушує громадський порядок, на його поведінку неодноразово скаржилися члени його сім'ї, сусіди, позивачка (а.с.64). Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі і гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи (ч.2 ст.23 ЦК України). У пункті 3 Постанови ПВС України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з подальшими змінами і доповненнями) роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних і фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Судом встановлено, що неправомірними діями відповідача принижено честь і гідність позивача та її неповнолітніх дітей, що змусило [PERSON] захищати порушене право у судовому порядку. За вказаних обставин суд вважає, що позивач [PERSON] та її неповнолітні діти мають право на відшкодування моральної шкоди, з огляду на наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки відповідача, шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та шкодою, вини. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди та інші обставини, які мають істотне значення, а також виходить із засад розумності і справедливості (ст.23 ЦК України). Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, заподіяної [PERSON] та її дітям приниженням їх гідності та честі, суд враховує, що позивач та її діти отримали негативні психологічні переживання та нервовий стрес, душевні страждання, а тому вважає, що розмір компенсації за спричинену моральну шкоду слід визначити у сумі по 1000 грн. кожному і стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] документально підтверджені судові витрати в сумі 1929, 20 грн., згідно квитанцій № 20012016-90425 та № 20012016090228 від 20.01.2016 року. На підставі викладеного та

Outcome: partial