Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

У березні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення з відповідача на її користь 24565,75 грн. невиплаченої заробітної плати з урахуванням індексу інфляції за час роботи з 22 липня 2013 року по 26 березня 2015 року та зобов'язання відповідача ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» видати їй трудову книжку серії [NUMBER] та вкладиш до неї серії [NUMBER] з записом про її звільнення за власним бажанням з 26 березня 2015 року. В обґрунтування своїх вимог вказала, що відповідно до наказу №6к від 22 липня 2013 року була прийнята на посаду фахівця з управління активами ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» на якій, працювала 22 липня 2013 року по 26 березня 2015 року. При цьому, 23 березня 2015 року позивач звернулася до суду із заявою про звільнення із займаної посади за власним бажанням з 26 березня 2015 року. Цього ж дня позивач подала відповідачеві заяву про надання їй щорічної відпустки, а саме: з 23 березня 2015 року по 07 квітня 2015 року. Однак на заяви подані позивачем відповідач не прореагував та відповідні рішення не прийняв. Посилаючись на те, що відповідач за період часу з 22 липня 2013 року по 26 березня 2015 року не виплачував їй заробітну плату та не повернув трудову книжку просила задовольнити пред'явлені вимоги. /а.с.2-3, т.І/ Протягом розгляду справи, позивач шляхом подання заяв в порядку в ст.31 ЦПК України 08 червня 2015 року /а.с.46-50, т.І/ та 02.11.2015 /а.с.151, 155-159, т.І/ змінила предмет вимог, та просить суд: визнати звільнення на підставі п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним та поновити її на роботі у ТОВ "КУА "Асгард-фінанс" на посаді фахівця з управління активами з 29 липня 2013 року; зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату у розмірі середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у даному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати у розмірі 2014 950, 35 грн. за період з 22.07.2016 по 01.11.2015, а також нарахувати та сплатити відповідно до законодавства податок на доходи позивача та суму єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування починаючи з 22.07.2013; а також стягнути з відповідача на її користь 20 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування посилаючись на те, що наказом №6к від 22 липня 2013 року її, як сертифікованого Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку фахівця по роботі з цінними таперами, було прийнято на роботу у ТОВ "КУА "Асгард-фінанс" на посаду фахівця з управління активами. Розмір погодженої заробітної плати становив 20 000 грн. на місяць. У день прийому на роботу позивач надала відповідачу заяву про прийняття на роботу із зазначенням свого місця проживання, номеру телефону, трудову книжку, копію паспорту та ідентифікаційного коду. Після прийняття позивача на роботу, на виконання вимог Положення про сертифікацію осіб, що здійснюють професійну діяльність з цінними паперами в Україні №93 від 29.07.1998 року, позивач повідомила, в установлений строк Державну комісію з цінних паперів та фондового ринку про зміну свого постійного місця роботи та надала завірену відповідачем копію трудової книжки. За час роботи, зазначає позивачка, заробітна плата їй виплачувалась відповідачем регулярно, першого числа кожного місяця. Наприкінці 2014 року позивач звернулась до Пенсійного фонду України звідки отримала довідку за формою ОК-5 з якої довідалась, що відповідач за час роботи заробітну плату виплачував позивачу неофіційно, не сплачуючи податки, з чим остання не погодилась та, 18 листопада 2014 року, письмово звернулась до відповідача із заявою про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін). Отримавши вказану заяву відповідач умовив позивача не звільнятись та обіцяв нарахувати та виплатити офіційну заробітну плату. Але із вказаного часу відношення до позивача з боку роботодавця значно погіршилось. Не отримуючи необхідного задоволення від роботи, що позивач виконувала та обстановки, що склалась, 23 березня 2015 року позивач вперше за весь час роботи звернулась до відповідача з заявою про надання їй основної відпустки тривалістю 20 днів. Відповідач відмовився приймати від позивача зазначену заяву, у зв'язку із чим цього ж дня 23 березня 2015 року, поштою, позивач направила на адресу відповідача заяву на відпустку та заяву про звільнення з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за власним бажанням), про що повідомила відповідача. У подальшому, з 07 квітня 2015 року позивач припинила відвідувати роботу, однак заробітна плата за березень 2015 року відповідачем залишилась не виплаченою. На заяви позивача про надання відпустки та звільнення за власним бажанням. В ході розгляду справи позивач отримала від відповідача листа за вих. №08052015-1 від 08 травня 2015 року, з якого позивачу вперше стало відомо про те, що її наказом №7К від 29 липня 2013 року звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. З урахуванням викладених посилань, позивач просила суд задовольнити позов у повному обсязі. У судовому засіданні позивач та її представник позов з урахуванням поданих у порядку ст. 31 ЦПК України заяв підтримали у повному обсязі та просили задовольнити заявлені вимоги. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість пред'явлених позивачем вимог. Заслухавши пояснення осіб у справі, дослідивши письмові докази, наявні в металах справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач перебувала з відповідачем у трудових відносинах. Зокрема, 19 липня 2013 року позивач подала відповідачу заяву про прийняття її на посаду фахівця з управління активами ТОВ «КУА «Асгард-фінанс», з окладом згідно штатного розпису./а.с. 83, т.І/ Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Вимогами ст. 24 КЗпП України передбачено, що при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Як встановлено судом, 22 липня 2013 року, згідно наказу № 6-к від 22 липня 2013 року позивач була прийнята на роботу до ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» та зарахована на посаду фахівця з управління активами, з оплатою праці згідно штатного розкладу, що підтверджується копією трудової книжки позивача, в якій зроблено відповідний запис./а.с. 13, т.І/ Штатним розкладом, який введено в дію з 22 липня 2013 року, затвердженого наказом № 2Ш від 19 липня 2013 року, в ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» передбачено три посади фахівця з управління активами, на одну з яких була прийнята позивач з окладом 1150,00 грн. на місяць. /а.с. 35, т.І/ Як зазначив представник відповідача, 22 липня 2013 року позивач зранку з'явилась на роботу та для подальшого оформлення документів з отримання сертифіката повинна була надати в Державну комісію з цінних паперів та фондового ринку витяг з трудової книжки. Відповідачем було надано позивачці оригінал та виготовлену копію трудової книжки. Після отримання всіх необхідних документів позивач залишила підприємство, і протягом всього робочого дня на роботі більше не з'являлась. Поряд з цим і в наступні дні, а саме: 23 липня 2013 року, 24 липня 2013 року, 25 липня 2013 року та 26 липня 2013 року позивач не з'являлась на роботі, відповідача про причини своєї відсутності не повідомила, про що було вкладено відповідні акти. Відповідно до вимог трудового законодавства, у разі нез'явлення працівника на роботу, власник або уповноважений ним орган повинен діяти у відповідності до положень КЗпП України, які регулюють порядок притягнення до дисциплінарної відповідальності (ст. 147 КЗпП України). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Так, на підтвердження вищевказаних обставин, працівниками відповідача за підписом - директора підприємства [PERSON] та двох фахівців з управління активами: [PERSON] та [PERSON] були складені акти від 22 липня 2013 року, від 23 липня 2013 року, від 24 липня 2013 року, від 25 липня 2013 року та акт від 26 липня 2013 року про відсутність працівника на роботі протягом дня./а.с. 37-42, т.І/ Відповідні відомості також були внесені відповідачем до табелю обліку використання робочого часу за липень 2013 року. Вище вказані дії позивача були кваліфіковані відповідачем як прогул та прийнято рішення про звільнення її з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, про що директором товариства [PERSON] видано наказ № 7-к від 29 липня 2013 року./а.с. 42, т.І/ Як вбачається зі змісту оскаржуваного наказу підставою для звільнення позивача із займаної посади були вищевказані акти: №1 від 22 липня 2013 року, №2 від 23 липня 2013 року, №3 від 24 липня 2013 року, № 4 від 25 липня 2013 року та акт №5 від 26 липня 2013 року. Крім того, як вбачається з матеріалів справи 23 липня 2013 року директором ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» [PERSON] було складено акт яким зафіксовано, що оригінал трудової книжки був виданий [PERSON] для пред'явлення в Національній комісії з цінних паперів та фондового ринку та станом на дату складання даного акту до ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» повернутий не був./а.с. 36, т.І/ Згідно п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Як зазначено у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У відповідності до п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду су дами трудових спорів", при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Крім того, відповідності до п.п. 22 та 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3. 4. 7. 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або у повноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема чи закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувались вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на недотримання відповідачем вищенаведених вимог закону, а також на те, що всупереч вимогам трудового законодавства, відповідач звільнив її без належної на те правової підстави з порушенням вимог ст. 149 КЗпП України. Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Судом встановлено, що працівниками відповідача за підписом - директора підприємства [PERSON] та двох фахівців з управління активами: [PERSON] та [PERSON] були складені акти від 22 липня 2013 року, від 23 липня 2013 року, від 24 липня 2013 року, від 25 липня 2013 року та акт від 26 липня 2013 року про відсутність працівника на роботі протягом дня (Том справи №1, а.с. 37-42). Також директором товариства було складено акт від 23 липня 2014 року про те, що оригінал трудової книжки був виданий [PERSON] для пред'явлення в Національній комісії з цінних паперів та фондового ринку та станом на дату складання даного акту до ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» повернутий не був (Том справи №1, а.с. 36). Разом з тим, представником відповідача не було надано доказів того, що у позивача відбирались письмові пояснення щодо обставин вчиненого нею порушення трудового розпорядку, не з'ясовувалась поважність причин відсутності позивача на робочому місці у період з 22 по 26 липня 2015 року. Крім того, суд приймає до уваги, що відповідачем не надано суду даних, які б вказували на вжиття відповідачем всіх можливих заходів для виконання встановленого законом обов'язку щодо обов'язкового оголошення наказу (розпорядження) про стягнення і повідомлення його працівникові під розписку. Посилання представника відповідача на те, що на момент застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, у роботодавця були відсутні контактні дані з позивачем суд вважає недоведеними, оскільки представником відповідача на підтвердження цих обставин не надано суду належних та допустимих доказів. За наведених обставин, підстави вважати, що при винесені наказу про звільнення позивача із займаної посади були дотримані правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення у суду відсутні, відтак суді дійшов висновку про визнання звільнення [PERSON] незаконним та поновлення на посаді фахівця з управління активами з 29 липня 2013 року. Також суд, перевіряючи відповідно до ст.234 КЗпП України, строк, визначений ст. 233 КЗпП України для оскарження до суду звільнення, вважає такий строк позивачем не був пропущений з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як роз'яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. Згідно ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може ці строки поновити. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, про винесення оскаржуваного наказу позивач дізналася з надісланого їй листа за вих. №08052015-1 від 08 травня 2015 року /а.с. 61, т.І/, звідки позивач вперше дізналася про те, що її наказом №7к від 29 липня 2013 року звільнено на підставі п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Із позовом про вирішення трудового спору про звільнення позивач звернулася до суду 08 червня 2015 року подавши заяву у порядку ст. 31 ЦПК України про зміну предмета позову доповнивши його вимогою про визнання незаконним оскаржуваного наказу та поновлення її на роботі./а.с. 46-50, т.І/ За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач звернулась до суду у визначений законом строк. Між тим, не підлягають задоволенню вимоги позивача про зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату у розмірі середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у даному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати у розмірі 2014 950, 35 грн. за період з 22.07.2016 по 01.11.2015, а також нарахувати та сплатити відповідно до законодавства податок на доходи позивача та суму єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування починаючи з 22.07.2013; а також стягнути з відповідача на її користь 20 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, з огляду на наступне. Як зазначено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Відповідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. З долученого до матеріалів справи табелю обліку використання робочого часу за липень 2013 року в ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» вбачається, що дані про фактично відпрацьований робочий час позивачем з 22 липня 2013 року по день звільнення відсутні. Зазначений табель засвідчений підписами осіб, відповідальних за його заповнення, відтак є належним та допустимим доказом у справі. Крім того, відомостями про нарахування заробітної плати (доходів) застрахованим особам з липня 2013 року по березень 2015 року також підтверджується, що нарахування заробітної плати позивачу не здійснювалось./а.с. 84-104, т.І/ Довідкою з Пенсійного фонду України за 2013 рік за формою ОК-5 виданою [PERSON] додатково підтверджується відсутність нарахованої суми заробітку для нарахування пенсії за вказаний період. /а.с. 84-104, т.І/ Оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази та пояснення осіб у справі в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку про наявність підстав вважати, що позивач до виконання своїх трудових обов'язків не приступала, у зв'язку і з чим правові підстави для нарахування їй заробітної плати згідно трудового законодавства відсутні. Таким чином, судом встановлено відсутність сум, належних їй до сплати відповідачем в день її звільнення відповідно до вимог ст.116 КЗпП України. Виходячи з встановлених обставин справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди. Так, порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, з урахуванням встановлених судом порушень трудових прав позивача з вини відповідача, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України на користь позивача підлягає стягненню з відповідача сума відшкодування моральної шкоди, яку суд визначає в розмірі 5000, 00 грн. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Оскільки позивач на час звернення до суду з позовними вимогами, була звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід Держави підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 243, 60 грн.

Outcome: partial