Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав [PERSON], в обґрунтування позовних вимог вказуючи на те, що відповідачка є матір'ю [PERSON], [INFO]. З січня 2014 року та по теперішній час дитина мешкає разом з позивачкою, яка в повній мірі піклується про здоров'я дитини, його навчання, духовний та моральний розвиток, матеріально забезпечує [PERSON]. Всі питання щодо розвитку малолітнього вирішуються [PERSON] самостійно, без участі та підтримки з боку відповідачки, яка проявляє до дитини цілковиту байдужість, життям та навчанням не цікавиться. На підставі викладеного просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON], [INFO], та стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини в розмірі ? частини заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали повністю, просили задовольнити, пояснивши при цьому, що за період судового розгляду істотних змін в житті [PERSON] не відбулося. Відповідачка та її представник заперечували проти задоволення позову, просили відмовити. Повідомили, що [PERSON] на теперішній час проживає в сім'ї [PERSON] всупереч волі матері та без жодних законних підстав. Позивачка не дозволяє навіть бачитись з сином, тому [PERSON] не може належним чином виконувати свої батьківські обов'язки. Прокурор Павлоградської місцевої прокуратури [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечувала. Представник третьої особи служби у справах дітей Павлоградської районної державної адміністрації Дніпропетровської області просив прийняти рішення у справі на розсуд суду. Представники третіх осіб служби у справах дітей Юр'ївської районної державної адміністрації Дніпропетровської області та органу опіки та піклування Чаплинської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області проти задоволення позовних вимог заперечували за безпідставністю. Суд, вислухавши пояснення сторін та показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] [INFO] народила сина [PERSON]. Батьківство підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Павлограду реєстраційної служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області 22.05.2014 р. (а.с. 12). Відомості про батька дитини в свідоцтві про народження записані за заявою матері згідно з ч. 1 ст. 135 СК України (а.с. 87). За інформацією виконкому Привовчанської сільради Павлоградського району Дніпропетровської області [PERSON] зареєстрована разом з [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS] (а.с. 86). Як виходить з довідки служби у справах дітей Павлоградської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 04.02.2016 року, [PERSON] зі своїми дітьми не перебувала на обліку як сім'я, яка опинилась в складних життєвих обставинах (а.с. 148). Станом на день розгляду справи за повідомленням представника служби питання про соціальний супровід сім'ї [PERSON] не вирішувалось через судовий розгляд вимог про позбавлення батьківських прав. Наказом служби у справах дітей Юр'ївської районної державної адміністрації Дніпропетровської області № 2 від 05.02.2016 року [PERSON] взятий на облік як дитина, яка опинилась в складних життєвих обставинах (а.с. 188). Представник Чаплинської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області повідомила, що через відсутність підстав орган опіки та піклування не вважав необхідним звертатись до суб'єктів, які надають соціальні послуги, з проханням взяти під соціальний супровід [PERSON] З акту обстеження матеріально-побутових умов за місцем проживання відповідачки по [ADDRESS] видно, що будинок, де вона зареєстрована та проживала на момент проведення обстеження на початку 2016 року, знаходиться в задовільному стані, однак для [PERSON] не створені належні умови, відсутні речі, які відповідають віку дитини (а.с. 181). Разом з тим, складений 08 грудня 2016 року акт обстеження умов проживання в зазначеному житловому будинку свідчить про створення належних санітарно-побутових умов для проживання та навчання обох малолітніх дітей [PERSON] (а.с. 166). В матеріалах справи відсутні докази ведення відповідачкою аморального способу життя, систематичного зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами та притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов'язків. Представники служб у справах дітей та органу опіки та піклування пояснили, що будь-які заходи впливу на [PERSON] з метою змінити ставлення до виконання батьківських обов'язків не застосовувались. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. За нормами статей 11, 12 та 14 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Норми цієї статті зобов'язують батьків виховувати у дітей працелюбність, почуття доброти, милосердя, шанобливе ставлення до старших. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до сімейного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Тобто, позбавлення батьківських прав повинно бути результатом свідомої поведінки батьків або одного з них. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Таким чином, наявність вини батьків відноситься до обов'язкових умов позбавлення батьківських прав. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Виходячи зі змісту вказаних норм права, позивач, звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, повинен довести, що батьки або один з них свідомо ухиляються від виконання батьківських обов'язків без поважних причин. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Натомість в матеріалах справи відсутні переконливі докази нехтування [PERSON] виконанням своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманню сина [PERSON] внаслідок її винної поведінки. Так, висновок про недоцільність повернення малолітнього [PERSON], [INFO], його матері [PERSON] складений службою у справах дітей Павлоградської районної державної адміністрації Дніпропетровської області 06 січня 2016 року та ґрунтується лише на підставі одноразового обстеження умов проживання за адресою реєстрації матері та дитини в с. Малоолександрівка Павлоградського району Дніпропетровської області без врахування інших факторів, крім матеріально-побутових (а.с. 146). При цьому службою у справах дітей Павлоградської РДА не вирішувалось питання про взяття сім'ї [PERSON] на облік відповідним центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді як такої, що опинилась в складних життєвих обставинах. Показання свідка [PERSON] (проживала протягом червня-липня 2016 року разом з відповідачкою в м. Павлоград Дніпропетровської області) про те, що [PERSON] вела аморальний спосіб життя, декілька разів на тиждень вживала алкогольні напої, об'єктивно не підтверджуються іншими доказами у справі. Між тим, свідок підтвердила наміри відповідачки повернути сина на своє утримання та виховання. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили, що вихованням та утриманням дитини займається виключно подружжя [PERSON], яких [PERSON] називає батьками. За інформацією, яку свідки отримали від позивачки [PERSON], відповідачка не намагається спілкуватись з [PERSON] та навіть не надає матеріальної допомоги на утримання хлопчика. В той же час, посилання відповідачки на те, що [PERSON] разом з членами своєї родини перешкоджають [PERSON] у спілкуванні з дитиною, знайшло підтвердження під час судового розгляду. Зокрема, впродовж першого півріччя 2016 року відповідачка 5 разів зверталась до Павлоградського відділення поліції ГУНП в Дніпропетровській області з заявами про неправомірні дії з відібрання та примусового утримання малолітнього [PERSON] (а.с. 114). Представник служби у справах дітей Юр'ївської районної державної адміністрації Дніпропетровської області в своїх поясненнях також підтвердила факт звернення [PERSON] до служби з проханням допомогти вирішити питання про повернення їй [PERSON], а також факт недопущення в січні-лютому 2016 року відповідачки разом з представниками відповідних служб та правоохоронних органів до житлового будинку за адресою: [ADDRESS], де в сім'ї [PERSON] мешкає дитина. Одночасно свідок [PERSON] (працює помічником вихователя молодшої групи дошкільного навчально-виховного закладу в селі Чаплинка, який відвідує [PERSON]) пояснила, що відповідачка в грудні 2014 року була присутня на новорічному святі за участю свого сина. Хоча хлопчика завжди приводять до дитячого садочку та забирають подружжя [PERSON], однак приблизно наприкінці весни - на початку літа 2016 року [PERSON] приходила до групи та намагалась поспілкуватись з сином, але в цей момент [PERSON] забирав чоловік позивачки. Свідок особисто не спостерігала чи відбулось спілкування матері з сином. Свідок [PERSON] (мати відповідачки) повідомила, що приблизно наприкінці 2014 року - на початку 2015 року [PERSON] домовилась з [PERSON] щодо тимчасового проживання [PERSON] в останньої. Протягом першої половини 2015 року відповідачка намагалась влаштуватись на постійну роботу в м.Павлоград Дніпропетровської області, а згодом з метою працевлаштування виїхала в АРК Крим, звідки повернулась в жовтні того ж року. Одразу після повернення [PERSON] забрала [PERSON] до себе. В листопаді 2015 року позивачка разом з родичами приїхала до відповідачки та забрала дитину, після чого, незважаючи на неодноразові прохання [PERSON] та звернення до правоохоронних органів, не дозволяла спілкуватись з сином. Свідок [PERSON] (брат позивачки) повідомив, що дійсно в першій половині 2014 року [PERSON] разом зі своїми малолітніми дітьми на запрошення [PERSON] проживали в [ADDRESS]. В цьому ж році [PERSON] почав відвідувати Чаплинській дошкільний навчальний заклад, тому що через спроби влаштувати своє життя відповідачка за спільною домовленістю залишила сина на виховання та утримання подружжю [PERSON]. Протягом 2014 року - першого півріччя 2015 року [PERSON] лише декілька разів відвідувала сина, а влітку 2015 року виїхала на заробітки в АРК Крим, при цьому матеріальної допомоги на утримання дитини не надавала. В жовтні 2015 року відповідачка за домовленістю з [PERSON] забрала [PERSON] на декілька днів, по закінченню яких не повернула дитину. Приїхавши в с.Малоолександрівка Павлоградського району Дніпропетровської області за місцем перебування матері з хлопчиком, свідок побачив його брудного та з розбитою губою, однак до лікувальних закладів або правоохоронних органів з метою фіксації нанесення тілесних ушкоджень жодна особа не зверталась. За твердженням свідка [PERSON] погодилась, щоб [PERSON] поїхав разом з [PERSON] Свідок також не заперечував той факт, що протягом 2016 року під час спроб [PERSON] забрати дитину або поспілкуватись, він особисто перешкоджав цьому, вважаючи це шкідливим для [PERSON] через відсутність умов для проживання та неналежне матеріальне забезпечення відповідачки. Представник органу опіки та піклування Чаплинської сільради Юр'ївського району Дніпропетровської області та свідок [PERSON] підтвердили факт звернення відповідачки на початку 2016 року до органу опіки та піклування з проханням вирішити питання про повернення їй дитини, за результатами розгляду якого [PERSON] надані рекомендації налагодити контакт з сім'єю [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Чаплинської сільради Юр'ївського району Дніпропетровської області, враховуючи бажання матері виховувати свою дитину та розглянувши надані відповідачкою документи, орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні малолітнього [PERSON] (а.с. 21, 115-123). Суд вважає, що наведені обставини свідчать про бажання відповідачки виховувати свою дитину та піклуватись про неї. Крім того, є підстави вважати причиною того, що відповідачка не бере участі у вихованні сина, не винну поведінку [PERSON], а перешкоди у спілкуванні з дитиною, створювані позивачкою. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У п. 47 справи "Савіни проти України" (заява N 39948/06) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. The United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). В пункті 49 зазначеного рішення Суд також повторює, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції" (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Далі в приведеному вище рішенні в п.52 Суд зазначив, що позитивним обов'язком держави за статтею 8 Конвенції є вжиття виважених і послідовних заходів щодо сприяння воз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою (див. рішення у справі "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99, ЄСПЛ 2002-I, п. 76-77). На думку суду, всупереч Закону України «Про охорону дитинства», Декларації прав дитини та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод відповідні державні органи не виконали свій обов'язок зі збереження єдності сім'ї, не забезпечили в достатньому обсязі соціальну допомогу та надання [PERSON], [PERSON] ефективних конкретних рекомендацій щодо можливого розв'язання проблеми та належного виконання батьківських обов'язків. В той же час, позивачкою не доведена необхідність захисту прав та інтересів [PERSON] саме у спосіб позбавлення його матері батьківських прав, не надано переконливих доказів на підтвердження того, що залишення дитини на батьківському піклуванні [PERSON] може зашкодити фізичному або моральному здоров'ю хлопчика. Не вдаючись до докладного порівняння умов проживання, навчання та виховання [PERSON] у позивачки або відповідачки, суд допускає, що для хлопчика в сім'ї [PERSON] створені кращі матеріально-побутові умови, але саме лише поміщення дитини в середовище, більш сприятливе для виховання, не може виправдати примусового відібрання її від батьків. На даний момент суд не вважає такий ступінь втручання в сімейне життя [PERSON] та її дитини [PERSON], як позбавлення матері батьківських прав, необхідним та таким, що буде відповідати цілям, переліченим в ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки відсутні підстави для позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітнього [PERSON].

Outcome: dismissed