Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

[PERSON] в особі представника ТОВ «ФГ-ОЛІМП» [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ "Платинум Банк", ПрАТ «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ», стверджуючи, що між ПАТ "Платинум Банк" з однієї сторони, та [PERSON] з другої сторони та ПрАТ «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ» 10 лютого 2014 року було укладено кредитний договір зі страхуванням життя позичальника №4047/1726CLBPT, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 7823,40 грн. зі сплатою процентів в розмірі 12,00 % річних, комісії за обслуговування кредиту у розмірі 188,00 грн., строком на 36 місяців по 13.02.2017 року. Позивач вважає, що при укладення вказаного договору були порушені його права як споживача згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів». Так, в порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ПАТ "Платинум Банк" не ознайомив його належним чином з умовами кредитування, не надав повної інформації про тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування юридичне оформлення тощо), наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, преваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Його підпис у договорі не свідчить про ознайомлення з умовами кредитного договору. Вважає, що відповідач, проігнорувавши вказані вимоги законодавства, ввів його в оману. Крім того, відповідачем порушено ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки п. п.2.4 та 2.7 Кредитного договору передбачено сплату комісії за обслуговування кредиту. Згідно ст. 18 вказаного закону є несправедливими положення кредитного договору, які містять умови щодо плати за управління кредитом і це є підставою для визнання таких положень недійними. Також є несправедливими умови кредитного договору щодо послуг страхування із навязаною банком страховою компанією, оскільки ПАТ "Платинум Банк" не має права навязувати такі послуги та включати їх до кредитного договору, а отже пункти договору, які стосуються умов страхування позичальника повинні бути визнані недійсними. Умова кредитного договору про третейське застереження, передбачена п. 5.1 кредитного договору не відповідає ч.1 ст. 203 ЦК України щодо змісту правочину, а також вказаний пункт договору не узгоджується із положеннями п.14 ч.1 ст.6 ЗУ «Про третейські суди» від 11 травня 2004 року №1701-ІУ, зокрема про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку, не підлягають розгляду третейськими судами, а тому з цих підстав оспорюваний п. 5.1 кредитного договору є недійсним. Позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір №4047/1726CLBPT від 10.02.2014 року. Представник позивача у судове засідання не зявився, у позовній заяві просив про розгляд справи без участі позивача та представника. Представник ПАТ "Платинум Банк" у судове засідання не зявився,надавши суду письмові заперечення, згідно яких вказував, що до підписання кредитного договору позивач в повній мірі був ознайомлений з усією інформацією, що передбачена ЗУ «Про захист прав споживачів». Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 (п.3.1) встановлена можливість включення комісій (тарифів) банку, що повязані з наданням та обслуговуванням і погашенням кредиту, тому жодним чином не були порушені права позивача. Крім того, позивач виконав в повному обсязі свої зобовязання за кредитним договором, договір станом на 15.12.2014 року закрито, що доводить безпідставність позовних вимог. У звязку з вищенаведеним, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, та розглянути справу за відсутності представника. Представник ПрАТ «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ» у судове засідання не зявився. Причин неявки суду не повідомив. Заперечень до позову не представив. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 10 лютого 2014 року між ПАТ "Платинум Банк" з однієї сторони, та [PERSON] з другої сторони та ПрАТ «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ» було укладено кредитний договір зі страхуванням життя позичальника №4047/1726CLBPT, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 7823,40 грн. зі сплатою процентів в розмірі 12,00 % річних, комісії за обслуговування кредиту у розмірі 188,00 грн., строком на 36 місяців по 13.02.2017 року. П.2.4 вищевказаного кредитного договору передбачено сплату позивачем комісії за обслуговування кредиту, яка згідно п.2.7 договору сплачується щомісячно. Згідно п.3.1 договору, цим страхувальник та страховик підтверджують факт укладення договору добровільного страхування життя між страховиком та страхувальником на підставі правил добровільного страхування життя ПрАТ «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ» від 07 травня 2009 року, зареєстрованих Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України 10 червня 2009 року, №0190388 зі змінами та доповненнями, які є його невідємною частиною, та надання в його рамках страхового покриття на нижче перерахованими страховими ризиками. П. 5.1 договору передбачено розгляд всіх спорів, які виникають із вказаного договору, у третейському суді. Позивач не заперечує, що вказаний договір він дійсно підписував. Згідно розрахунку заборгованості за договором №4047/1726CLBPT від 10.02.2014 року, станом на 19.09.2016 року [PERSON] заборгованості по кредитному договору не має. Висновки суду підтверджуються матеріалами справи. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору. Отже, одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 ЦК України, та межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, що обумовлюють розумний баланс між комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами (стороною) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Відповідно до статті 204 ЦК України, в якій закріплено презумпцію правомірності правочину, кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов'язки, доки презумпція не буде спростована. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», передбачається що договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Згідно з ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Таким чином, за ненадання споживачу інформації, передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», може наставати відповідальність, яка встановлена виключно статями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», положення яких не передбачають визнання кредитного договору недійсним. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону, у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються, зокрема, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Вартість кредиту може складатися з: процентів за користування кредитом; комісійної винагороди; інших платежів, які зобов'язаний сплатити Позичальник при отриманні кредиту. Сукупність зазначених платежів становить загальну вартість кредиту. Укладаючи договір, сторона з'ясовує, на яких умовах він укладається, а відтак, з власної ініціативи приймає його умови. Пунктом 3.4 рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 визначається, що під час укладення кредитного договору позивальник (споживач) протягом певного терміну має право відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Між тим, заявляючи вимоги про визнання договору недійсним як такого, що був укладений під впливом обману, позивач не надав суду достатніх доказів того, що в момент вчинення вказаного правочину представники відповідача навмисно ввели його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. [PERSON], підписавши договір про надання споживчого кредиту №2008037248 від 11 лютого 2014 року, погодився з умовами договору, а тому був обізнаний про розмір процентних ставок та ознайомлений з усіма тарифами банку. При таких обставинах, твердження позивача щодо ненадання йому інформації про умови кредитування є необґрунтованими. Також суд дійшов висновку про недоведеність позову у частині тверджень щодо навязування відповідачем страхової компанії, оскільки позивач добровільно виявив бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір зі страхуванням життя позичальника, при цьому діяв вільно, виходячи із власних інтересів, прийняв рішення про вибір контрагента, на власний розсуд із контрагентом визначив характер договору, який вони уклали. Разом з тим, за положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Згідно із ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Таким чином, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, банком не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому нарахування комісії проводиться відповідачем за послуги, що супроводжують кредит і є компенсацією сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Такий же висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року в справі № 6-80цс12 та від 25 вересня 2013 року в справі № 6-80ц13, і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. За таких обставин суд приходить до висновку, що передбачена умовами кредитного договору щомісячна сплата комісії за обслуговування кредиту є несправедливою умовою договору, тому відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» п. 2.4 спірного кредитного договору слід визнати недійсними. Щодо визнання недійсним п.5.1 спірного договору щодо третейського застереження, суд приходить до наступних висновків. Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами. Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). [PERSON] набрав чинності 12 березня 2011 року. Отже, на час укладення кредитного договору [PERSON] України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Наведене дає підстави для висновку про те, що положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», які містять заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної установи), поширюються на правовідносини з питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту. При таких обставинах, п.5.1 спірного кредитного договору слід визнати також недійсним. Таким чином, з урахуванням викладених вище обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору в цілому, оскільки визнання недійсними п.2.4 і п.5.1 вказаного договору у відповідності до ст.217 ЦК України не має наслідком недійсності його інших частин та цього правочину в цілому. Враховуючи задоволення позовних вимог у частині позову до ПАТ «Платинум Банк», на підставі ч.3 ст.88 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з ПАТ «Платинум Банк» на користь держави.

Outcome: partial