Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

[PERSON] звернулась із позовом до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів "Укрінтеравтосервіс" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 27.03.2020 р. по 08.12.2020 р. в сумі 187646,66 грн.. Позовну заяву мотивує тим, що вона працювала на посаді головного фахівця відділу правового забезпечення юридичного управління Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів "Укрінтеравтосервіс" в період з 24.01.2019 р. по 31.07.2019 р.. Відповідно до наказу про звільнення №224-ВК від 25.07.2019 р. її було звільнено згідно з п. 3 ст. 38 КЗпП України. Оскільки станом на 26.03.2020 р. розрахунок при звільненні з нею проведений не був, вона звернулась до Ярмолинецького районного суду з позовом про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги за час затримки розрахунку за період з 01.08.2019 р. по 26.03.2020 р.. Рішенням Ярмолинецького районного суду від 25.06.2020 р. позов було задоволено повністю. Однак, станом на 08.12.2020 р. Українське державне підприємство по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів "Укрінтеравтосервіс" не погасило заборгованість, а тому позивач просить стягнути середній заробіток за період з 27.03.2020 р. по 08.12.2020 р. в сумі 187646,66 грн.. В судове засідання позивач не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі. Представники відповідача проти позову заперечили з мотивів, зазначених у відзиві. Не заперечуючи факту затримки у розрахунку у спірний період та правильності розрахунку розміру позовних вимог позивачем, посилаються на те, що рішенням Ярмолинецького районного суду від 25.06.2020 р. вже було стягнуто суму в рахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, що вдвічі перевищує розмір самого заробітку, а тому з урахуванням засад пропорційності, розумності та справедливості вважають за необхідне відмовити у позові, посилаючись на постанову ВП ВС від 26.06.2019 р. у справі №716/9584/15-ц. Оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] працювала на посаді головного фахівця відділу правового забезпечення юридичного управління Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів "Укрінтеравтосервіс" в період з 24.01.2019 р. по 31.07.2019 р., та була звільнена на підставі наказу про звільнення №224-ВК від 25.07.2019 р. за власним бажанням внаслідок порушення власником або уповноваженим органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (п. 3 ст. 38 КЗпП). Цим наказом передбачалось і проведення повного розрахунку із позивачем. Однак, розрахунок проведений не був. Рішенням Ярмолинецького районного суду від 25.06.2020 р. у справі №689/628/20 було задоволено позов [PERSON] та вирішено стягнути з відповідача на її користь 92601,08 грн. (сума до виплати, тобто після оподаткування) в рахунок нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги; а також 173212,34 грн. (сума з утриманням податків, обов`язкових платежів та зборів з цієї суми, тобто, сума до оподаткування) в рахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01.08.2019 р. по 26.03.2020 р. Рішення набрало законної сили. На підставі виконавчих листів, виданих 07.08.2020 р., постановами від 30.09.2020 р. були відкриті виконавчі провадження. Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Виконавчі провадження не закінчені, відповідачем судове рішення не виконане. Позивач просить стягнути з відповідача 187646,66 грн. в рахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку за період, який не був охоплений судовим рішенням від 25.06.2020 р., - з 27.03.2020 р. по 08.12.2020 р. відповідно до поданого позивачем розрахунку (8 місяців затримки х 22206,7 грн. /середньомісячна заробітна плата/ + 9 робочих днів затримки розрахунку х 1110,34 грн. /середньоденна заробітна плата/). Даний розрахунок здійснено позивачем на підставі довідки про середньомісячну заробітну плату, виданої УДП «Укрінтеравтосервіс» за підписами в.о. генерального директора Омельченка П.М. та головного бухгалтера Большакової Т.М.. Правильність розрахунку відповідач не оскаржував. Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Водночас, такий розрахунок відповідає зазначеній довідці та неохопленому судовим рішенням періоду затримки у розрахунку до дати складання позовної заяви. Відповідач заперечив щодо самої підстави стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку як такого, посилаючись на непропорційність розміру компенсації наслідкам правопорушення. Однак, такі посилання не звільняють відповідача від обов`язку, покладеного на нього законом ч. 1 ст. 117 КЗпП України, згідно із якою в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (в день звільнення), при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зі змісту рішення Ярмолинецького районного суду від 25.06.2020 р. вбачається, що спору щодо розміру належних позивачеві сум не було навіть на час розгляду вказаної справи. Не заслуговує на увагу також посилання відповідача на зміст постанови ВП ВС від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, оскільки спірні відносини у вказаній справі є істотно відмінними. Так, у вказаній постанові ВП ВС коментуються випадки зловживання або недобросовісного користування позивачами своїми правами, а саме, використання механізму відсутності присікальних строків для стягнення такої заборгованості, у зв`язку із чим без поважних причин позивач впродовж тривалого часу не звертається з позовом, бажаючи збільшити суму стягнення, тощо (п. 79 постанови). Саме у зв`язку із цим Верховний суд зазначає про необхідність врахування пропорційності відповідальності роботодавця наслідкам правопорушення. Водночас, у цій справі відсутні ознаки зловживання позивачем своїми правами. Так, позивач у межах розумних строків звернулась із позовом, не намагаючись штучно збільшити розмір належних до сплати сум. Фактична можливість чи неможливість сплати відповідачем належних працівникові сум є наслідком свідомої діяльності у сфері господарювання власника або уповноваженого ним органу, а тому можливі негативні результати такої діяльності не можуть впливати на зміст та обсяг трудових прав працівника. Таким чином, позов підлягає задоволенню. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Таким чином, відповідно до ст.\~141\~ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн.

Outcome: approved