Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

Позивач 09.01.2019 року звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до укладеного між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та відповідачем кредитного договору № GP 6714357 від 26.08.2014 року, [PERSON] отримано кредит у розмірі 25849,18 грн. 19.07.2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», що підтверджується випискою з Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» є правонаступником усіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал», що підтверджується випискою та Статутом. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором № GP 6714357 від 26.08.2014 року утворилась заборгованість, у зв`язку з чим позивач направив письмову вимогу (повідомлення) відповідачу на адресу місця проживання, яку він зазначив у анкеті на отримання кредиту: [ADDRESS] , тому, вважає, що обов`язок щодо претензійної роботи виконаний належним чином. З розрахунку позивача заборгованість за кредитним договором № GP 6714357 від 26.08.2014 року року станом на 14.12.2018 року становить 72648,98 грн., з яких: 18671,81 грн. - заборгованість за кредитом; 8202,38 грн. - заборгованість за процентами; 1891,75 грн. - заборгованість за комісією; 43883,04 грн. - штрафні санкції На підставі викладеного позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Договором у розмірі 72648,98 грн. та понесені ним судові витрати. Ухвалою про відкриття провадження від 27 вересня 2019 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. 08.04.2019 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 42-45), згідно якого відповідач просив відмовити у повному обсязі у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строків позовної давності, мотивуючи тим, що з 01 грудня 2015 року він не виконує своїх зобов`язань за договором перед ПАТ «Банк Ренесанс Капітал», жодного договору щодо збільшення строків загальної та спеціальної позовної давності сторони не укладали. Також посилався, що він не був письмово повідомлений про заміну кредитора за кредитним договором № GP 6714357 від 26.08.2014 року, оскільки жодних листів, вимог, претензій та повідомлень, у тому числі і повідомлень про заміну кредитора від позивача на його адресу не надходило. Крім того, посилався, що заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 201 року визнано виконавчий напис від 23 травня 2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 1941, щодо стягнення з нього грошових коштів у сумі 29744,66 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № GP 6714357 від 26 серпня 2014 року, а також витрат, пов`язаних з вчиненням виконавчого напису , таким, що не підлягає виконанню та встановлено, що він не отримував письмову вимогу про усунення порушень за вказаним кредитним договором. Однак в період з грудня 2017 року по січень 2018 року з нього за вказаним виконавчим написом примусово стягувались кошти із заробітної плати на погашення заборгованості за вказаним кредитним договором. Ухвалою судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2019 року вказану позовну заяву прийняти до свого провадження, продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Копію вказаної ухвали направлено сторонам у справі. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2019 року витребувано у позивача інформацію про рух коштів по рахунку за кредитним договором № GP 6714357 від 26 серпня 2014 року. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінив їх в сукупності, прийшов до наступних висновків. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Відповідно до ст. 630 ЦК України договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку. Якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватись як звичай ділового обороту, якщо вони відповідають вимогам статті 7 цього Кодексу. Згідно ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст. 1048 ЦК України). Частиною другою ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. З матеріалів справи вбачається, що 26.08.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», та [PERSON] підписано пропозицію укласти договори (оферта) № GP 6714357 від 26 серпня 2014 року (а.с. 6). Як вбачається із Статуту ПАТ «ПУМБ», затвердженого позачерговими загальними зборами акціонерів від 17 листопада 2016 року, Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «Ренесанс Капітал» в результаті реорганізації АТ «Банк Ренесанс Капітал» шляхом приєднання до Банку згідно рішення загальних зборів акціонерів Банку та згідно рішення єдиного акціонера АТ «Банк Ренесанс Капітал» (а.с. 24-26). З урахуванням наведеного, ПАТ «Перший український міжнародний банк» є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «Ренесанс Капітал» в результаті реорганізації АТ «Банк Ренесанс Капітал», з яким у позивача було укладено кредитний договір, тому до ПАТ «ПУМБ» перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором. Згідно пропозиції укласти договір карткового рахунку та договору страхування (оферти) № GP 6714357 від 26 серпня 2014 року [PERSON] подав пропозицію АТ «Банк Ренесанс Капітал», який діє як від власного імені, так і від імені та в інтересах ПрАТ «УАСК-ЖИТТЯ» на підставі агентського договору, на умовах, зазначених в цій пропозиції, та у відповідності до чинних Загальних умов кредитування, відкриття та ведення рахунків Банку, які разом з Умовами є невід`ємною частиною цієї пропозиції, й чинних Правил добровільного страхування життя Страховика № 003.2 від 30.12.2003 року, укласти з ним договір про надання споживчого кредиту на умовах, викладених в частині 2 цієї пропозиції з метою рефінансування заборгованості шляхом її погашення кредитору в повному обсязі за рахунок коштів кредиту у сумах та за реквізитами, зазначеними у п. 2.9. цієї Пропозиції, сплати комісійної винагороди Банку за переказ коштів у розмірі, визначеному в п. 2.6. цієї Пропозиції, оплати ціни Договору страхування,що вказаний нижче, укласти з ним договір страхування на умовах, зазначених у ч. 3 цієї Пропозиції. Пропозиція укласти договір карткового рахунку та договір страхування (оферти) № GP 6714357 від 26 серпня 2014 року містить наступні умови: сума кредиту становить 25849,18 грн., розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості 1,30 %, процентна ставка 9% річних, розмір комісії за переказ коштів 0,00 %, строк користування овердрафтом - 36 місяців (а.с. 6). В обґрунтування позову позивач посилався, що відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк, тому станом на 14.12.2018 року заборгованість відповідача становить 72648,98 грн., з яких: 18671,81 грн. - заборгованість за кредитом; 8202,38 грн. - заборгованість за процентами; 1891,75 грн. - заборгованість за комісією; 43883,04 грн. - штрафні санкції. Також позивач посилався, що направив письмову вимогу (повідомлення) відповідачу на адресу місця проживання, яку він зазначив у анкеті на отримання кредиту: [ADDRESS] , тому, тому вважає, що обов`язок щодо претензійної роботи виконаний належним чином. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження укладення кредитного договору та наявності у відповідача заборгованості за вказаним договором, позивачем надано копію паспорта відповідача, копію пропозиції укласти договори (оферта) від 26 серпня 2014 року, письмову вимогу (повідомлення) про погашення заборгованості за кредитним договором з копією списку поштових відправлень рекомендованих листів та довідкою із сайту «Укрпошта», довідку про стан та історію заборгованості за кредитним договором, виписку з рахунку, копію витягу з ЄДРПОУ позивача та копію зі статуту позивача (витяг). Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що позивач на підтвердження своїх позовних вимог щодо розміру заборгованості за кредитом надає довідку про стан та історію заборгованості від 11 грудня 2018 року (а.с. 11-12), не містить підпису відповідальної особи, не завірена належним чином у відповідності до вимог п. 2 ч. 95 ЦПК України та являється неналежним та допустимим доказом по справі. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що вказана довідка зазначає розмір непогашеної заборгованості за комісією процентами, які не співпадають з розмірами комісії та процентів, вказаними позивачем у самій позовній заяві. Крім того, вказана довідка має вказівку, що проценти нараховані з припущення, що повернення кредиту відбуватиметься точно до графіку 27 числа кожного місяця, при відхилення від графіку сума процентів може відрізнятися від зазначеної (а.с. 12). Тому, суд критично оцінює доводи позивача щодо обґрунтування заборгованості та не приймає наданий позивачем вказаний доказ з підстав, які були зазначені вище, оскільки зазначена в ньому інформація не пояснює природу виникнення у відповідача боргу в розмірі 72648,98 грн. За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами. Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст. 68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни. Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа. Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Наданий позивачем суду документ із назвою «Виписка з рахунку [PERSON] із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за Кредитним договором № GP 6714357 від 26 серпня 2014 року (а.с. 13) фактично є довідкою банку про наявність заборгованості та її розмір, станом на 14 грудня 2018 року, та не замінює собою виписку з особового рахунку клієнта [PERSON] . Інших доказів на підтвердження заявлених позивних вимог, зокрема, щодо відкриття карткового рахунку, видачу позичальникові картки та використання останнім кредитного ліміту, позивачем суду надано не було. Крім того, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту та відсотків, стягнути й інші складові його повної вартості, зокрема штрафи за несвоєчасну сплату кредиту, посилаючись на наявні між сторонами погоджені Загальні умови кредитування, відкриття та ведення рахунків, на які йдеться посилання у Пропозиції укласти договори (оферта). Однак в матеріалах справи відсутні вказані Загальні умови кредитування, що позбавляє суд можливості вирішити питання як про ознайомлення відповідача з ними, про що свідчитиме підпис [PERSON] , як позичальника, так і питання обґрунтованості заявлених вимог в частині стягнення штрафів, оскільки ця сума є значною, порівняно з тілом кредиту. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зазначила, що оскільки у заяві позичальника, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, то відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із відповідачем дотримались вимоги, передбачені ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. А отже враховуючи викладене, вимоги в частині стягнення штрафу в сумі 43883,04 грн. задоволенню також не підлягають через безпідставність та необґрунтованість. Ухвалою суду від 27.09.2019 року було витребувано у ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» інформацію про рух коштів по рахунку за спірним кредитним договором та направлено позивачу на адресою, вказаною у позовній заяві однак, вимоги ухвали позивач не виконав. З письмової вимоги за вих. № 151 від 21.03.2017 року ( а.с. 7), вбачається, що позивач вимагав від [PERSON] виконати зобов`язання за кредитним договором № GP 6714357 від 26 серпня 2014 року, а саме - негайно погасити заборгованість по кредитному договору у загальному розмірі 29403,34 грн. в строк до 28.03.2017 року та попередив, що у разі невиконання зазначеної вище вимоги, банк застосує заходи примусового позасудового стягнення заборгованості, зокрема, шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса; примусового судового стягнення заборгованості. Втім,\~у якості\~доказів направлення\~відповідачу вищевказаної\~вимоги до\~суду було\~надано копія\~списку згрупованих\~поштових відправлень\~рекомендованих листів\~(а.с.\~9), яка сформована самим банком, без підпису, печатки, не містить штампів відділення поштового зв`язку про їх відправлення, тому не може бути визнана доказом надіслання відповідної письмової вимоги. Крім того, позивачем надано виписку із сайту ДП «Укрпошта» (а.с. 10), з якої не вбачається, що відправлення було вручено належним чином відповідачу. Дана обставина, також, встановлена заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.10.2018 року (а.с. 46), у справі № 182/7410/17, яким позов [PERSON] до ПАТ «ПУМБ», приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, задоволено в повному обсязі, визнано виконавчий напис від 23 травня 2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 1941, щодо стягнення зі [PERSON] грошових коштів у сумі 29744,66 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № GP 6714357 від 26 серпня 2014 року, а також витрат, пов`язаних з вчиненням виконавчого напису , таким, що не підлягає виконанню та встановлено, що [PERSON] не отримував письмову вимогу про усунення порушень за вказаним кредитним договором. Рішення набрало законної сили 23.11.2018 року. Згідно зі ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, суд не приймає до уваги дані докази, оскільки, боржник вважається належним чином повідомлений про вимогу щодо усунення порушень за кредитним договором в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про усунення порушень за кредитним договором, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку. Доказів про повідомлення відповідача про заміну кредитора матеріали справи також не містять. Щодо заяви відповідача, про застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і щодо додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 19 березня 2014 року у справі №6-14цс14, за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня строку дії договору (ст. 261 ЦК України). За змістом частини 2 п. 2.4 Пропозиції укласти Договори (оферти) строк користування овердрафтом та договором страхування становить 36 місяців. Враховуючи визначений змістом пропозиції укласти Договір карткового рахунку та договір страхування (оферти), кінцевий строк договору за кредитом 27.08.2017 року, початок перебігу строку позовної давності почався 28.08.2017 року та закінчується 28.08.2020 року. Отже, перебіг трирічного строку позовної давності щодо повернення кредиту розпочинається після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня строку дії договору. З позовом ПАТ ««Перший Український Міжнародний Банк»» звернувся 09.01.2019 року, шляхом направлення поштою, тобто в межах трирічного строку позовної давності , визначеного ст. 257 ЦК України. Однак, враховуючи, що позовна давність застосовується лише в разі обґрунтованості матеріальної вимоги суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову саме за безпідставністю позовних вимог. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Даючи оцінку встановленим обставинам, дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, з врахуванням засад розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. При подачі позову до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1762 грн. 00 коп. (а.с.29), однак, враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати, згідно ст. 141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed