Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-18 00:00:00

Подано позов [PERSON] до [PERSON], третя особа - Товарна біржа "Українська" про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Позов, з посиланням на наявність укладеного договору купівлі-продажу від 03 квітня 2000 року обґрунтовано неможливістю вчинення позивачем дій щодо розпорядження придбаним майном за договором в зв`язку з відсутністю у товарної біржі права затверджувати угоди купівлі-продажу, про що позивача повідомлено під час оформлення документів на майно. Позивач вважає, що договір укладено у відповідності до діючого на момент укладання законодавства, з дотриманням суттєвих умов укладання договору. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. Від позивача та відповідача надійшли до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позивач підтримав свої позовні вимоги, просив їх задовольнити, відповідач визнав позов в повному обсязі. Про причини неявки третьої особи до судового засідання не відомо, заяви про розгляд справи за її відсутності не надходило. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явились фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини. 03 квітня 2000 року між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі продажу № б/н, згідно якого [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Вартість квартири оцінена сторонами в суму 6521,00 гривень, які продавець одержала від покупця до підписання угоди. Квартира належить продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Новомосковською державною нотаріальною конторою 03 квітня 2014 року за реєстром № 2-1500, зареєстрованого в Новомосковському Бюро технічної інвентаризації за № 314-1, що підтверджується довідкою-характеристикою, що видана в БТІ за місцем розташування об'єкта нерухомості за № 421 від 03 квітня 2000 року. Договір зареєстровано ТБ "Українська" 03 квітня 2000 року за реєстровим номером № 90918 /а.с.4/. Відомості про право власності [PERSON] на житлову квартиру [ADDRESS] за договором від 03 квітня 2000 року зареєстровано Новомосковським бюро технічної інвентаризації згідно реєстраційного посвідчення /а.с.5/. Після укладання договору відповідач передав позивачу об`єкт нерухомості у володіння. Дана обставина визнана сторонами та не підлягає доказуванню. Як свідчить укладений договір, при його укладанні між сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договору, така домовленість підтверджена письмовим доказом, відбулося повне виконання договорів - позивач передав відповідачу кошти, а відповідач позивачу - об`єкт нерухомого майна, договори зареєстровано в товарній біржі "Українська", однак нотаріально не посвідчено. На виконання вимог ст. 227 ч. 2 ЦК УРСР 25 листопада 1996 року договори були зареєстровані в Новомосковському Бюро технічної інвентаризації. Станом на час розгляду справи позивач здійснює право користування та володіння домоволодінням та земельною ділянкою, з доданих до справи документів порушення прав третіх осіб не вбачається. У відповідності до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], квартира розташована на 2-му поверсі 5-ти поверхового будинку та складається з 1-ї кімнати житловою площею 16,4 кв.м., кухні площею 5,6 кв.м., ванної кімнати площею 2,6 кв.м., коридору площею 5,1 кв.м., вбудованої шафи площею 0,4 кв.м., обладнана балконом площею 0,8 кв.м. Загальна площа квартири становить 30,9 кв.м. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» № 1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року, згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Лист Міністерства юстиції України за № 17-12-44 від 10 квітня 1998 року, роз'яснює, що угоди укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. У відповідності до ч. 3 ст. 18 Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-XII, який діяв станом на час укладання угоди, придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, провадиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Реєстрація комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» права власності на спірну нерухомість на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на 2000 рік не суперечила чинному законодавству. Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 242, 227 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності зі ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як убачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належного продавцю на праві власності нерухомого майна. Позивачем у справі усі умови за договором виконані. Згідно з п. 4 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана позивачу за 6521,00 гривень, які отримані Продавцем від Покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не надано, тому, суд вважає укладений договір дійсним. Крім того, судом встановлено, що відповідач у справі ухиляється від нотаріального посвідчення вищевказаного договору. Оскільки, покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об`єктом нерухомості та земельною ділянкою, на якій розташовано об`єкт нерухомості, договір зареєстровано у відповідному органі, якій станом на момент укладання угоди здійснював державну реєстрацію прав власності, у передбаченому законом порядку, угоди купівлі-продажу не визнавались недійсними, позивачка на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України «Про власність» набув право власності на спірні об`єкт нерухомості та земельну ділянку і правомірно володіють ними. Передбачених законом підстав для не визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірного домоволодіння в судовому порядку не має. Статтею 392 діючого ЦК України передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оскаржується або не визнається іншою особою. Таким чином, суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі - продажу об`єкту нерухомості, виконання договору відбулося. За таких обставинах суд вважає, що укладений між позивачем та відповідачем договір підлягає визнанню дійсним.

Outcome: approved