Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з зазначеною заявою, в якій, з урахуванням часткової відмови від позовних вимог та закриття в цій частині провадження, збільшення позовних вимог, залишення позову в частині без розгляду, просить стягнути на свою користь з Товариства з обмеженою відповідальністю «РА АРГО» 77001,54 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; 20000,00 грн. моральної шкоди; допустити негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за один місяць у розмірі 3000,00 грн. У судове засідання представник позивача, повідомлений про судове засідання, не з'явився, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. У судове засідання відповідач, повідомлений по судове засідання, не з'явився, звернувшись до суду з заявою про відкладення слухання справи. Відповідно ч. 1 ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі: першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. Відповідно ст. 169 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п'ятнадцять днів. Розглянувши заяву відповідача, враховуючи строки розгляду справи, дослідивши повідомлення про причини неявки, суд не визнає їх поважними, оскільки судове засідання Вищого адміністративного суду України було призначене на 16.00 годину та неприбуття сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце касаційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи, тому суд вважає, що неявка відповідача у судове засідання Деснянського районного суду м. Києва, призначене на 15.00 годину, відбулась без поважної причини. На підставі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, [PERSON] працювала на посаді головного бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю "РА АРГО" з 10 серпня 2004 року по 13 лютого 2012 року включно з місячним окладом згідно штатного розкладу (а.с. 6, 149). Судом також встановлено, [PERSON] з травня 2011 року було встановлено посадовий оклад в розмірі 3000,00 грн., що не заперечувалось відповідачем та підтверджується розрахунковими листками по заробітній платі за січень-лютий 2012 року, оборотно-сальдовою відомістю по рахунку: 661 нарахування заробітної плати [PERSON] за період: 01.02.2011р. - 31.01.12 р., дослідженими судом. Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю "РА АРГО" №1/01 вих. 30-01-12 від 30 січня 2012 року [PERSON] звільнено з посади головного бухгалтера 31.01.2012 р. за згодою сторін (а.с. 86). Судом також встановлено, що позивачка неодноразово зверталась до відповідача з вимогами про поновлення її порушених трудових прав при звільненні, а саме: листом від 01.10.2013р. позивачка зверталась з вимогою розрахуватись з нею по заробітній платі в загальній сумі 8146,16 грн., яка складається із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за січень 2012р. - в розмірі 2458,20 грн., ненарахованої та невиплаченої заробітної плати за лютий 2012 р. - в розмірі 1053,52 грн. та 4634,44 грн. - ненарахованої та невиплаченої компенсації за невикористану відпустку, але на той момент зазначені вимоги відповідачем не були виконані. Деснянським районним судом м. Києва виданий судовий наказ у справі №754/22509/13-ц 2-н/754/19/14 від 21.01.2014р. про стягнення на користь [PERSON] з Товариства з обмеженою відповідальністю "РА АРГО" нараховану, але не виплачену суму заробітної плати за січень 2012 року у розмірі 2458,20 грн. (а.с. 76). Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю "РА АРГО" №1 вих. №02-04-14 від 02 квітня 2014 року скасовано наказ №1/01 від 30 січня 2012 року в частині дати звільнення; [PERSON] звільнено з посади головного бухгалтера з 13.02.2012 р.; наказано провести розрахунок з [PERSON] на підставі наданих документів до позовної заяви по справі №754/21770/13-ц, яка знаходиться у провадженні Деснянського районного суду м. Києва та наказу Деснянського районного суду м. Києва від 21.01.2014 р.; виплатити [PERSON] заробітну плату за січень 2013 року у розмірі 2458,20 грн., згідно розрахунку [PERSON], та наказу Деснянського районного суду м. Києва №754/22509/13-ц від 21.01.2014р.; нарахувати та виплатити заробітну плату за 9 відпрацьованих робочих днів лютого 2012 року у розмірі 1053,52 грн.; виплатити компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4634,44 грн.; видати [PERSON] довідку про роботу на посаді головного бухгалтера, тобто відповідач добровільно задовольнив позовні вимоги в цій частині, що підтверджується особистим підписом позивача про отримання грошових коштів 11.04.2014р. (а.с. 183, 184). Позивач збільшила розмір позовних вимог в частині розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на 11 квітня 2014 року, надавши відповідний розрахунок (а.с. 174). Відповідач надав письмові заперечення проти позову в яких проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі, мотивуючи тим, що вина відповідача у невиплаті заробітної плати позивачці при звільненні відсутня, відповідач зазначає, що через незаконні дії позивачки був позбавлений можливості здійснити з нею розрахунок по заробітній платі та компенсації, зробити запис у трудовій книжці, яку вона тримала у себе, разом з документами підприємства, також зазначивши, що позивач пропустила строк на звернення до суду за вирішенням трудового спору, просив застосувати строки позовної давності, у задоволенні позовної заяви відмовити повністю. Однак, відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України "у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком". Конституційний Суд України 15 жовтня 2013 року у справі №1-13/2013 №8-рп/2013 в аспекті конституційного звернення дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість заяви відповідача про застосування строків позовної давності, яка не підлягає задоволенню. Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України). Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід'ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу законів про працю України і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу законів про працю України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов'язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов'язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов'язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров'я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Зазначене дає підстави суду для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 Кодексу і статті 1 Закону, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону. Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Відповідно до частини сьомої статті 43, частини першої статті 55 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю працівник може захистити в суді. Конституційний Суд України в Рішенні від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004 зазначив, що забезпечення прав і свобод потребує законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини). У статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI, статтях 1, 3, 15 Цивільного процесуального кодексу України передбачено порядок здійснення судочинства стосовно справедливого розв'язання, зокрема, трудових спорів. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у випадку невиплати з вини власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум в строки, вказані в статті 116 цього Кодексу за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, позовні вимоги позивачки про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки факт невиплати звільненому працівникові сум у строки, вказані в статті 116 цього Кодексу, знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та не заперечувався сторонами. Доводи відповідача щодо невиплати належних звільненому працівникові сум через незаконні дії позивачки не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Згідно наданого позивачем розрахунку, здійсненого відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", з відповідача належить стягнути на користь позивачки середній заробіток за весь час затримки належних звільненому працівнику сум за період з 14 лютого 2012 року по 11 квітня 2014 року в розмірі 77001,54 грн. (а.с. 174). Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved