Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом, заявивши в останній його редакції вимоги до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення із відповідачів на її користь 9180 грн. у порядку відшкодування матеріальної шкоди та 5000 грн. у порядку відшкодування моральної шкоди (співвідповідачем у справі також виступало ПАТ СК "Провідна"), мотивуючи свої вимоги тим, що 10.03.2010 року близько 06 год. 30 хв. на 166 км а/д "Кременець-Біла Церква" [PERSON], керуючи автомобілем "ВАЗ-21104" н.з. [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON], порушивши "Правила дорожнього руху", не вибравши безпечну швидкість руху, не дотримавшись під час зустрічного роз"їзду безпечного інтервалу, здійснив зіткнення з автомобілем "Фіат-23" н.з. [NUMBER], власником якого є позивачка, внаслідок чого її авто отримало механічні пошкодження, а вона сама зазнала моральні страждання внаслідок переживань, перенесеного нервового стресу, порушенням ходу звичного способу життя із-за пошкодження засобу пересування, що призвело до порушення її нормальних життєвих зв"язків. У судовому засіданні представник позивачки підтримала вказані у позовній заяві вимоги та викладені у позовній заяві обставини справи, вказавши, що у її довірительки хворіла мати, а тому вона не мала змоги своєчасно звернутися із позовом в суд, в зв"язку з чим слід визнати причину пропуску даного строку поважною. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, вказавши, що 10.03.2010 року його колишній роботодавець [PERSON] попросив його підвезти у м. Біла Церква пасажира, а тому він, хоча в цей час уже і не перебував із [PERSON] у трудових відносинах, на це погодився. Під час ДТП 10.03.2010 року належний позивачці автомобіль дістав лише незначні царапини, а тому сума шкоди позивачкою вказана безпідставно. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, вказавши, що позивачка у підтвердження розміру завданої під час ДТП матеріальної шкоди не надала суду належних доказів. До того ж, нею пропущений строк позовної давності без поважних причин, так як остання мала змогу, незважаючи на посилання на хворобу матері, їздити в інші населені пункти, в т.ч. 10.03.2010 року, займатися оформленням докуметів, пов"язаних із ремонтом пошкодженого автомобіля та пред"явленням претензій страховій компанії. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з"явився, направивши письмову заяву, в якій позов не визнав, заявивши клопотання про застосування позовної давності по даній справі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що після ДТП, яка сталася 10.03.2010 року [PERSON] визнав свою вину, підписав відповідні документи, які оформили працівники ДАІ. Надіючись на добровільне відшкодування [PERSON] шкоди, позивачка не зверталася в суд із позовом. До того ж, позивачка з 2008 року проживала у с. Галіївка Чуднівського району, доглядаючи свою матір і оформленням документів в основному займався він, як її син, а мати лише їх підписувала, в зв"язку з чим він їй привозив дані документи в с. Галіївку або ж вона для цього приїзджала в м. Бердичів. Суд, вислухавши пояснення вказаних осіб, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Ст. 1187 ЦК України зазначає, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, в т.ч. пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Згідно п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.1992 року № 6 під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Згідно постанови судді Чуднівського райсуду від 30.03.2010 року та матеріалів справи встановлено, що 10.03.2010 року близько 06 год. 30 хв. на 166 км а/д "Кременець-Біла Церква" [PERSON], керуючи автомобілем "ВАЗ-21104" н.з. [NUMBER], цивільно-правова відповідальність якого була застрахована власником авто [PERSON] у встановленому порядку у ПрАТ "СК "Провідна", порушивши "Правила дорожнього руху", не вибравши безпечну швидкість руху, не дотримавшись під час зустрічного роз"їзду безпечного інтервалу, здійснив зіткнення з автомобілем "Фіат-23" н.з. [NUMBER], власником якого являлася позивачка, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження, опис яких зазначений у протоколах огляду транспортних засобів від 10.03.2014 року, підписаних обома водіями, в зв"язку з чим до [PERSON] було застосоване адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. Згідно ст. 61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов"язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, згідно загальних правил відповідно до ст. 1187 ЦК України власник автомобіля та згідно ст. 22.1, 22.2, 23, 24 Закону України "Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхова компанія, яка застрахувала цивільно-правову відповідальність (остання у межах страхового відшкодування) зобов"язані відшкодувати заподіяну третім особам матеріальну та моральну шкоду, передбачену ст.ст. 22, 23 ч.ч. 1, 2 ЦК України, але при умові доведення вини та розміру шкоди, а також при умові використання застрахованого автомобіля відповідною особою. Пунктом 2.1 "Правил дорожнього руху", затверджених постановою Кабміну України від 01.10.2008 року № 876, в чинній на момент ДТП редакції міститься вичерпний перелік документів, що підтверджують законність підстав експлуатації водієм застрахованого транспортного засобу, що давало б підстави для пред"явлення відповідної вимоги про відшкодування шкоди до страхувальника. В зв"язку з відсутністю таких документів щодо законності користування автомобілем [PERSON], який, згідно його пояснень, керував автомобілем згідно усного прохання свого колишнього роботодавця щодо надання одноразової послуги по перевезенню пасажирів без укладення трудового договору, страхова компанія відмовила у виплаті страхового відшкодування і позивачка погодилася із вказаною позицією, змінивши в ході розгляду справи свої позовні вимоги до [PERSON] та [PERSON] про відшкодування завданої під час ДТП шкоди. При цьому підстави для покладення на цих осіб солідарної відповідальності в розумінні ст. 1190 ЦК України наразі відсутні. Враховуючи те, що у справі відсутні будь-які дані щодо зобов"язань ПрАТ "СК "Провідна" по даному випадку, який не належить до категорії страхового, вимоги до страхової компанії є наразі безпідставними, виходячи із змісту ст.1 п. 1.7, ст. 6 Закону України "Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ", згідно яких страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором, а забезпечений транспортний засіб - це транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Отже, згідно ст.ст. 22, 23, 1166, 1167 ч.1, 1187, 1188 ч.1 п.1 ЦК України [PERSON], як власник джерела підвищеної небезпеки, який не надав суду доказів того, що [PERSON] заволодів автомобілем неправомірно, повинен нести відповідальність за завдану позивачці під час ДТП шкоду. Водночас, згідно ст. 60 ЦПК України на позивачку покладається обов"язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, але остання не надала суду ні належних доказів, ні належного обгрунтування своїх вимог щодо відшкодування завданої їй матеріальної шкоди. Так, [PERSON] у підтвердження суми заподіяної шкоди надала суду рахунок-фактуру № 136 від 23.11.2010 року та акт виконаних робіт № 152 від 15.12.2010 року, але дані матеріали наразі не можуть бути визнані судом в якості належних та допустимих доказів, так як вони лише підтверджують факт проведення приватним підприємцем [PERSON] ремонту автомобіля "Фіат-23", н.з. [NUMBER], а належним доказом розміру шкоди може служити лише висновок експерта з врахуванням проведення необхідних ремонтних робіт по усуненню пошкоджень авто, що безпосередньо пов"язані із даною конкретною ДТП, встановлення їх вартості та розміру амортизаційного зносу транспортного засобу тощо. Такий висновок у справі відсутній, а у судовому засіданні 11.02.2014 року позивачка відмовилась від призначення по справі судової-автотехнічної експертизи для визначення дійсної вартості завданої їй шкоди. Представник позивачки у судовому засіданні 03.04.2014 року також не підтримала повторну пропозицію судді щодо призначення вказаної експертизи. Відповідно ж до змісту ст. 10 ЦПК України суд не вправі за власною ініціативою збирати докази по справі. Отже, суд вважає за можливе відмовити у позовних вимогах в частині матеріального відшкодування за відсутністю поданих позивачкою належних та допустимих доказів щодо розміру заподіяної під час ДТП шкоди. Крім відшкодування матеріальної шкоди позивачка заявила вимоги до [PERSON] та [PERSON] щодо солідарного стягнення на її користь 5000 грн. у порядку відшкодування моральної шкоди, хоча відповідальність в даному випадку може нести власник джерела підвищеної небезпеки, тобто [PERSON] У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Зокрема, моральна шкода може полягати у порушенні цивільних прав чи при настанні інших негативних наслідків. Згідно з п. 5 згаданого Пленуму ВСУ відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні, а відповідно до п. 9 вказаної вище постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У цивільному праві шкодою є втрата або знищення особистого чи майнового блага, а тому моральна шкода полягає саме у втратах, тобто тих негативних наслідках немайнового характеру, які виникли через страждання (переживання, хвилювання, емоційний неспокій), потягли за собою певні зміни в житті особи, в т.ч. неможливість реалізовувати свої звички, бажання у попередніх до цього межах, носячи таким чином. компенсаційну функцію інституту відшкодування такої шкоди. У порядку відшкодування моральної шкоди позивачка посилається на те, що ця подія потягла для неї ряд негативних наслідків, пов"язаних із сукупністю змін негативного характеру в її звичайному житті, моральних стражданнях і переживаннях у зв"язку із пошкодженням її майна, а тому при визначенні суми заподіяної моральної шкоди суд виходить із наведених підстав, тобто враховує її душевні страждання із-за пошкодження майна та порушенням ходу звичного способу життя із-за тимчасового позбавлення її звичного засобу пересування на період відновлення транспортного засобу, що в силу ст. 23 ч. 2 п. 3 ЦК України дає їй підстави для відшкодування моральної шкоди, яку суд визначає, виходячи із принципів розумності та справедливості, у 500 грн. В той же час, [PERSON] та [PERSON] подали письмові заяви відповідно до ст. 267 ч.ч. 3, 4 ЦК України про застосування позовної давності по даній справі. За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Відповідно до ст.ст. 257, 261 ЦК України позовна давність встановлюється тривалістю у три роки і перебіг даного строку починається від дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Стаття 268 ЦК України вказує на вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування), але до страховика наразі позов не пред"явлений в зв"язку із вказаними вище обставинами. Пошкодження належного позивачці автомобіля під час ДТП мало місце 10.03.2010 року і цього ж дня позивачка, яка згідно пояснень свідка [PERSON] перебувала в авто, дізналася або ж повинна була дізнатися в ході оформлення працівниками ДАІ обставин дорожньої пригоди про особу заподіювача шкоди та про порушення своїх прав, а також згідно документів на автомобіль мала змогу дізнатися і про власника авто. До того ж, листом від 24.11.2010 року № 17-12/15191 ПрАТ "СК "Провідна" повідомило позивачку про відсутність правових підстав для проведення їй страхових виплат, так як цивільно-правова відповідальність [PERSON] у даній страховій компанії не була застрахована, а [PERSON] не надав будь-яких документів щодо юридично значимих для страхувальника обставин експлуатації [PERSON] даного транспортного засобу в день ДТП. Незважаючи на вказані обставини, позивачка з позовними вимогами звернулася в суд лише 29.11.2013 року, підписавши позовну заяву ще 15.10.2013 року, не надавши при цьому суду будь-яких даних, що давали б підстави для зупинення позовної давності згідно положень ст. 263 ЦК України, та не вказала ті поважні причини, що могли б стати підставою для захисту судом її права в силу ст. 267 ч. 5 ЦК України, хоча згідно ст. 60 ЦПК України саме на позивачку покладається такого роду обов"язок. Згідно ст. 267 ч. 4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В якості обставини поважності пропуску строку позовної давності представник позивачки та її син [PERSON] посилаються на сподівання позивачки, що відповідачі добровільно відшкодують завдану шкоду, а також на те, що позивачка з 2008 року здійснювала догляд своєї хворої матері, подавши довідку зав. Іванопільської амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 28.02.2014 року № 26, згідно якої мати позивачки [PERSON], [INFO], хворіла з 2008 року і потребувала стороннього догляду, в зв"язку з чим позивачка згідно довідки Галіївської сільської ради від 28.02.2013 року № 203 змушена була проживати у с. Галіївка до дня смерті матері [INFO]. Водночас, у вказаній вище довідці зав. Іванопільської амбулаторії загальної практики сімейної медицини відсутнє будь-яке посилання на встановлений даній особі медичний діагноз (представник позивачки подала лише епікриз з історії хвороби, згідно якого при поступленні 20.11.2006 року в очне відділення Чуднівської ЦРЛ [PERSON] скаржилася на зниження зору обох очей), а тому вказані дані суд не може розцінити як такі, що в зв"язку з тяжкістю хвороби матері позивачки це позбавляло її можливості залишати хвору і не давало їй можливості подати позов у суд. При цьому суд приймає аргументацію представника відповідача, що позивачка в цей час мала змогу їздити в інші населені пункти, в т.ч. 10.03.2010 року коли сталася ДТП, займатися оформленням докуметів, пов"язаних із ремонтом пошкодженого автомобіля та пред"явленням претензій страховій компанії тощо, звернувшись в суд з позовом лише 29.11.2013 року. Таким чином, позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню, а судові витрати, з огляду на вказану обставину, слід покласти на позивачку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed