Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

В липні 2018 року Краснокутська районна державна адміністрація ( далі - Краснокутська РДА ) звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав . В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що [PERSON] є матір»ю малолітньої дитини [PERSON] ,[INFO] . В квітні 2018 року відповідач залишила дитину у дитячому відділенні КЗОЗ « Краснокутська ЦРЛ». З вказаного часу мати дитиною не цікавиться , проживає в невідомому місці , матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не цікавиться її фізичним та духовним розвитком . Позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно дитини . В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та прохав позов задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з"явився, про причини неявки суду не повідомив, про час та місце слухання справи був повідомлений завчасно та належним чином, про що свідчить оголошення на веб -сайті судової влади України . Третя особа - представник служби у справах дітей позовні вимоги також підтримав, прохав позов задовольнити. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, згідно якої у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази, допитавши свідків, повно та всебічно з"ясувавши обставини справи, дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] відповідач [PERSON] є матір»ю [PERSON] , [INFO]. Відомості про батька дитини [PERSON] записані зі слів матері , відповідно до ч.1 ст.135 СК України, про що свідчить витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження . Відповідно до акту закладу охорони здоров»я та органу внутрішніх справ України про дитину , покинуту в пологовому будинку , іншому закладі охорони здоров»я від 11.05.2018 року , в педіатричному відділенні КЗОЗ « Краснокутська ЦРЛ» виявлена покинута дитина [PERSON]. Дитина була залишена матір»ю [PERSON] Відповідно до відповіді Качалівської сільської ради від 01.08.2018 року , [PERSON] зареєстрована в будинку гр.[PERSON] по [ADDRESS] , але з квітня 2016 року в будинку не проживає , її місце проживання сільській раді не відомо. Акт обстеження матеріально-побутових умов сім»ї , складеним в присутності депутата Качалівської сільської ради від 26.04.2018 року , свідчить про те, що на момент огляду домоволодіння по [ADDRESS] , яке належить [PERSON] , ніхто не проживає. Територія домоволодіння занедбана , подвір»я заросло бур»янами і кущами , власник домоволодіння помер . Після смерті [PERSON] , [PERSON] залишила домоволодіння і більше не поверталася. Розпорядженням Краснокутської РДА №252 від 21.05.2018 року , [PERSON] тимчасово влаштований терміном на шість місяців до дитячого державного закладу . Відповідно до акту про факт передачі від 31.05.2018 р. , дитина [PERSON] переданий головному лікарю КЗОЗ « ОСБД» Зелений Гай» . Згідно відповіді КЗОЗ « Обласний спеціалізований будинок дитини « Зелений Гай « від 27.07.2018 року вбачається , що дитина перебуває на повному державному забезпеченні з 21.05.2018 року . З моменту прибуття, мати [PERSON] дитину не відвідувала , станом здоров»я не цікавилася . Адміністрація КЗОЗ вважає за доцільне позбавити її батьківських прав. Висновком комісії з питань захисту прав дитини Краснокутської РДА №10 від 26.06.2018 р. , [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав відносно її сина [PERSON]. Допитана по справі свідок [PERSON] пояснила суду , що працює районним педіатром КЗОЗ « Краснокутська ЦРЛ» і що дійсно 11.05.2018 року в педіатричному відділенні лікарні , була покинута дитина [PERSON] ,якого покинула мати , про що був складений відповідний акт. Мати дитиною не цікавилася та до лікарні , забрати дитину, не з»являлася. Допитана по справі свідок [PERSON] пояснила суду , що є директором Краснокутського РЦ СССДМ і що дійсно з моменту народження, вихованням дитини мати не займалася , залишила дитину в лікарні і більше його життям не цікавилася. Крім того з довідки Качалівської сільської ради від 10.05.2018 року вбачається , що [PERSON] зловживає спиртними напоями та веде кочовий спосіб життя , не надає належного догляду своїй новонародженій дитині, від мешканців села надходили на неї усні скарги. Судом встановлено , що мати долею дитини [PERSON] не цікавиться, бажання бачитися та спілкуватися з нею не виявляє, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не займається її фізичним та духовним розвитком . Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов"язків, передбачених Сімейним кодексом України. Статтею 1 СК України передбачено забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки і піклування, прокурор, сама дитина, яка досягла 14 років. Сімейний кодекс України детально регулює питання застосування такого засобу захисту дитини, її прав та інтересів від посягань з боку її власних батьків , як позбавлення батьківських прав. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх або неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Статтею 150 СК України передбачені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Відповідно до ч.4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Частиною 1 ст.164 СК України встановлено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Згідно з п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Втручання держави у сімейне життя відповідача захищається гарантіями ст. 8 конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., яка передбачає, що органи державної влади, у тому числі суд, не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Статтями 32, 51 Конституції України також передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. У п.п. 48, 49 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Савіни проти України» (заява № 39948/06) від 18 грудня 2008 року, яка стосується аналогічних обставин справи, зазначено, що визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див. наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції" (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Оскільки у даному випадку, йде мова не лише про неможливість, а й про небажання матері забезпечити належні умови проживання та виховання двох дітей, то суду необхідно було в інтересах дітей виправити ситуацію пропорційно небезпеці дітей, яка реально існує в сім'ї відповідача. Статтями 12,81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Виходячи з цього, суд вважає, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та підтверджені необхідними доказами, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі. Позивач відповідно Закону України „Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви, а тому згідно з ч. 2 ст.141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved