Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-29 00:00:00

[PERSON] , адвокат, в інтересах позивача [PERSON] звернувся до Центрального районного суду міста Миколаєва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково виробниче підприємство «Зоря», про наступне: визнати незаконним та скасувати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «науково-виробниче підприємство «Зоря» № 1455к від 06 листопада 2017 року про звільнення апаратника підготовки сировини та відпускання напівфабрикатів і продукції 4 розряду [PERSON] ; поновити [PERSON] на посаді апаратника підготовки сировини та відпускання напівфабрикатів і продукції 4 розряду Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Зоря» з 26 жовтня 2017 року; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Зоря» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 жовтня 2017 року по 30 липня 2019 року в сумі 170089 гривень 92 копійки за вирахуванням суми податку та інших обов`язкових платежів. Позиції учасників справи. Аргументи позивача. З 16 січня 2017 року він був прийнятий на роботу до відповідача, на посаду апаратника підготовки сировини та відпускання напівфабрикатів і продукції 4 розряду (виробництво промислових патронованих вибухових речовин), у другому виробництві. Але 26 жовтня 2017 року він був звільнений у зв`язку з призивом на військову службу за Наказом №1455к від 06 листопада 2017 року, на підставі пункту 3 статті 36 Кодексу законів про працю України. 06 квітня 2018 року його представник за довіреністю звернувся до відповідача та в цей же день отримав трудову книжку. Наказ про звільнення вважає незаконним, оскільки він був звільнений відповідачем за наявності встановлених законом гарантій, і в порушення прямої заборони закону, і тому наказ про його звільнення підлягає скасуванню, він поновленню на роботі, а в рахунок компенсації, на його користь, відповідач повинен сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, а ж по день прийняття рішення судом. Що стосується строків звернення до суду із позовом, то суд повинен їх поновити, оскільки вони пропущені з поважних причин, зокрема через те, що він з 26 жовтня 2017 року перебуває на військовій службі, і не мав можливості раніше звернутись до судлу із позовом, оскільки не має юридичної освіти, і довереність яку він видав на батька не охоплювалась правом звернутись до суду від його імені. Тому вважає, що його позов підлягає задоволенню повністю. Аргументи відповідача. Позивач був звільнений у відповідності до пункту 3 статті 36 Кодексу законів про працю, у зв`язку із призовом на строкову військову службу, зі збереженням права на його працевлаштування на підприємстві в трьох місячний строк після закінчення військової служби на посаді не нижчій тієї, яку він займав до призиву на військову службу. Позивач з моменту звільнення до теперішнього часу до відповідача не звертався. 06 квітня 2018 року до підприємства звернувся [PERSON] , як був представником за довіреністю позивача, для отримання доходів позивача і в цей же день він отримав трудову книжку позивача і саме з цього часу у позивача почався перебіг строку звернення до суду з позовом. Однак оскільки позивачем та його представником по справі не було надано будь-яких документальних доказів, про неможливість звернення з позовом до суду в період з 06 квітня 2018 року до теперішнього часу, тобто будь-яких доказів поважності пропуску строку звернення до суду, позивачем та його представником не надано. Наказ про звільнення вважає правомірним, так як особливий період під час звільнення позивача ведений не був, а також в той час не було призову під час мобілізації. Крім того, позивачем не надано копії самого контракту, згідно якого можливо визначити час дії контракту та сам факт продовження на знаходження на військовій службі. Розрахунок наведеної суми середнього заробітку, який підлягає стягненню, за період з 26.10.2017 року по 30 липня 2019 року здійснений позивачем з помилками та з порушеннями вимог пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати». Таким чином, у задоволенню позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Оцінка суду щодо фактів. На підставі наказу (розпорядження) № 4 від 12 січня 2017 року, по товариству з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "ЗОРЯ" (код ЄДРПОУ: 36999957), з [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) був укладений строковий трудовий договір з 16 січня 2017 року по 14 квітня 2017 року на посаду апаратника підготовки сировини та відпускання напівфабрикатів і продукції, з 4-м розрядом (виробництво промислових патронованих вибухових речовин) в структурний підрозділ виробництво 2 (а.с. 15,66-67,68,69-71). У зв`язку із продовженням трудових відносин, строковий трудовий договір був трансформований у безстроковий трудовий договір, і [PERSON] продовжив працювати у товаристві з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "ЗОРЯ", на посаді апаратника підготовки сировини та відпускання напівфабрикатів і продукції, з 4-м розрядом (виробництво промислових патронованих вибухових речовин) в структурному підрозділі виробництво 2 (а.с.15,58-61,69). Але, через призов на строкову військову службу, наказом виконуючого обов`язки генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково виробничого підприємства «Зоря» В.Н. Донда № 1455к від 06 листопада 2017 року "про звільнення на військову службу", [PERSON] було звільнено із займаної посади з 26 жовтня 2017 року, зі збереженням права на його працевлаштування на підприємство в тримісячний строк після закінчення військової служби на посаду не нижче тієї, яку він займав до призиву на військову службу (а.с.10,11,102). П`ятого лютого 2018 року, тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини [NUMBER] [PERSON] , була посвідчена довіреність [PERSON] на представництво його інтересів у будь-яких правовідносинах та спорах, які виникають та існують між ним та фізичними чи юриичними особами всіх форм влаасності, органами державної влади чи місцевого самоврядування, тощо, яку видано на ім`я [PERSON] , батька [PERSON] (а.с.89). Також судом встановлено, що [PERSON] звертався до Головного управління Держпраці у Луганській області з приводу звільнення свого сина: [PERSON] , як він вважав з Рубіжнянського казеннного хімічного заводу "ЗОРЯ", але отримав відповідь про те, що його син ніколи не працював на такому підприємстві (а.с.16-17). Після чого, з приводу звільнення сина [PERSON] , [PERSON] звернувся до товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "ЗОРЯ", яке за підписом виконуючого обов`язки директора з персоналу листом від 21 березня 2018 року, повідомило його про те, що [PERSON] дійсно був звільнений з цього підприємства 26 жовтня 2017 року, у зв`язку з призивом на військову службу на підставі повідомлення Рубіжансько-Кремінського ОМВК від 26 жовтня 2017 року № 5259/5, зі збереженням права на його працевлаштування в трьох місячний строк після закінчення військової служби (а.с.8). І [INFO] батько [PERSON] , на підставі довіреності, отримав трудову книжку свого сина, про що свідчить запис в книзі видачі трудових книжок, що підтверджено особистим підписом [PERSON] (а.с. 70-71,89). Вважаючи своє звільнення незаконним і бажаючи його оскаржити у суді, 02 серпня 2019 року, [PERSON] , через свого представника адвоката Абакумова Станіслава Миколайовича, звернувся до Центрального районного суду міста Миколаєва (а.с.1-6). При цьому договір про надання правової допомоги був укладений [PERSON] із [PERSON] 29 липня 2019 року (а.с.12а). Однак, постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року, справу було направлено за підсудністю до Рубіжанського міського суду Луганської області, яка надійшла до суду тільки 16 березня 2020 року (а.с.41-42,46). Оцінка суду змісту відносин сторін спору. Встановлені судом обставини вказують на те, що між позивачем та відповідачем виникли трудові правовідносини, в межах яких між ними виник спір з приводу правомірності розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи уповноваженого власником підприємства органу (директора - особи, що виконувала його обов`язки), зокрема з приводу правомірності звільнення у зв`язку із призовом на строкову військову службу у особливий період. І в цьому спорі, позивач вважає, що цим звільненням саме відповідач порушив його право на працю. Оцінка суду щодо строків звернення позивачем до суду. Стаття 55 Конституції України встановлює, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. А частина 1 статті 7 Закону України „Про судоустрій і статус суддів гарантує право кожного на захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Разом з цим, право на судовий захист порушеного права, свободи чи інтересу не є абсолютним, оскільки (зокрема, якщо це стосується прав, які виникають у трудових правовідносинах, тобто трудового спору), в силу положень частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю України (надалі за текстом КЗпП України) працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк, з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Отже, для звернення до суду із позовом про захист свого порушеного права законом встановлені строки, і якщо це стосується справ про звільнення, строк звернення до суду та порядок початку його відліку унормований спеціальним правилом. Зокрема, для звернення до суду встановлено один місяць, який починає свій відлік, з дня вручення особі, яка вважає порушеним своє право на працю, копії наказу про звільнення або з дня видачі такій особі трудової книжки, тобто залежно від обставини, що настає раніше. Згідно з даними наданими у відзиві відповідачем та відповідно до запису в книжці видачі трудових книжок, трудову книжку позивача було отримано його батьком (як особою за довіреністю) [INFO] , але сам позивач особисто її не отримував так як і досі перебуває на військовій службі. Разом з цим, у зв`язку із тим, що ним була видана довіреність на ім`я батька, яка на думку суду охоплювалась правом отримати трудову книжку від його імені, суд вважає, що 06 квітня 2018 року дійсно слід вважати датою отримання трудової книжки і самим позивачем. Отже, місячний строк звернення ним до суду, як правильно визначив представник відповідача, повинен рахуватись з 06 квітня 2018 року (з дня настання першої події - дня отримання представником позивача трудової книжки) і цей строк сплинув 06 травня 2018 року. Але до суду, адвокат Валерія Юрійовича звернувся тільки 02 серпня 2019 року. Тобто, у строк, що перевищує один рік. Тож строки звернення до суду із позовом про поновлення на роботі (у тому числі визнання незаконним і скасування наказу) та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, [PERSON] дійсно пропустив. Але суд враховує, що [PERSON] не має юридичної освіти, як і його батько; до суду для вирішення трудового спору звертався вперше; а головне, що він з 26 жовтня 2017 року і досі перебуває на військовій службі. Що в силу особливої правової природи такого конституційного обов`язку як захист Вітчизни, істотно обмежує його у праві на свободу пересування, як за територією, так і за часом. А це на думку суду, вочевидь, не дає повною мірою реалізувати людині у тому числі й позивачу, своє право на отримання правової допомоги і вільний вибір захисника, гарантовані статтею 59 Конституції України. Тому суд вважає, що позивач пропустив строки звернення до суду з поважних причин. Також суд відзначає, що він не може погодитись із думкою представника відповідача про те, що видана позивачем довіреність надавала право його батьку звернутись від його імені до суду (з дати її видачі - 05 лютого 2018 року), через що строк звернення до суду був пропущений без поважних причин. Оскільки уважно проаналізувавши її зміст, з точки зору обсягу наданих йому поноважень (абзац 2 довіреності), але в аспекті її мети (абзац 1 довіреності), з урахуванням пояснень адвоката позивача, що узгоджуються із змістом довіреності та положеннями частини 1 статті 64 ЦПК України, суд переконаний у тому, що позивач не мав бажання і видана ним довереність на ім`я батька не містить його волевиявлення на представництво його інтересів або повноважень на ведення справи від його імені, у суді (а.с.89). І навіть якщо уявити, що така довіреність містила би такі повноваження, з урахуванням відсутності юридичної освіти як у позивача, так і його батька, позбавлення позивача права на доступ до суду через пропуск строків звернення до суду його представником, у час коли позивач проходить військову службу, з мотивів викладених судом вище, було би явно несправедливим правовим наслідком для позивача та неспівмірною відповідальністю за некомпетенту діяльність чи бездіяльність уповноваженої ним особи. Тому суд вважає, що незважаючи на те, що позов [PERSON] дійсно було подано до суду з пропуском строку звернення до суду, його було пропущено з поважних причин. А тому його позов підлягає прийняттю судом до розгляду по суті. Інші аргументи відповідача щодо причин пропуску строку звернення позивача до суду суд узяв до уваги, але, у світлі вказаного вище висновку, вважає їх такими, що не потребують тепер окремого аналізу і пояснення судом. Оцінка суду щодо права. Стаття 43 Конституції України, гарантує кожному право на працю, одним з аспектів якого є гарантія захисту від незаконного звільнення. При цьому, реалізація права громадянина на працю відбувається, як прямо вказано у частині 2 статті 2 КЗпП України, шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві. А гарантіями захисту від незаконного звільнення, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, в силу положень статей 36,40,43, а також статей 139,147-149 КЗпП України, являються, серед іншого, виключний перелік випадків коли трудовий договір може бути розірваний. У спорі, що виник між сторонами, виконуючий обов`язки директора підприємства, як уповноважений власником орган (що сторонами не заперечувалось), з огляду на зміст запису №10 у трудовій книжці позивача та наказу №1455к від 06 листопада 2017 року, звільнив останнього на підставі пункту 3 частини 1 статті 36 КЗпП України, у зв`язку з призовом позивача на військову службу. І, відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 36 КЗпП України (в редакції, чинній на час прийняття відповідачем наказу про звільнення позивача), підставами припинення трудового договору дійсно був призов або вступ працівника на військову службу, але крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. А частина 3 статті 119 КЗпП на той момент передбачала, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. При цьому суд враховує, що згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, що діяла на момент видання наказу про звільнення позивача), громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту". Отже за діючими, на момент видання наказу, нормативно-правовими актами, позивача дійсно не можна було звільняти, і за ним повинно було зберігатись місце роботи і посада, а також виплачуватись середній заробіток на час призову, якщо позивач був призваний на строкову військову службу або прийнятий на неї за контрактом, у особливий період. Позивач наполягав, а відповідач не заперечував проти того, що у період з 26 жовтня 2017 року позивач був призваний на строкову військову службу, а потім проходив військову службу за контрактом, але відповідач не погоджувався із тим, що цей призов мав місце під час дії в Україні особливого періоду, що суд вважає дійсно треба оцінити окремо. В силу положень частини 1 статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Аналогічним, з точки зору визначення періоду строку дії особливого періоду є і положення статті 1 Закону України "Про оборону України", яка визначає, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 15 січня 2015 року було затверджено Указ Президента України "Про часткову мобілізацію" від 14 січня 2015 року №303/2014, яким в Україні було оголошено часткову мобілізацію, а Кабінету Міністрів України доручено перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду. Тобто, з цього моменту в Україні було запроваджено особливий період, дія якого у встановленому законом порядку не була відмінена, як на час видання відповідачем наказу про звільнення позивача і перебування позивача на службі, так і після отримання батьком позивача трудової книжки, так і на час розгляду справи судом. І тому, у зв`язку із призовом на військову службу та продовженням військової служби, але вже за контрактом (а.с.10,12), в особливий період, на позивача поширювались усі гарантії, передбачені частиною 3 статті 119 КЗпП, щодо збереження за ним місця роботи і посади, а також середнього заробітку. При цьому суд врахував аргументи відповідача у тій частині, що можливо позивач вже не проходить службу за контрактом, але констатує, що суд не може грунтувати свої рішення на припущеннях, а сам відповідач не надав суду будь-які докази, що на час розгляду справи судом, позивач вже не прохоить військової служби чи його служба, була перервана раніше. Тож, зважаючи на викладене, суд не має жодних сумнівів, що право позивача на працю було порушене його незаконним звільненням, і це порушення допустив саме відповідач своїм наказом про звільнення, оскільки у відповідача були відсутні законні підстави для звільнення [PERSON] . І тому це право підлягає захисту, у першу чергу, шляхом визнання незаконним і скасування наказу про його звільнення, що буде мати наслідком у тому числі й внесення відповідного запису до трудової книжки позивача. Разом з цим, положення частини 1 статті 235 КЗпП України, на випадок незаконного звільнення, також передбачають, що у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає справу. Тому спосіб, який обрав позивач для захисту свого порушеного права у вигляді поновлення його на роботі, яким по суті є поновлення його і на відповідній посаді, є правильним. Отже, позов в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, а також в частині поновлення його на роботі і зокрема на посаді, підлягає задоволенню повністю. А усі аргументи відповідача, в частині необхідності прибуття позивачем протягом трьох місяців на підприємство для поновлення на посаді після служби, суд вважає помилковими, оскільки він не повинен був бути звільненим взагалі, і обов`язок про який вказував відповідач, у позивача не виник. Положення частини 2 статті 235 КЗпП України передбачають, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік. Якщо заява розглядається більше року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У цій справі, заява позивача про поновлення його на роботі, розглядається менше року, але рік з часу його звільнення давно пройшов. Проте причини пропуску строку звернення до суду судом були визнанні поважними, і за час розгляду справи, відповідач міг поновити позивача на посаді у добровільному порядку, але і досі цього не зробив. Тому, на користь позивача, суд приймає рішення про стягнення середнього заробітку за весь час його вимушеного прогулу, який перевищує рік, тобто починаючи з 26 жовтня 2017 року по 30 червня 2020 року, оскільки вини працівника у звільненні немає. А за час розгляду справи судом, суд не побачив в діях позивача ознак зловживання своїми правами чи бажання затягнути розгляд справи. Що стосується доводів відповідача про не звернення позивача до відповідача із жодною заявою або листом, то тут суд звертає увагу останнього на те, що положення частини 1 статті 55 Конституції України гарантують кожному громадянину його право безпосереднього звернення до суду за захистом свого права. Натомість відповідач, після отримання позову мав час аби вирішити питання щодо поновлення позивача на роботі. Тому суд (в тому числі й через це), як вже було вказано вище, приймає рішення про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу позивача, який перевищує рік, тобто починаючи з 26 жовтня 2017 року по 30 червня 2020 року. Суд узяв до уваги те, що стягнення середнього заробітку є частиною позовних вимог [PERSON] , але з огляду на зміст частини 2 статті 235 КЗпП України, суд і сам повинен вирішити це питання, а тому суд не пов`язаний із тими розрахунками, які зробив позивач, як і з тим періодом, який він заявив до стягнення, і відхід від них не може означати вихід суду за межі позовних вимог. Питанню нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу присвячені положення постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 „Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати, які суд і застосовує. Зокрема, на виконання положень абзацу 3 пункту 2 Розділу ІІ цього порядку суд констатує, що за останні два календарні місці роботи: серпень 2017 року та вересень 2017 року, відповідач мав виплати суму 16199 гривень 02 копійки; на виконання абзацу 3 пункту 3 Розділу ІІІ суд враховує всю суму виплат, без вирахування податків; на виконання пункту 5 та абзацу 1 пункту 8 Розділу IV, суд відзначає, що: кількість фактично відпрацьованих робочих днів позивачем за ті два місяці складає 44 дні, а тому його середньоденний заробіток дійсно склав 368 гривень 16 копійок (16199,02 поділити на 44). Тож, зважаючи на викладене, число робочих днів, що має бути оплачено середнім заробітком та сам заробіток складає: жовтень 2017 рік (4 робочих дні помножені на 368 гривень 16 копійок), тому середній заробіток за цей період складає: 1472 гривні 64 копійки; листопад 2017 рік (22 робочих дня помножені на 368 гривень 16 копійок) , тому середній заробіток за цей період складає: 8099 гривень 52 копійки; грудень 2017 рік (20 робочих днів помножені на 368 гривень 16 копійок) , тому середній заробіток за цей період складає: 7363 гривні 20 копійок; січень 2018 рік (21 робочих днів помножені на 368 гривень 16 копійок), тому середній заробіток за цей період складає: 7731 гривня 36 копійок; лютий 2018 рік (20 робочих днів помножені на 368 гривень 16 копійок), тому середній заробіток за цей період складає: 7363 гривні 20 копійок; березень 2018 рік (21 робочих днів помножені на 368 гривень 16 копійок), тому середній заробіток за цей період складає: 7731 гривня 36 копійок; квітень 2018 рік (20 робочих днів помножені на 368 гривень 16 копійок), тому середній заробіток за цей період складає: 7363 гривні 20 копійок; травень 2018 рік (20 робочих днів помножені на 368 гривень 16 копійок), тому середній заробіток за цей період складає: 7363 гривні 20 копійок; червень 2018 рік (20 робочих днів помножені на 368 гривень 16 копійок), тому середній заробіток за цей період складає: 7363 гривні 20 копійок; липень 2018 рік (22 робочих дня помножені на 368 гривень 16 копійок), тому середній заробіток за цей період складає: 8099 гривень 52 копійки; серпень 2018 рік (22 робочих дня помножені на 368 гривень 16 копійок) , тому середній заробіток за цей період складає: 8099 гривень 52 копійки; вересень 2018 рік (20 робочих днів помножені на 368 гривень 16 копійок) , тому середній заробіток за цей період складає: 7363 гривні 20 копійок; жовтень 2018 рік (22 робочих дня помножені на 368 гривень 16 копійок) , тому середній заробіток за цей період складає: 8099 гривень 52 копійки; листопад 2018 рік (22 робочих дня помножені на 368 гривень 16 копійок) , тому середній заробіток за цей період складає: 8099 гривень 52 копійки; грудень 2018 рік (20 робочих днів помножені на 368 гривень 16 копійок) , тому середній заробіток за цей період складає: 7363 гривні 20 копійок; січень 2019 рік (21 робочих днів помножені на 368 гривень 16 копійок) , тому середній заробіток за цей період складає: 7731 гривня 36 копійок; лютий 2019 рік (20 робочих днів помножені на 368 гривень 16 копійок) , тому середній заробіток за цей період складає: 7363 гривні 20 копійок; березень 2019 рік (20 робочих днів помножені на 368 гривень 16 копійок) , тому середній заробіток за цей період складає: 7363 гривні 20 копійок; квітень 2019 рік (20 робочих днів помножені на 368 гривень 16 копійок) , тому середній заробіток за цей період складає: 7363 гривні 20 копійок; травень 2019 рік (21 робочих днів помножені на 368 гривень 16 копійок) , тому середній заробіток за цей період складає: 7731 гривня 36 копійок; червень 2019 рік (18 робочих днів помножені на 368 гривень 16 копійок) , тому середній заробіток за цей період складає: 6626 гривень 88 копійок; липень 2019 рік (23 робочих дня помножені на 368 гривень 16 копійок) , тому середній заробіток за цей період складає: 8467 гривень 68 копійок; серпень 2019 рік (21 робочих днів помножені на 368 гривень 16 копійок) , тому середній заробіток за цей період складає: 7731 гривня 36 копійок; вересень 2019 рік (21 робочих днів помножені на 368 гривень 16 копійок), тому середній заробіток за цей період складає: 7731 гривня 36 копійок; жовтень 2019 рік (22 робочих дня помножені на 368 гривень 16 копійок), тому середній заробіток за цей період складає: 8099 гривень 52 копійки; листопад 2019 рік (21 робочих днів помножені на 368 гривень 16 копійок), тому середній заробіток за цей період складає: 7731 гривня 36 копійок; грудень 2019 рік (21 робочих днів помножені на 368 гривень 16 копійок), тому середній заробіток за цей період складає: 7731 гривня 36 копійок; січень 2020 рік (21 робочих днів помножені на 368 гривень 16 копійок), тому середній заробіток за цей період складає: 7731 гривня 36 копійок; лютий 2020 рік (20 робочих днів помножені на 368 гривень 16 копійок), тому середній заробіток за цей період складає: 7363 гривні 20 копійок; березень 2020 рік (21 робочих днів помножені на 368 гривень 16 копійок), тому середній заробіток за цей період складає: 7731 гривня 36 копійок; квітень 2020 рік (21 робочих днів помножені на 368 гривень 16 копійок), тому середній заробіток за цей період складає: 7731 гривня 36 копійок; травень 2020 рік (19 робочих днів помножені на 368 гривень 16 копійок), тому середній заробіток за цей період складає: 6995 гривень 04 копійки; червень 2020 рік (20 робочих днів помножені на 368 гривень 16 копійок), тому середній заробіток за цей період складає: 7363 гривні 20 копійок. Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню середній заробіток у розмірі 245562 гривні 72 копійки, за період з 26 жовтня 2017 року по 30 червня 2020 року. Отже, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. При цьому, в силу положень пункту 4 частини 1 статті 430 ЦПК України, з допуском рішення до негайного виконання в частині поновлення позивача на роботі. Позивач на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України Про судовий збір №3674-VI від 08.07.2011 року звільнений від сплати судового збору, розмір якого у справах даної категорії, виходячи з положень статті 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Але на підставі частини 1 статті 141 ЦПК України, і у зв`язку із повним задоволенням позовних вимог, судовий збір покладається на відповідача. При цьому суд відзначає, що сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача, обрахована судом саме із розміру заявлених позовних вимог, а не того розміру який обчислено судом, оскільки судовий збір сплачується при поданні позову і рахується від суми ціни позову. Через, що суд стягує з відповідача судовий збір у розмірі 1700 гривень 90 копійок, як 1 відсоток ціни позову, заявленого позивачем у розмірі 170089 гривень 92 копійки, а не 1 відсоток від суми стягнення середнього заробітку. Таким чином,

Outcome: approved