Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

25 травня 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона є власником житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] . Окрім неї та членів її сім`ї у цьому житловому будинку прописані відповідачі, але у ньому не проживають. Позивачка зверталась до відповідачів з проханням знятися з реєстрації, однак бажаного результату не отримала. Просить усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом виселення відповідачів та зняття їх з реєстраційного обліку. Ухвалою суду від 28 травня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 05 липня 2021 року. Ухвалою суду від 05 липня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судовго розгляду по суті на 02 серпня 2021 року. 02 серпня 2021 року у судове засідання з`явилась відповідачка [PERSON] . Позивачка та її представниця у судове засідання не з`явились, хоча повідомлені належним чином про розгляд справи, що підтверджується повідомленням представниці позивачки [PERSON] про судове засідання на 02 серпня 2021 року під розписку (а. с. 37). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, хоча повідомлений про розгляд справи належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення 14 липня 2021 року (а. с. 43). Положеннями частини першої статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки ( пункт 1 частини третьої статті 223 ЦПК України). Таким чином, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності позивачки, її представниці та відповідачів, оскільки вони повідомлені належним чином про судове засідання, заяв чи клопотань про відкладення судового засідання не подавали. У судовому засіданні відповідачка [PERSON] позов не визнала та суду пояснила, що вона з народження проживала у будинку за адресою в [ADDRESS] , разом зі свою сестрою - позивачкою [PERSON] та матір`ю [PERSON] . Зі згоди матері, яка на той час була власницею спірного будинку, вона та її двоє дітей, а саме відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєструвались у цьому будинку. На теперішній час відповідачка тимчасово проживає у м. Стрий Львівської області разом з чоловіком, який паралізований та здійснює за ним догляд, та своїми двома дітьми. Її старший син - відповідач [PERSON] інвалід з дитинства. Наголосила, що рік тому матір подарувала будинок позивачці і та бажає її виселити. Матір не знає, що цей спір розглядається в суді. Також, пояснила, що сестра [PERSON] доглядає за матір`ю, але не проживає у спірному будинку. Вона також приїжджає провідувати матір, однак через хворобу чоловіка і сина та запроваджений карантин, не має можливості робити це часто. Наголошувала на тому, що не має де зареєструватись та просила суд не виселяти її та її дітей зі спірного житла та відмовити в задоволенні позову. Дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, заслухавши пояснення відповідачки, суд дійшов наступних висновків. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способом цього захисту може бути визнання права. Суд установив, що позивачка є власницею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , відповідно до договору дарування від 07 жовтня 2020 року, який посвідчений приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу Дзерою Л. О. та зареєстрований в реєстрі за № 1506 (а. с. 15-18). Спірне будинковолодіння відповідно до технічного паспорта складаться з: житлового будинку, який побудований у 1964 році, веранди, літної кухні, погребу, стодоли, стайні, шопи та колодязя (а. с. 8-14). Відповідно до актів обстеження від 14 травня 2020 року, 14 серпня 2020 року, 26 листопада 2020 року відповідачі зарестровані у будинку [ADDRESS] , однак не проживають там більше 14 років (а. с. 22-24) Відповідно до відповіді Дорогівського старостинського округу Галицької міської ради Івано-Франківської області від 27 травня 2021 року на запит суду вбачається, що відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , а фактично проживають за адресою: [ADDRESS] (а. с. 30). У судовому засіданні установлено, що відповідачка [PERSON] з народження проживала у спірному будинку разом з позивачкою та матір`ю [PERSON] . Зі згоди матері, яка на той час була власницею спірного будинку, відповідачка та її двоє дітей, а саме відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєструвались у цьому будинку. На теперішній час відповідачка тимчасово проживає у м. Стрий Львівської області разом з чоловіком, який паралізований та здійснює за ним догляд, та своїми двома дітьми. Старший син - відповідач [PERSON] інвалід з дитинства, що підтверджується копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісію, яка міститься в матеріалах справи (а. с. 44). Через хворобу чоловіка та сина відповідачка змушена постійно перебувати біля них та доглядати за ними, тому фактично не проживає за місцем реєстрації. У м. Стрию відповідачі живуть в орендованому житлі, там і працевлаштована відповідачка. У власності відповідачки нерухоме майно відсутнє, що означає відсутність будь-якої можливості зареєструватися і зареєструвати дітей в іншому місці. Відповідачка пояснила, що через реєстрацію відповідачів у будинку по [ADDRESS] , позивачка не несе жодних додаткових витрат на утримання будинку. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , суду пояснив, що він є братом позивачки та відповідачки. На теперішній час у спірному будинковолодінні проживає їхня мати [PERSON] , яка подарувала цей будинок їхній сестрі [PERSON] , однак мати проживає у цьому будинку одна. [PERSON] часто навідує матір та здійснює за нею догляд. Також, додав, що позивачка, крім цього спірного будинковолодіння має у власності ще інше житло, зокрема квартиру та будинок. Вважає рішення сестри [PERSON] щодо виселення відповідачки з дітьми несправедливим. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Таким чином, тривалий час проживання особи у житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У судовому засіданні суд установив, що відповідачка [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстровані та проживали у спірному житловому будинку з народження. Таким чином, тривалий час проживання відповідачів у спірному житловому будинку, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірний будинок житлом відповідачів в розумінні статті 8 Конвенції. Водночас позивачка [PERSON] знала ще до отримання будинку у власність відповідно до договору дарування, що у ньому зареєстровані відповідачі, а отже, вона мала можливість з`ясувати у них, а також довідатися про їхні наміри щодо подальшого проживання у будинку або про їхню готовність звільнити житловий будинок у випадку укладення договору дарування між матір`ю відповідачки [PERSON] та позивачкою [PERSON] . Тобто позивачка [PERSON] , яка ставши власником будинку відповідно до договору дарування, знала про обтяження житлового будинку у вигляді права користування членів сім`ї колишньої власниці будинку. Позивачка знала про реєстрацію у будинку відповідачів - членів сім`ї колишньої власниці цього житла, які не мають іншого власного житла та тимчасово проживають в іншому місці через обставини, які від них не залежать, тому їх право на це майно не може бути захищеним, шляхом виселення відповідачів, які внаслідок цього стануть безхатченками, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. Що стосується порушення відповідачами умов співжиття в одному житловому будинку, як причину перешкод у користуванні майном, шляхом виселення суд зазначає таке. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Частиною першою статті 116 ЖКУ передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 ЖК України вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. Позивачка [PERSON] не надала суду доказів, які б свідчили, про наявність в діях відповідачів обставин, визначених статтею 116 ЖК України та наявність підстав для виселення відповідачів, а сам по собі факт неприязних стосунків між сторонами не може слугувати підставою для виселення. Вирішуючи питання стосовно усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення неповнолітнього [PERSON] , суд виходить з наступного. Частиною другою та третьою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтями 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Отже, враховуючи наведені вище обставини, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі чинять будь-які перешкоди позивачці у користуванні спірним житловим будинком позивачка суду не надала. Суд вважає, що права позивачки, як власниці спірного будинку, не можуть бути захищені шляхом виселення відповідачів, адже виселення покладе на відповідачів надмірний тягар та внаслідок виселення вони стануть безхатченками, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. Водночас суд звертає увагу на те, що підтвердження факту не проживання відповідачів більше чотирнадцяти років у спірному будинковолодінні є підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Таким чином, суд, розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, дійшов висновку про недоведеність обгрунтованості позовних вимог, що є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed