Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 18.07.2016 р. Жовківським районним судом Львівської області винесено рішення, згідно якого визнано недійсним договір фінансового лізингу №004331 укладений від 04.05.2016 р. між ним, [PERSON] та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на його користь кошти в розмірі 20 000 грн. 00 коп. сплачені на виконання договору фінансового лізингу № 004331 від 04.05.2016 р. Зазначає, що кошти згідно рішення Жовківського районного суду від 18.07.2016 р. відповідачем було сплачено 4 платежами, зокрема: 24.11.2015 р. перераховано 453,95 грн., 15.02.2017 р. перераховано 864,40 грн., 11.04.2017 р. перераховано 1152,81 грн., що підтверджується відповіддю Печерського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 18.05.2017 р. Решту суми коштів відповідачем було перераховано 02.06.2017 р. в розмірі 17600 грн., що стверджується випискою із банку. Позивач стверджує, що оскільки відповідач незаконно на протязі більш як одного року користувався його коштами, вони значно знецінилися, тому вважає за необхідне подати позов про стягнення процентів та інфляційних втрат. [PERSON] представлено розрахунок процентів за користування ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» його коштами із 05.05.2015 р., тобто з наступного дня від дати визнання недійсним договору фінансового лізингу до моменту повного розрахунку, тобто до 02.06.2017 р., які становлять 6225,26 грн. Крім того, позивач зазначає, оскільки відповідачем ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» кошти повернуло лише 02.06.2017 р., тобто більш як за рік після визнання недійсним договору фінансового лізингу від 04.05.2017 р., тому наводить розрахунок інфляційних втрат за порушення грошового зобов'язання саме із 05.05.2016 р.(наступний день), які становлять 4 440 грн. Також зазначає, що у зв'язку із протиправними діями відповідача він був тривалий час позбавлений права користуватися, розпоряджатися належними йому коштами у зв'язку із чим переніс значні душевні страждання. Внаслідок протиправних дій відповідача був позбавлений права на користування належними йому коштами в розмірі 20 000,00 грн. за які він хотів придбати трактор, який в подальшому мав використовувати у господарській діяльності. Вказує, що через відсутність коштів які ним було сплачено ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» у його сім'ї виникали постійні сварки та непорозуміння, оскільки сума значна, а коштів немає, фактично був позбавлений засобів для існування. Внаслідок таких обставин, пережив душевні та психологічні страждання у зв'язку із відсутністю коштів, більше того такі страждання переносить і його сім'я, оскільки це призвело до вимушених змін у життєвих стосунках. Моральну шкоду оцінює у розмірі 10 000,00 грн. А тому просить позовні вимоги задоволити. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з мотивів наведених у позовній заяві, просять такі задоволити. Представник відповідача ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» в судове засідання не з'явився повторно, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлений належним чином, однак подали на адресу суду письмові заперечення на позовні вимоги позивача, які мотивують тим, що зобов'язання з повернення коштів у них виникли з дати набрання рішенням законної сили, а саме з 16.08.2016 року, а тому вважають, що інфляційні втрати за прострочення виконання судового рішення слід розраховувати, починаючи з 17.08.2016 року, застосовуючи для кожної суми боргу середній індекс інфляції саме за період існування такого боргу, а не за цілий рік. Крім того, вказують, що сума боргу весь час змінювалися у зв'язку із погашенням такого ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон». Безпідставною вважаю вимогу про стягнення 10000,00 грн. як відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідачем не вчинено жодних дій спрямованих на завдання позивачу моральної шкоди і в діях ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» відсутній умисел на завдання такої шкоди. А тому просять позов залишити без задоволення. Заслухавши пояснення позивача та його представника, вивчивши заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. ст. 10, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Згідно із ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними та допустимими, як це передбачено статтями 58-59 ЦПК України. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 18.07.2016 року позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальність «Лізингова компанія «Еталон» задоволено, а саме визнано недійсним договір фінансового лізингу № 004331 укладений від 04.05.2016 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" на користь [PERSON] кошти в розмірі 20000 (двадцять тисяч гривень) грн. 00 коп. сплачені на виконання договору фінансового лізингу № 004331 від 04.05.2016 року та судовий збір. Дане рішення набрало законної сили 16.08.2016 року. А тому обставини встановлені даним рішенням доказуванню не підлягають. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 р. № 6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Згідно ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Ч. 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання його правочину. Відповідно до ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Ст. 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За таких умов до відносин з приводу нарахування процентів на суму грошових коштів слід за аналогією застосувати ч. 1 ст. 1048 ЦК України, відповідно до якої у випадках, коли договором не встановлено інший розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Крім того, вказане вище нормативне обгрунтування щодо застосування ст. 536 ЦК України чітко описане в п. 6.2 Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14, де роз'яснено, що проценти, зазначені у ст. 536 ЦК України - це плата за користування чужими коштами в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми; підставами для застосування до правовідносин ст. 536 є, по-перше, факт користування чужими коштами, по- друге, встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). З врахуванням того, що нікчемний правочин або правочин визнаний недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, правильним є розрахуванням процентів починаючи з 05.05.2015 року, тобто з наступного дня від дати визнання недійсним договору фінансового лізингу до моменту повного розрахунку, тобто до 02.06.2017 року. Наведеним спростовуються твердження відповідача про необхідність нарахування процентів та інфляційних втрат після набрання рішенням суду законної сили. Перевіривши розрахунок процентів за користування чужими коштами за період з 05.05.2016 року по 02.06.2017 року, який представлений позивачем, суд вважає такий арифметично вірним, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 6225,26 грн. процентів за користування коштами підлягають задоволенню. Щодо стягнення інфляційних втрат, слід зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частиною першою статті 509 ЦК Українивстановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» в повному обсязі повернуло грошові кошти лише 02.06.2017 р., тобто більше як за рік після визнання недійсним договору фінансового лізингу від 04.05.2016 р., тому розрахунок інфляційних втрат за порушення грошового зобов'язання слід рахувати саме із 05.05.2016 р., тобто з наступного дня від укладення договору лізингу. Позивачем вірно розраховано інфляційні втрати за прострочення виконання рішення суду за період з 05.05.2016 року по 02.06.2017 року, враховано суму заборгованості, індекс інфляції. А тому суд вважає, що вимоги позивача про стягнення 4400,00 грн. інфляційних втрат підлягають задоволенню. Щодо стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень статті 1167 ЦК України компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Судова практика при цьому виходить із положення, що "відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору" (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"). Так, відповідно до чинного законодавства моральна (немайнова) шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі. При цьому, якщо дії винної особи заподіяли як майнову, так і моральну (немайнову) шкоду, то відшкодування майнової шкоди не звільняє таку особу від обов'язку відшкодувати моральну шкоду. При цьому суд враховує, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Позивач вказує, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому завдано немайнової (моральної шкоди), яку вона оцінює в розмірі 10 000 гривень. Завдана йому моральна шкода полягає в тому, що у зв'язку із протиправними діями відповідача він був тривалий час позбавлений права користуватися, розпоряджатися належними йому коштами у зв'язку із чим переніс значні душевні страждання. Внаслідок протиправних дій відповідача був позбавлений права на користування належними йому коштами в розмірі 20 000,00 грн. за які він хотів придбати трактор, який в подальшому мав використовувати у господарській діяльності. Вказує, що через відсутність коштів, які ним було сплачено ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон», у його сім'ї виникали постійні сварки та непорозуміння, оскільки сума значна, а коштів немає, фактично був позбавлений засобів для існування. Внаслідок таких обставин, пережив душевні та психологічні страждання у зв'язку із відсутністю коштів, більше того такі страждання переносила і його сім'я, оскільки це призвело до вимушених змін у життєвих стосунках. Водночас відповідач не визнає вимоги щодо заподіяної моральної шкоди позивачу. Оцінюючи в сукупності встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про те, що відповідачем позивачу була завдана моральна шкода, яка полягала у нанесенні душевних страждань, крім того суд враховує той факт, що відповідач не оскаржував рішення суду щодо визнання договору лізингу недійсним, виконали рішення суду в частині відшкодування коштів, які були сплачені позивачем на виконання договору фінансового лізингу №004331 укладеного 04.05.2016 р., а саме в розмірі 20000,00 грн. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, суд враховує характер вчиненого діяння відповідачем, а саме введення позивача в оману при укладенні договору фінансового лізингу, позбавлення можливості позивача протягом значного періоду реалізувати свої плани за допомогою грошових коштів в розмірі 20000,00 грн. які були сплачені відповідачу, а також те, що дії відповідача характеризувалися умислом на введення позивача в оману, тяжкість фізичних та душевних страждань позивача, оскільки як останній стверджує, в нього в сім'ї виникали постійні сварки та непорозуміння, що спричиняли душевні страждання. Враховуючи зазначені положення, судом не встановлено факту доведеності заподіяння моральної шкоди позивачеві на суму 10000, 00 грн. Із врахуванням вищенаведеного, враховуючи вимоги справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає, що достатньою є сума відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000, 00 грн. Тому позовна вимога щодо стягнення з відповідача моральної (немайнової) шкоди в сумі по 10000, 00 грн. підлягає до часткового задоволення. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від оплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частки вимог. Тому, суд прийшов до висновку, що з відповідача в користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640,00 грн. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для часткового задоволення позовних вимог [PERSON].

Outcome: approved