Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

До суду 20.03.2020 року надійшла позовна заява Благодійного фонду «За Одессу!» до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування матеріальної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Благодійний фонд «За Одессу!», засновником якого є [PERSON] , надає допомогу людям, які її потребують. Уповноваженню особою Благодійного фонду «За Одессу!» - є [PERSON] . Вказували, що надавали допомогу [PERSON] , 1998 року народження, яка має чотирьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] та знаходилася у тяжкій життєвій ситуації. [PERSON] ( [INFO] ) є цивільним чоловіком [PERSON] та батьком трьох дітей. Зокрема, вказували, що поселили [PERSON] у власному приміщенні уповноваженої особи Благодійного фонду за адресою: [ADDRESS] , надавали їй допомогу із придбання продуктів, засобів гігієни, госптоварів, медикаментів, оплаті комунальних послуг та інше. Зазначали, що оскільки [PERSON] є громадянкою Молдови та проживала на території України нелегально з простроченим терміном перебування в країні, то держава повинна була найближчим часом депортувати [PERSON] з дітьми до Молдови. Миколаївською районною державною адміністрацією (служба у справах дітей) на ім`я Міністерства охорони здоров`я, праці та соціального захисту Республіки Молдова було подано лист від 21 січня 2020 року № 01-13/14 з проханням посприяти визначенні сім`ї в центрі матері та дитини або інший заклад соціального захисту для вжиття заходів відносно соціального захисту дітей. Після чого [PERSON] та її дітей запросили приїхати на лікування до центру матері та дитини Республіки Молдова. Благодійний фонд «За Одессу» в особі керівника [PERSON] допоміг [PERSON] та її дітям доїхати до центру матері та дитини, надавши для цього транспортний засіб. Після того як Благодійний фонд «За Одессу!» (надалі БФ «За Одессу!») в особі керівника [PERSON] повернулися на Україну, Одеський журналіст [PERSON] на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook зазначила, що нібито Благодійний фонд «За Одессу!» викрав [PERSON] з сім`єю та без її згоди вивіз у Республіку Молдову для того, щоб розпродати дітей на органи. Вказували, що у соціальній мережі Facebook на сторінці [PERSON] розпочалася велика дискусія з мешканцями міста Одеси і не тільки про те, що Благодійний Фонд «За Одессу!» не допомагає мало забезпеченим сім`ям, а навпаки працює на благо Фонду, а не людей. Вказували, що [PERSON] , як журналіст міста Одеси, на своїй сторінці відкрила збір коштів для перерахування на її картковий рахунок та просила поширити інформацію нібито благодійний фонд займається торгівлею дітьми. Вказували, що на теперішній час зіпсована репутація Благодійного фонду, не припиняється наклеп та відповідачка надалі пропагандує «свою історію» родини [PERSON] та те, що благодійний фонд причетний до торгівлі людьми. Зокрема, [INFO], відповідачка опублікувала на сторінці коментарі громадян та підписала, що нібито БФ «За Одессу!» темним ранком, погрожуючи насильством [PERSON] та її дітям, вивіз її у Республіку Молдову без її згоди. Проте, зазначена інформація за посиланням позивача є неправдивою, такою, що не відповідає дійсності та принижує ділову репутацію фонду. Вказували, що згідно листом Державного закладу матері та дитини від 23.01.2020 року підтверджено, що [PERSON] разом із дітьми знаходяться на лікуванні та тимчасовому проживанні до 22.04.2020 року. Також вказано, що бенефіціар із дітьми після проходження реабілітації та медичного огляду планує повернутися до України. Неправдивість викладеної інформації підтверджується незаінтересованої особою [PERSON] , яка на своїй сторінці в фейсбуці [INFO] описала історію [PERSON] та в якій наявні відповіді [PERSON] з приводу того, що її не примушували їхати із Одеси та не погрожували. Посилались також на те, що цивільний чоловік [PERSON] обурений діями [PERSON] та вказував, що не отримував ніяких коштів, які надходили на особистий рахунок відповідачки. За викладеного, Благодійний фонд «ЗА ОДЕССУ!» просив суд: визнати інформацію, поширену відповідачем про те, що Благодійний фонд «За Одессу!» є фондом, який торгує людьми, викрадає та вивозить людей без їх згоди за кордон, такою, яка не відповідає дійсності та принижує ділову репутацію фонду; зобов`язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію на своїй сторінці у Facebook, щодо Благодійного фонду «За Одессу!», а саме про те, що БФ «За Одессу!» є фондом, який торгує людьми, викрадає та вивозить людей без їх згоди за кордон шляхом видалення та публічного вибачення перед Благодійним Фондом «За Одессу!» на своїй сторінці у Facebook та стягнути матеріальну шкоду з [PERSON] на користь Благодійного Фонду «За Одессу!» у розмірі 50 000 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.. Ухвалою суду від 31.03.2020р. позов було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 16.04.2020р. до суду надійшла заява про виправлення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 21.04.2020р. було відкрито провадження та призначено до розгляду в підготовчому засіданні. Представником відповідача - адв. Боярчук І.В. 09.06.2020 року було подано до суду відзив на позов (а.с.73-126), згідно якого заперечувала проти вимог та просила відмовити у позові. Посилалась на те, що обставини позову не доведені позивачем належними та допустимими доказами. Посилались, що саме цивільний чоловік [PERSON] - [PERSON] звернувся до [PERSON] як журналіста з проханням допомогти його розшукати дружину та розповів свою історію та підозри стосовно дій Фонду, які відповідачка виклала у своїй публікації в фейсбуці. Вважають, що позивачем не доведено наявність юридичного складу правопорушення у діях [PERSON] , який би був підставою для задоволення позову. Вказували, що відповідачка як журналіст регулярно публікує різноманітну інформацію на своїй сторінці у Фейсбуці для необмеженого кола читачів; позивачем не зазначено, на якій саме з 76 скріншотів сторінки відповідачки у мережі Фейсбук міститься доказ поширення неправдивих відомостей та звинувачень позивача в торгівлі людьми (відповідач такої публікації знайти не може); окрім того вважають, що позивачем не спростовано інформацію, поширену відповідачем, остання була доведена зі слів [PERSON] (цивільного чоловіка [PERSON] та батька трьох дітей), а тому не зрозуміло чому позивач звертається з даним позовом до [PERSON] , а не до [PERSON] як першоджерела такої інформації. У відзиві додатково зазначили, що [PERSON] познайомилась з [PERSON] у листопаді 2019 року. [PERSON] працював на дачі [PERSON] зварювальником. З того часу [PERSON] розповів [PERSON] про [PERSON] та дітей, скутні умови життя. [PERSON] віддавала чоловічий одяг, взуття [PERSON] , купувала для його дітей гостинці та іграшки. У січні 2019 року, [PERSON] попросив у [PERSON] допомоги у зв`язку зі зникненням [PERSON] та дітей. Зі слів [PERSON] , [PERSON] та дітей вивезли Благодійний фонд «За Одессу!» до Молдови. Оскільки [PERSON] як людина, яка виховувалась в школі- інтернаті для дітей з вадами розвитку «Знаменівський інтернат», потім у Комунальному закладі «Новопразька спеціальна школа Кіровоградської обласної ради», який також спеціалізується н навчанні дітей з вадами розвитку, не знав як повернути [PERSON] до України, то попросив [PERSON] допомогти. [PERSON] , як журналіст, моментально зреагувала: почала привертати увагу до цієї події, витребувала документи на підставі яких [PERSON] з дітьми вивезли до Молдови у Фонду, у директора Центру матері та дитини у Молдові, Миколаївської районної адміністрації, почала шукати адвокатів, які б погодились надати правову допомогу [PERSON] та [PERSON] , оголосила про збір коштів. Вказували, що заяви із приводу викрадення [PERSON] та дітей було подано [PERSON] до консула Республіки Молдови в Одеській області та начальника ГУНП в Одеській області, управління СБУ в Одеській області, голові Одеської обласної державної адміністрації; також ними було додано відеозапис, здійснений [PERSON] після вивезення [PERSON] з дітьми до Молдови. Також посилалась на те, що позивачем у позові не зазначено, у чому саме полягає нібито заподіяна шкода діловій репутації позивача; не визначено у чому саме полягають завдана матеріальна шкода. Ухвалою суду від 13.07.2020 року, було закрите підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Представником позивача 13.07.2020 року було подано до суду відповідь на відзив сторони відповідача (а.с.172-181), згідно якої наполягали на задоволенні позову. Представником відповідача 23.07.2020р. було подано письмові заперечення (а.с.188-190). Представником позивача 25.09.2020р. було подано письмові пояснення до позову (а.с.195-206), згідно яких наполягали на задоволенні позову. У судовому засіданні 29.10.2020 року надали свої пояснення як свідки [PERSON] та [PERSON] .. Після заслухання пояснень свідків та позиції представників сторін по справі було оголошено перерву до 21.01.2021р.. У зв`язку з хворобою відповідачки та заявлення відповідного клопотання про відкладення, розгляду справи 21.01.2021 року був відкладений на 29.03.2021 року. У судовому засіданні 29.03.2021 року надав свої пояснення свідок [PERSON] .. По справі було оголошено перерву до 01.06.2021 року. У судовому засіданні 01.06.2021 року були присутні: представник позивача - Тарановський Д.С. , який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, та відповідачка разом із представником - Боярчук І.В. , які позовні вимоги не визнали та просили відмовити. Заслухавши пояснення осіб, які були присутні в судових засіданнях, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Обставини справи. Судом встановлено, що Благодійний фонд «За Одессу!» (ЄДРПОУ: 37137310) засновником якого є [PERSON] , надає допомогу людям, які її потребують. Уповноваженню особою Благодійного фонду «За Одессу!» - є [PERSON] . Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] , яка є журналістом, розмістила публікацію на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook [INFO] з заголовком « [INFO] ». Відповідачем не заперечувалось розміщення такої публікації. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (стаття 201 ЦК України). Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Таким чином честь і гідність як особисті немайнові права притаманні лише фізичній особі, а ділова репутація - як фізичній, так і юридичній особі. Тому вимога позивача щодо необхідності захисту його честі і гідності не містить під собою правових підстав, оскільки позивач є юридичною особою в організаційно-правовій формі благодійного фонду. У відповідності до ч. 1 ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу. За змістом ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Разом з тим, згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Як було встановлено Верховним Судом, висновки якого викладено у Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27.05.2020 №757/72390/17-ц (п.п.44-45), за положеннями статті 29 Закону України "Про інформацію" суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. Пунктом 15 Постанови Пленуму ВСУ №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" передбачено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У такій категорії справ важливою є форма, у якій була подана інформація. Однак, йдеться не про візуальну форму відображення повідомлення, таку як відеозапис публічного виступу, відеоролик, текстовий матеріал (стаття в газеті, пост у соціальній мережі тощо). Під формою подання інформації у таких спорах розуміють саме лінгвістичну характеристику вислову, тобто чи має він форму твердження особи про факт (певну дію або подію, яка дійсно існувала чи існує), або ж виражений у формі оціночного судження - суб`єктивних поглядів, уявлень, ставлення особи до певних подій чи осіб. Для кваліфікації висловлення як оціночного судження необхідно враховувати характер використаних у ньому мовно-стилістичних засобів. Зазначене потребує спеціальних знань у сфері лінгвістики, однак позивач клопотання про призначення лінгвістичної експертизи у справі не заявляв, а обов`язку призначати вказану експертизу суд не має. Тому суд оцінює оспорювану публікацію відповідача за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно ч.ч.1,2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд зазначає, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь, гідність та ділову репутацію як особистих немайнових прав. З публікації відповідача від [INFO] на сторінки відповідачки у мережі Фейсбук, на яку посилається позивач у відповіді на відзив, вбачається, що відповідач розповідає, які емоції переживав [PERSON] коли дізнався, що Одеська громадська організація вивезла [PERSON] з його дітьми проти її волі за кордон, що він допускає, що дітей було вивезено для усиновлення іншими особами або як трансплантаційний матеріал, що він дізнався про вивезення [PERSON] з дітьми від сестри [PERSON] [PERSON] ; наводиться розповідь самої [PERSON] про обставини її вивезення (про що наводиться пряма мова [PERSON] ). Далі відповідачем наводиться історія життя самої [PERSON] та нюанси оформлення документів на дітей та спонукання громадськості допомогти сім 'ї [PERSON]. Також в публікації відсутні фрази, на які посилається позивач у своєму позові, нібито « [PERSON] розмістила на своїй сторінці у Facebook зокрема інформацію ніби БФ «За Одессу!» є фондом який займається торгівлею людьми та про те, що [PERSON] та її дітей було вивезено БФ «За Одессу!» насильно та без її згоди, що ганьбить гідність, честь та ділову репутацію юридичної особи БФ «За Одессу!» ЄДРПОУ: 37137310». Для оцінки окремих слів та виразів із публікації на предмет порушення ділової репутації юридичної особи необхідним є взяття до уваги всього контексту, в якому це слово чи вираз використовувались. Посилання відповідача у своїй публікації на пряму мову [PERSON] , а саме наступний текст: «Как позже рассказала сама [PERSON] , события развивались следующим образом: --Приехали в 6 утра, даже шести может и не было, темно на улице было. Они зашли и эта женщина с Фонда говорит: «У тебя есть полчаса, чтобы собраться!» Я говорю: « Куда?» Она : «По дороге узнаешь!» [PERSON]: «Я никуда не поеду!» Она: «Если ты не поедешь, то я позову мужиков и мы тебя силой вытащим!» - А что это за Фонд, [PERSON]? [PERSON]: Фонд [PERSON]. [PERSON]: Я начала собираться, потом сели поехали к ним туда в офис в Одессу, пробыли там до двух часов дня, а потом нас повезли на границу с Молдовой», не дає змоги розцінювати текст відповідача як пряме обвинувачення Благодійного фонду «За Одессу!» в участі у торгівлі людьми та насильному вивезенні [PERSON] з її дітьми без її згоди. Відеозапис розмови відповідача та [PERSON] з [PERSON] , де вона викладає обставини свого вивезення, оглянутому в судовому засідання, дає підстави вважати, що пряма мова [PERSON] , наведена відповідачем у публікації, викладена без змін зі сторони відповідача. Зазначений доказ наявний у матеріалах справи та досліджений судом. Таким чином у публікації жодного разу відповідачем не згадувався Благодійний фонд «За Одессу!» та інші дані, які б могли беззаперечно ідентифікувати позивача. Факт розповсюдження відповідачем розмови [PERSON] по телефону при обставинах, викладених в позові, не оспорювався відповідачем в судовому засіданні. Також судом вбачається, що під час висвітлення відповідачем як журналістом подій, окреслених в публікації, окрім транскрибації розмови по відеозв`язку з [PERSON] , відповідачем було висловлено низку оціночних суджень. Мовно-стилістичний засіб викладення інформації і застосовані мовні звороти не мають стверджувального характеру з метою принизити чиюсь честь, гідність та ділову репутацію. Тобто відповідач, застосувавши вирази щодо можливої «торгівлі людьми», дав загальну оцінку цього повідомлення - відповідач припускає певну інформацію, а не стверджує її. Крім того, з позовної заяви не вбачається, яку саме інформацію та з якої саме публікації відповідача позивач вважає недостовірною та яка саме інформація, на його погляд, підлягає спростуванню. Позивач просить суд спростувати недостовірну інформацію шляхом видалення публікації, однак у позовних вимогах не вказує, яку саме публікацію відповідача необхідно видалити, не зазначає конкретний текст, який, на думку позивача, паплюжить його ділову репутацію. Таким чином, з позовних вимог суду не зрозуміло, чи позивач вважає недостовірною всю публікацію відповідача, чи якусь його частину. Також суд зазначає, що до прерогативи позивача належить визначення предмету та підстав позовних вимог. При цьому, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України). Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів наявності сукупності обставин, які дають можливість стверджувати про порушення ділової репутації позивача відповідачем та жодного доказу, яким би підтверджувався факт завдання позивачеві матеріальної шкоди такою публікацією. Інформація, яку просив спростувати позивач, є результатом критичної оцінки фактів щодо обставин вивезення [PERSON] в Республіку Молдова, наданих відповідачеві самою [PERSON] та [PERSON] , який є батьком її дітей, про що було зазначено відповідачем при поширенні оспорюваної інформації та підтверджено наявними у матеріалах справи доказами. Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції. Як було зазначено Європейським судом з прав людини у справі «Чемодуров проти Росії» (рішення від 31.07.2007) досліджуючи конкретні обставини тієї чи іншого справи, Європейський Суд приймає до уваги наступні фактори: стан заявника; становище позивача за позовом про дифамацію; питання, порушене у публікації, юридична оцінка оспорюваних в суді відомостей; форма вираження, яка використовувалась заявником. Завданням суду є визначення, чи є втручання держави в особі суду у здійснення особи права на свободу вираження своєї думки виправданим, тобто чи було воно передбачене законом, чи переслідувало воно законну мету і чи було воно необхідним в демократичному суспільстві. Європейський суд у своєму рішенні також зазначав, що преса виконує життєво необхідну функцію в демократичному суспільстві. Хоча преса і не повинна переступати певні межі - особливо щодо питання про репутацію і права інших осіб - її обов`язком, проте, є поширення способами, які сумісні з її обов`язками та зобов`язаннями, інформації та ідей щодо всіх питань, які представляють суспільний інтерес. Свобода журналістської діяльності включає можливість для журналістів вдатися до деякої міри перебільшення або навіть до провокування гнівної реакції. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі "Нова газета" та Бородянський проти Росії", що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Оскільки інформація, поширена у публікації відповідача, є суспільно значимою, тобто, вона була предметом громадського інтересу на час поширення такої інформації, оскільки стосувалась можливого порушення прав людини, а саме прав [PERSON] та її малолітніх дітей - соціально незахищеної категорії осіб з причини їх малозабезпеченості, таке право громадськості знати цю інформацію переважає над правом позивача на його захист, а тому таке поширення інформації відповідає практиці застосування Європейським судом з прав людини статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Свідок [PERSON] пояснив, що він є фактично чоловіком [PERSON] , проте шлюбні відносини не оформлювали, та вони мають 5 дітей, троє з яких є від нього. Зазначив, що познайомився з [PERSON] восени 2019 року, коли працював у неї (робив паркан), відповідачка допомагала свідку оформити документи на дітей (у них не було свідоцтв про народження). Зазначив, що узимку не було роботи та він подзвонив відповідачці з приводу роботи, йому було запропоновано попрацювати у знайомого відповідачки, він погордився та поїхав. Через три дні йому подзвонила мати [PERSON] та повідомила, що дружину разом із дітьми вивезли до Молдови. За допомогою, дізнатись, що відбулось та яким чином його дружина разом із дітьми вивезли до Молдови, свідок звернувся до [PERSON] .. Від відповідача свідку стало відомо, що дружину з дітьми вивезли можливо на органи, за пропозицією відповідачки він зробив паспорт та поїхав до Молдови, перевірити, чи все у порядку. Вказував, що, прибувши в Каушани , він впевнився, що з дружиною все в порядку та вона разом із дітьми знаходиться у Центрі матері і дитини. Зазначив, що потім Фонд допоміг повернутися дружині до України. Зазначив, що він дійсно писав відносно Фонду заяви до поліції, проте пізніше відізвав їх. Зазначив, що дійсно публікація відповідачем була здійснена з його слів, оскільки він не знав, коли та як вивезли його дружину до Молдови. Не заперечував, що мав відеозв`язок з дружиною [PERSON] , від якої дізнався, що вона не бажала їхати до Молдови, він нікому тоді не довіряв та із представниками БФ не спілкувався, а тому вважав, що їх викрали. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що знайомий із відповідачкою більше 20 років, вона його близький друг. Зазначив, що за проханням відповідачки взяв на роботу [PERSON] та спочатку все було в порядку, проте через тиждень [PERSON] з`явився та почав панікувати, істерити, що нібито в його селі активісти та його дружину з дітьми бажають забрати на органи. Після цього [PERSON] працювати не міг, постійно кому-то дзвонив, тікав, погрожував покінчити з собою та нікого не слухав. Потім відповідачка почала йому допомагати, яким чином свідку не відомо (він був у неї двічі на тиждень, приходив ситий, з`явився новий одяг, в цілому преобразився). Після того, як [PERSON] повернувся з Молдови, то лише розповідав, як він добре провів час з дружиною. Після зазначених подій свідок сказав, що [PERSON] не повертався до роботи. Про публікацію у Фейсбуці свідку нічого не відомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 29.03.2021 року пояснив, що відповідачка є його матір`ю та він згоден давати показання. Зазначив, що [PERSON] деякий час працював у його матері та виконував будівельні роботи на дачі (десь на початку грудня 2019 року). Свідок тоді навчався в Києві, проте зідзвонюючись з матір`ю по відеозвязку свідок почав помічати, як [PERSON] почав входити у довіру до матері, він постійно скаржився на те, що має багато дітей та йому немає за що жити. Пізніше зі слів сусідів вони дізнались, [PERSON] здійснював крадіжки та за його проханням [PERSON] перестала з ним спілкуватись. Проте, пізніше [PERSON] знову подзвонив відповідачці та пообіцяв, що більше такого не повториться, що він потребує роботу, оскільки його родині нема що їсти. Потім свідок дзвонив матері у січні 2020 року та дізнався, що вони знаходяться в Одесі і по відео зв`язку побачив, що [PERSON] одягнутий в його одяг та від нього дізнався, що нібито його родину (дружину з дітьми) Фонд насильно вивіз за кордон, із метою трансплантації органів. Сам [PERSON] знімав відео з будинку, де коментував обставини та звинувачував фонд, писав відповідні заяви до поліції та СБУ з приводу викрадення. До свідка [PERSON] звернувся за юридичною допомогою та він ( [PERSON] ) вирішив зв`язатись із Міністерством іноземних справи Республіки Молдови, де дізнався за яких обставин та за наявності яких документів можливий був виїзд [PERSON] з дітьми до Молдови. Зазначив, що його мати знайшла безкоштовного адвоката для [PERSON] та починаючи із середини грудня по січень 2020 року [PERSON] постійно просив кошти у відповідачки, їжу та одяг. А пізніше ще даний позов до його матері, та свідок був дуже здивований, оскільки в її пості не було жодного посилання на сам Фонд, а публікація здійснена зі слів самого [PERSON] . Згідно ст.ст.13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За таких обставин суд доходить висновку, що відомості, які поширенні [PERSON] у своїй публікації у соціальній мережі Facebook від [INFO] під назвою « [INFO] !» засновані на відомостях, наданих відповідачеві іншими особами, про що є посилання в оспорюваній публікації та надання такої інформації відповідачеві підтверджується доказами, які містяться у матеріалах справи (наданими відповідачем відеозаписами та показаннями свідків, зокрема [PERSON] ). Під час висвітлення подій, окреслених у публікації, окрім отриманої з різних, зазначених у публікації, джерел, [PERSON] було висловлено також низку оціночних суджень. Мовно-стилістичний засіб викладення інформації і застосовані мовні звороти не мають стверджувального характеру щодо позивача, що в свою чергу з огляду на п. 15 Постанови Пленуму ВСУ №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" неможливо вважати юридичним складом правопорушення, у зв`язку з відсутністю сукупності всіх обставин, викладених у пункті. Судом не встановлено наявність наступних обставин: поширення інформації стосовно позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, яка завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Зважаючи на те, що інформація, яку бажає спростувати позивач, по-перше, не стосується позивача; по-друге, була підтверджена певними джерелами, про що є посилання у публікації відповідача і підтверджено доказами, наявними у матеріалах справи, по-третє, є вираженням суб`єктивної думки і поглядів, направлених на критичну оцінку певних дій, тобто є оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню та доведенню стосовно їх правдивості та по своїй суті стосується інформуванням громадськості про суспільно значиму подію, тому визнати публікацію відповідача такою, що порушує ділову репутацію позивача та завдає йому матеріальної шкоди, у суду підстав немає. Окрім того, з боку позивача не було надано жодних доказів щодо завдання їм відповідної матеріальної шкоди, обґрунтувань щодо визначеної ними розміру шкоди, а також причинно-наслідковими діями відповідачки та виникнення відповідної шкоди. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи,

Outcome: dismissed