Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди посилаючись на те, що 30 листопада 2014 року був запрошений на відзначення річниці Майдану Гідності, що мало місце на центральному майдані в м. Борщів. Після свого виступу, зважаючи на необхідність здійснення, як народним депутатом України, своїх повноважень та виконуючи свої обов»язки перед виборцями, змушений був відбути на зустріч з іншими виборцями, про що повідомив організаторів урочистих заходів, які з цього приводу до нього жодних претензій та зауважень не висловили. Цього ж дня, у вечірню пору, йому стало відомо про те, що після його від»їзду з м. Борщева, перед громадськістю виступила [PERSON], яка в усній формі поширила про нього інформацію негативного змісту, яка за його переконанням ганьбить його перед людьми, зачіпає його честь та гідність, ділову репутацію, та не відповідає дійсності. Зокрема, [PERSON] поширила слідуючу інформацію: що як народний депутат він не думає про людей, а взяв собі та кудись поїхав і проблеми району його не хвилюють та не цікавлять; що вона колись передала йому якусь гуманітарну допомогу для учасників антитерористичної операції, з якої зникли якісь речі; що він не був в зоні проведення антитерористичної операції, а його тільки повозили десь там у машині перед виборцями. В позасудовому порядку відповідач, на пропозицію його помічника, відмовилась спростувати поширену відносно нього недостовірну інформацію через засоби масової інформації, що в свою чергу переконало його в тому, що дії останньої у формі розповсюдження про нього інформації негативного змісту, яка ганьбить його перед людьми, зачіпає його честь, гідність та ділову репутацію та не відповідає дійсності, носять умисний характер. А отже, [PERSON] повинна відповісти за скоєне посягання на його немайнове право. Крім того, вважає, що такими діями відповідача йому спричинена моральна шкода на суму 20000 грн., так як остання полягає у понесених ним моральних стражданнях. Є публічною особою, відомою не тільки у районі та області, а й поза її межами. Відповідач принизила його як людину, батька, вчителя, громадського діяча, посягнула на честь та гідність, що віднесені законодавцем до найвищої соціальної цінності. [PERSON] довела інформацію негативного змісту про нього до відома невизначеного числа людей у формі публічного виступу перед громадськістю. При цьому, вказувала на нього, називаючи його прізвище. Поширена нею інформація не відповідає дійсності, так як завжди думає про людей, про своїх виборців усіх районів області, які обрали його у Верховну Раду України, його хвилюють проблеми Борщівського району . Не отримував від [PERSON] якоїсь гуманітарної допомоги для учасників антитерористичної операції, з якої в подальшому зникли якісь речі. Перебував в зоні АТО по мобілізації. Проте, згідно діючого законодавства, не зобов»язаний доводити недостовірність розповсюдженої нею інформації. [PERSON] поширено інформацію, яка порушує його особисті немайнові права, а саме право на повагу до честі та гідності. А тому, просив суд визнати такими, що не відповідають дійсності, ганьблять його честь та гідність, відомості поширені [PERSON] про те, що, він [PERSON], як народний депутат Уккраїни, не думає про людей, і що проблеми Борщівського району його не хвилюють та не цікавлять; що [PERSON] передавала йому якусь гуманітарну допомогу для учасників антитерористичної операції, з якої зникли якісь речі; що він, [PERSON], не був в зоні проведення антитерористичної операції, а його тільки повозили десь там на машині перед виборцями. Зобов»язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію про нього, як людину та громадсько-політичного діяча, народного депутата України, шляхом вміщення спростування у газеті «Галицький вісник». Стягнути з [PERSON] на його користь 20000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні представники позивача [PERSON], [PERSON] позов, з підстав, наведених у поданій до суду позовній заяві, підтримали повністю. Крім того, [PERSON] вказав, що розмір моральної шкоди, завданої позивачу, визначено за методикою визначення моральної шкоди професора [PERSON], і її сума, за їх підрахунками, складає 29232 грн. Проте, позивачем, за доброї волі останнього, розмір такої, щодо вимог позову, зменшено до 20000 грн. Відповідач [PERSON], її представник [PERSON], в судовому засіданні позов не визнали, зазначивши, що висловлення відповідача носили оціночний характер, за що остання не підлягає будь-якій відповідальності. При цьому, [PERSON] пояснила, що під час виступу в м. Борщів на майдані 30 листопада 2014 р., дійсно висловилась про те, що [PERSON] обмежився в цей день тільки виступом перед громадою, після чого поїхав, а тому, під час свого виступу оцінила такі його дії критично - як нехтування громадою Борщівського району, її проблемами. Про те, що [PERSON] не був в зоні АТО, що причетний до пропажі будь-яких речей, не висловлювалася. Заслухаши пояснення представників позивача, сторони відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ст. 1167 Цивільного Кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як встановлено судом, що сторонами не оспорювалося, 30 листопада 2014 року в м. Борщів на майдані відбувся мітинг присвячений річниці Майдану Гідності, в якому взяли участь представники органів влади, місцевого самоврядування, активісти з числа громадськості, та народний депутат України [PERSON], який після свого виступу урочистий захід залишив. Також, судом встановлено, що в ході урочистостей слово для виступу було надано відповідачу [PERSON], під час якого вона критично висловилась щодо особи народного депутата України [PERSON], зазначивши, що такий відразу ж після виступу перед громадою залишив присутніх та поїхав, що за її переконанням свідчить про те, що проблеми виборців його не цікавлять. Крім того, висловилась з недовірою щодо його перебування в зоні АТО, зазначивши, що його там тільки повозили, та також критично оцінила його дії, зазначивши, що частина гуматірної допомоги, адресована бійцям АТО - жителям Борщівського району, ним передана не була. Зазначені вище обставини суд знаходить встановленими, оскільки в ході судового розгляду такі були стверджені показами свідків [PERSON], [PERSON], які, кожен зокрема, суду показали, що 30 листопада 2014 року під час виступу [PERSON] щодо народного депутата України [PERSON], в загальному, висловлювалась негативно - зазначила, що останній не переймається інтересами громади Борщівського району, приїхав та поїхав, критично оцінила його перебування в зоні АТО, участь у передачі посилок- гуманітарної допомоги бійцям. При цьому, її висловлювання носили загальний характер, будь-яких конкретних фактів вона не наводила. При цьому, судом критично оцінено покази свідків з сторони відповідача - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в тій частині, що під час свого виступу [PERSON] відносно народного депутата України [PERSON] не висловлювалась про його перебування в зоні АТО, та не критикувала його з приводу передачі гуманітарної допомоги бійцям АТО. Оскільки, всі без виключення, свідки вказади, що є знайомими позивача, разом з нею приймають участь у волонтерському русі та інших заходах. Аналізуючи всі дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, характер інформації, яка була висловлена відповідачем, суд приходить до висновку, що висловлення [PERSON], під час виступу на майдані в м. Борщів 30 листопада 2014 року, не є фактичними твердженнями, а її оціночним судженням та виражає її особисте відношення до позивача, а тому, такі її вислови не можуть бути визнані як поширення щодо [PERSON] недостовірної інформації. Такий висновок суд обґрунтовує слідуючим. Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу Конституція України визнає честь і гідність людини як найвищу соціальну цінність, а також право кожного на повагу до його гідності (ст.ст.3, 28).Поряд з цим Конституція України гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен громадянин має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення таких прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушень чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст.34 Конституції України). Оскільки інформація, поширена [PERSON] під час виступу на майдані 30 листопада 2014р., не містила в собі фактичних тверджень, а лише її оціночні судження та особисте відношення до позивача, така не може розцінюватися як інформація, що підлягає визнанню такою, що не відповідає дійсності і є недостовірною, а тому, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Отже, спростуванню підлягає недостовірна інформація. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією цей Закон розуміє документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив судам, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення цією особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо). Статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Разом з тим статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. У п. 19 наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз'яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини першої статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Право на наявність і можливість висловлювання власного судження, оцінки, думки, гарантоване статтею 10 Європейської конвенції з прав людини і основних свобод. Це право закріплене і в статті 34 Конституції України. Оцінка є ставленням особи до певного явища або події, висловленням її поглядів та/або переконань. З огляду на це, висловлення оціночних суджень, не може бути визнано проявом неправомірної поведінки. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі „Лінгенс проти Австрії" вимогу доведення правдивості оціночних суджень неможливо виконати і така вимога є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Європейської конвенції з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії", "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 вказаної Конвенції. Виходячи з наведеного вище, суд не вбачає підстав і щодо стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не надано, а судом не встановлено належних та достатніх доказів спричинення такої шкоди, а також винності відповідача у її спричиненні. Крім того, суд враховує, що дані позовні вимоги є похідними від позовних вимог про спростування недостовірної інформації у задоволенні яких було відмовлено. Згідно частин 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, оскільки факт порушення відповідачем прав свобод чи інтересів позивача не знайшов свого підтвердження, жодних правових підстав для задоволення позову судом не встановлено, а позивачем не надано, тому суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати покладаються на сторону проти якої постановлено рішення, тобто в даному випадку не відшкодовуються позивачу. Виходячи з наведеного, на підставі ст.ст. 3, 19, 28, 32, 34 Конституції України, Закону України «Про інформацію», ст.ст. 277, 1167 Цивільного Кодексу України, ст.. 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, рішення Європейського Суду з прав людини у справі „Лінгенс проти Австрії", "Нікула проти Фінляндії", "Яновський проти Польщі",

Outcome: dismissed