Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

24.02.2017р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» (третя особа -ТОВ «Севкорт») про стягнення грошових коштів. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 01.03.2017р. відкрито провадження у справі. 14.04.2017р. ПАТ КБ "ПриватБанк" подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 01.03.2017р. про відкриття провадження у справі. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.06.2017р. ПАТ КБ "ПриватБанк" відмовлено у відкритті апеляційного провадження. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] в позовній заяві посилався на те, що у 2012 році між ТОВ «Севкорт» та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено Договір банківського рахунку, за умовами якого банк відкрив ТОВ «Севкорт» рахунок [NUMBER] та станом на 28.05.2014р. на рахунку товариства знаходилися грошові кошти в розмірі 72049,52 грн, що підтверджується випискою по рахунку станом на травень 2014р. 01.11.2016р. між позивачем та ТОВ «Севкорт» був укладений договір відступлення права вимоги (цесії), згідно умовами якого ТОВ «Севкорт» поступається, а [PERSON] приймає в повному обсязі права (вимоги), що випливають з грошового зобов'язання ПАТ КБ «ПриватБанк» і складають право вимоги в сумі 72049,52 грн. Внаслідок заміни кредитора за договором цесії від 01.11.2016р., новим кредитором [PERSON] було направлено боржнику листа від 03.11.2016р. з вимогою виконати грошове зобов'язання в розмірі 72049,52 грн. на користь [PERSON] в 30-денний термін з моменту отримання повідомлення. У відповідь на це повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» надана відповідь від 28.11.2016р., що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної тимчасової окупації державі Україна, юридичними особам, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію, як на державу, що здійснює окупацію. Отже, позивач зазначає, що оскільки грошове зобов'язання ПАТ КБ «ПриватБанк» перед [PERSON], як новим кредитором, залишається невиконаним, він змушений був звернутися до суду за захистом свого права та просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 72049,52 грн., а також понесені ним судові витрати. 13.09.2017р. до суду надійшла зустрічна позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] (третя особа - ТОВ «Севкорт») про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором банківського рахунку, зустрічний позов 20.11.2017р. було прийнятий до сумісного розгляду з первісним позовом (а.с. № 78). В обґрунтування зустрічного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що відповідно до ст. 514 ЦК України станом на час укладення договору відступлення права вимоги ТОВ "Севкорт" не було підтверджено належними документами, наявність у нього прав первісного кредитора у зобов'язанні з ПАБ КБ «ПриватБанк» в обсязі і на умовах, що існували на момент укладення договору, тобто станом на 01.11.2016р., оскільки на підтвердження обсягу прав кредитора у зобов'язанні ТОВ «Севкорт» надано виписку по рахунку за період травень 2014р. Крім того, ТОВ «Севкорт» не здійснило передачу оригіналів документів, які засвідчують наявність прав ТОВ «Севкорт», як кредитора, чим порушено норми ст.517 ЦК України, а [PERSON], як новий кредитор, не повідомив ПАТ КБ «ПриватБанк» про перехід до нього прав у зобов'язанні, та взагалі, не надав доказів переходу до нього прав кредитора, а саме договору банківського рахунку та права вимоги виконання зобов'язання, а саме виконання перед первісним кредитором грошового зобов'язання. 19.01.2018р. до суду надійшли письмові заперечення [PERSON] проти зустрічного позову, в яких відповідач просив суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що обставини, на які посилається позивач, не можуть підставою для визнання недійсним договору відступлення права вимоги, оскільки договір банківського рахунку при підписанні оспорюваного договору не міг бути переданий новому кредитору у зв'язку з його фактичною втратою, при цьому, на підтвердження обсягу прав первісним кредитором була передана виписка по рахунку, як доказ існування у ТОВ «Севкорт» грошових вимог до ПАТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 72049,52 грн. Доказів наявності фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним на момент його вчинення позивач суду не надав. 19.01.2018р. до суду надійшло клопотання [PERSON] про витребування доказів, а саме, витребувати у Національного банку України та ПАТ КБ «ПриватБанк» оригіналу чи належним чином засвідчену копію договору банківського рахунку, за умовами якого банком ТОВ «Севкорт» був відкритий рахунок [NUMBER], а також оригінал доказів (первині касові документи, виписка по рахунку) зарахування на рахунок [NUMBER] грошових коштів (а.с. № 176-177). Ухвалою суду від 02.04.2018р. (без виходу до нарадчої кімнати) у задоволенні клопотання [PERSON] про витребування доказів відмовлено, враховуючи те, шо рішенням Центрального банку РФ №РН-33/І від 21.04.2014р. було припинено з 21.04.2014р. діяльність відокремлених структурних підрозділів ПАТ КБ «ПриватБанк» на території Автономної Республіки Крим і м. Севастополі, в подальшому Правлінням НБУ було прийнято Постанову від 06.05.2014р. №260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території АРК і м. Севастополя, що стало наслідком втрати ПАТ КБ «ПриватБанк» його активів, носіїв інформації, документації, інших банківських документів, які містили інформацію про клієнтів банку, рахунки та інше. Крім того, суд зазначає, що клопотання [PERSON] суд залишив без задоволення, виходячи з положень ч.1 ст. 84 ЦПК України, враховуючи, що позивач звертаючись до суду з відповідним клопотання з порушенням строків визначених ч.ч.2,3 ст. 83 ЦПК Україні не зазначив суду належних доводів, які б обґрунтовували неможливість подання клопотання у встановлений строк з причин, що не залежали від нього. Ухвалою суду від 02.04.2018р. первісний позов [PERSON] було залишено без розгляду з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Представник відповідача за основним позовом та позивача за зустрічним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» - Багрова Є.О. (діє на підставі довіреності від 29.12.2016р. - а.с. № 222) 02.04.2018р. до суду скерувала заяву, в якій просила зустрічні позовні вимоги задовольнити з підстав викладених у позові, справу розглянути без її участі та без технічної фіксації судового процесу. Відповідач за зустрічним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» - [PERSON] в судові засідання 31.01.2018р. та на 02.04.2018р. двічі поспіль не з'явився, про дату судового засідання кожного разу був повідомлений належним чином (а.с. № 82, 218, 220). Так, в судове засідання 31.01.2018р. відповідач не з'явився, надав суду заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку перебуванням за межами України на лікуванні, проте доказів поважності причини неявки в судове засідання відповідачем суду станом на 02.04.2018р. надано так і не було (а.с. № 183). В судове засідання 02.04.2018р. відповідач не з'явився, про дату судового засідання повідомлявся шляхом направлення електронного поштового повідомлення на електрону адресу згідно його ж заяви від 24.02.2017р. (а.с. № 32, 217, 218). Крім того, на поштову адресу відповідача судом було надіслано судову повістку, проте конверт був повернутий до суду за зворотною адресою (а.с. № 220). Представник третьої особи ТОВ «Севкорт» в судове засідання 02.04.2018р. не з'явився, конверт з судовою повісткою надісланій третій особі був повернутий до суду з відміткою «приймання тимчасово зупинено» (а.с. № 219), раніше 18.04.2017р. до суду надійшла заява ТОВ «Севкорт» про розгляд справи без участі третьої особи (а.с. № 35). За таких обставин, враховуючи належне повідомлення сторін про день та час розгляду справи, надані сторонами письмові пояснення та заперечення щодо предмету позову, суд вважає за можливе провести розгляд справи 02.04.2018р. відповідно до вимог ст.223, ч.2 ст. 247 ЦПК України за відсутністю сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами. Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розглядаючи цю справу судом прийнято до уваги, що сторони обмінялись письмовим відзивом та відгуком на цей відзив за правилами ст. 178, 179 ЦПК України (а.с. № 87-89, 208-211), позивачем було заявлено клопотання про витребуванням доказів від 19.01.2018р. (а.с. № 176-177), представниками ПАТ КБ «ПриватБанк» на це клопотання подані письмові заперечення (а.с. № 189-193, 194-198). В судовому засіданні 02.04.2018р. було розглянуто клопотання позивача про витребування доказів та в його задоволенні ухвалою (без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) відмовлено за вищезазначених обставин, отже підготовче засідання (з урахуванням його завдань) за вимогами глави 3 розділу III ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.) у цій справі не проводилось. Суд, вивчивши матеріали справи, позицію сторін, оцінивши письмові доказі у їх сукупності та на підставі правил оцінки доказів, вважає, що зустрічний позов ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.11.2016р. між позивачем та ТОВ «Севкорт» було укладено договір відступлення права вимоги (цесії), відповідно до умов п.1.1. якого Цедент поступається, а Цесіонарій приймає в повному обсязі права(вимоги), що належать Цеденту і випливають з грошового зобов'язання ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.№ 24). Відповідно до п.1.2 з урахуванням Додаткової угоди до договору від 05.11.2016р. до Цесіонарія переходить зазначене право вимоги Цеденда в обсязі та на умовах, що існували на 01.05.2014р. (а.с. № 92), Згідно до п.1.3, п.1.4 договору, права (вимоги), що належать Цеденту, виникли в силу договору банківського рахунку і складають право вимагати суму в розмірі 72049,52 грн. Наявність прав (вимоги) в розмірі 72049,52 грн. підтверджується випискою по рахунку [NUMBER] за період травень 2014р. Умови п.1.6, п.2.2 договору визначають, що при підписанні цього договору Цедент передає, а Цесіонарій приймає всі необхідні документи, що засвідчують права (вимоги), поступається за цим договором, а саме, виписка з рахунку [NUMBER]. Цедент зобов'язується протягом 30 днів після підписання цього договору повідомити Боржника про відступлення прав (вимоги), за цим договором шляхом направлення йому третього примірника цього договору і відповідного повідомлення. Згідно до п.3.1 договору Цедент несе відповідальність за достовірність інформації, що передається відповідно до цього договору документів і гарантує наявність відступлених Цесіонарію прав (вимог). Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. Згідно зі ч.ч.1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Стаття 514 ЦК України визначає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.ст.516, 517 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Отже, згідно з нормами чинного м законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Згідно ст.ст.79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що на підтвердження існування права вимоги до боржника ПАТ КБ «ПриватБанк», первісний кредитор ТОВ «Севкорт» передав новому кредитору [PERSON] виписку з рахунку [NUMBER] за період травень 2014р. (а.с. № 93), згідно якої станом на 28.05.2014р. залишок коштів на рахунку ТОВ «Севкорт» становить 72049,52 грн., проте встановлюючи обставини, які входять в предмет доказування за зустрічними вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк», суд приходить до висновку, що виписка з рахунку [NUMBER] за період травень 2014р., не є належним та достовірним доказом, який підтверджує, що станом на 01.11.2016р. (дата укладення договору цесіі) на рахунку ТОВ «Севкорт» залишок коштів складав саме 72049,52 грн. Крім того, суд зазначає, що згідно умов договору цесії, права вимоги ТОВ «Севкорт» виникли в силу договору банківського рахунку, проте в порушення п.3.1 договору, ст.517 ЦК України Цедентом не був переданий новому кредитору договір банківського рахунку та документи, які засвідчують розмір вимоги, які передаються на момент переходу цих прав. Ствердження ПАТ КБ «ПриватБанк», що підставою недійсності договору цесії також є те, що [PERSON], як новий кредитор не повідомив боржника про перехід до нього прав у зобов'язанні, суд оцінює критично, оскільки відповідне спростовується наявними в матеріалах справи доказами (а.с. № 28, 29), а саме, повідомленням, яке було надіслано 04.11.2016р. на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк», про отримання якого свідчить лист банка від 28.11.2016р. (а.с. № 30). Крім того, у разі не повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов'язанні, саме новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків, а виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. З вищенаведеного суд приходить до висновку, що за результатами дослідження письмових доказів, які наявні в матеріалах справи, судом не встановлено можливість передачі 01.11.2016р. первісним кредитором ТОВ «Севкорт» новому кредитору [PERSON] права грошової вимоги за договором про відступлення права вимоги від 01.11.2016р. в розмірі 72049,52 грн., на підставі виписки по рахунку [NUMBER] за період травень 2014р., оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази існування грошової вимоги у відповідному розмірі на момент переходу права вимоги. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає можливим стягнути з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на користь позивача за зустрічним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» понесені ним судові по сплаті судового збору у розмірі 1600 грн. (а.с. № 64). На підставі викладеного,

Outcome: approved