Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

До суду із зазначеним позовом звернувся [PERSON], в якому, з урахуванням уточнень, зазначив, що в газеті „Ічнянська панорама" у [NUMBER] за [INFO] року була опублікована неправдива, провокаційна стаття за підписом редактора [PERSON] під назвою „[INFO]", в якій не підтверджено, хто такі «агенти олігархо-фашистів» та яке він має до них відношення та бездоказано звинувачено його у серйозних злочинах, у зв»язку з чим він 28 квітня 2015 року надіслав до редакції газети і особисто редактору вимогу про спростування зазначеної статті разом із відповідним текстом спростування, яка залишилася без виконання, тому на підставі ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» зобов»язати редакцію газети «Ічнянська панорама» опублікувати у місячний строк з дня набрання рішенням законної сили текст спростування під назвою «Як Ічнянська панорама» докотилася до вигадок одіозної людини, про яку складають анекдоти», а також стягнути з редакції газети та самого редактора моральну шкоду, яку він оцінює у 40 000 грн разом з судовими витратами. У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити із зазначених у ньому підстав, при цьому також пояснив, що вся стаття опублікована за підписом редактора [PERSON] під назвою „[INFO]" зачіпає його честь, гідність та ділову репутацію, яка зіткана нічим не підтверджених заяв судимого колишнього фастівського голови [PERSON], про зловживання якого можна знайти сотні публікацій у ЗМІ та в Інтернеті, тому посилатися на свідчення останнього вкрай безвідповідально. При цьому редактор газети «Ічнянська панорама» перед публікацію згаданої вище статті повинен був переконатися у правдивості слів [PERSON], а не писати вигадки останнього. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що опублікований матеріал під назвою «[INFO]» є дослівним відтворенням висловлювання, яке раніше було в тексті газети [INFO]», опублікований у [INFO] року в газеті «За правопорядок - справедливість» [NUMBER]. Інші висловлювання про [PERSON] у газеті «Ічнянська панорама» є дослівним відтворенням публічного виступу на прес-конференції 16 серпня 2007 року голови Фастівської міської ради [PERSON], які були опубліковані на сайті «Обозреватель», який входить до п»ятірки найпопулярніших сайтів України. Позивач не оскаржував у судах цих публікацій у згаданих вище газеті та сайті, тому враховуючи, що у газеті «За правопорядок - справедливість», є відмітка про те, що за статтю «[INFO]» особисто відповідає [PERSON], вважає, що належними відповідачами по даній справі повинні бути саме останній та сайт «Обозреватель». Причиною відмови [PERSON] у публікації його спростування стало те, що в ній [PERSON] названо психічно хворою людиною та кримінальним злочинцем, а не перевірена та не достовірна інформація, надрукована у ЗМІ, карається законом. Відповідач[PERSON], представник газети «Ічнянська панорама» та залучений до участі в справі як співвідповідач [PERSON] у судове засідання не з»явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Згідно ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім»ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно роз»ясень п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв»язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» громадяни, юридичні особи і державні органи, а також їх законні представники мають право вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про них відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність. Якщо редакція не має доказів того, що опубліковані нею відомості відповідають дійсності, вона зобов'язана на вимогу заявника опублікувати спростування їх у запланованому найближчому випуску друкованого засобу масової інформації або опублікувати його за власною ініціативою. Спростування повинно бути набрано тим же шрифтом і поміщено під заголовком "Спростування" на тому ж місці шпальти, де містилося повідомлення, яке спростовується. Обсяг спростування не може більше ніж удвічі перевищувати обсяг спростовуваного фрагменту опублікованого повідомлення або матеріалу. Забороняється вимагати, щоб спростування було меншим, ніж половина стандартної сторінки машинописного тексту. Спростування може бути підготовленим у формі відповіді, обсяг якої не перевищує спростовуваного матеріалу. Скорочення чи інші зміни в тексті спростування заявника без його згоди не допускаються. Редакція відмовляє в публікації спростування, якщо спростування: 1) порушує положення статті 3 цього Закону; 2) суперечить рішенню або вироку суду, які набрали чинності; 3) є анонімним. Редакція може відмовити в публікації спростування, якщо спростування: 1) стосується відомостей, які нею вже спростовано; 2) надійшло з вимогою заявника опублікувати його пізніше, ніж через рік з дня публікації відомостей, що спростовуються. Редакція зобов'язана в строк, що не перевищує одного місяця з дня надходження вимоги, опублікувати спростування, і письмово повідомити заявника про строк і час публікації спростування у разі затримки або про відмову в його публікації, зазначивши підстави відмови. У судовому засіданні встановлено, що в газеті „Ічнянська панорама" у [NUMBER] за [INFO] року була опублікована стаття за підписом редактора [PERSON] під назвою „[INFO]" (том 1 а.с. 12, 51). У квітні 2015 року позивач надіслав на ім»я редактора газети «Ічнянська панорама» [PERSON] вимогу та текст спростування під назвою «Як Ічнянська панорама» докотилася до публікації вигадок психічно хворої людини» (том 1 а.с. 5, 6-8), який не був опублікований без будь-яких пояснень. Під час судового розгляду позивач надав суду нове спростування під назвою «[INFO]» докотилася до публікації вигадок одіозної людини, про яку складають анекдоти» (а.с. 155-156), та просив зобов»язати редакцію газети «Ічнянська панорама» опублікувати в місячний строк з дня набрання рішенням законної сили саме текст під зазначеною вище назвою. Із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" вбачається, що відповідно до до ст.ст. 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Із позовних вимог позивача, які уточнялися в останнього судом у судовому засіданні, вбачається, що позивач просить тільки зобов»язати газету опублікувати текст спростування, погоджений з [PERSON], при цьому не ставить питання про визнання недостовірною інформацію, викладену у газеті «Ічнянська панорама» та не деталізує, яка саме в ній інформація є недостовірною, зазначаючи тільки, що вся стаття є недостовірна. На виконання ч. 4 ст. 10 ЦК України щодо уточнення вимог позивач тільки зазначив, що не бажає ставити питання про визнання недостовірною інформації, викладеної щодо нього у газеті «Ічнянська панорама» та деталізувати у газеті по пунктах недостовірну щодо нього інформацію, так як цим можуть скористатися відповідачі у своїх інтересах. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Таким чином позивач особисто визначився щодо предмета спору, тому з урахуванням зазначених вище положень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", позовні вимоги останнього, без визнання поширеної інформації недостовірною, не можуть бути задоволені. Крім того, суд не може визначати характер поширеної інформації щодо позивача та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням як це говорить п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». На підставі викладеного, суд приходить до висновку про необхідність у задоволенні позову [PERSON] відмовити.

Outcome: dismissed