Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

[PERSON], в особі представника позивача, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про відшкодування матеріального та морального збитку, захисту честі, гідності, ділової репутації та просив суд: -зобовязати дочок відповідачів [PERSON] та [PERSON], на загально шкільній лінійці в Дружбівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №2 вибачитись перед донькою позивача, [PERSON], за пошкодження речі (зимової куртки) та за приниження честі, достоїнства та ділової репутації перед однокласниками; -стягнути з відповідачів, [PERSON] та [PERSON], на користь позивача, [PERSON], солідарно в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, у звязку з пошкодженням речі (приведення зимової куртки в непридатний стан), в сумі 1200,00 грн.; -стягнути з відповідачів, [PERSON] та [PERSON], на користь позивача, [PERSON], солідарно в рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі 10000,00 грн.. Свої вимоги мотивував тим, що донька позивача, [PERSON], навчається в 9 класі Дружбівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 в м. Дружба, Ямпільського району, Сумської області. 21.02.2017 року в приміщенні Дружбівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 у [PERSON], доньки позивача, учні 9 класу вищевказаної школи, [PERSON] та [PERSON], викрали особисту зимову куртку, яка була куплена нещодавно, та намагалися її сховати, але через деякий час дочка позивача помітила відсутність своєї куртки і під час пошуку куртки знайшла її у [PERSON] та [PERSON]. На законні вимоги повернути куртку зазначені особи відповіли їй відмовою і, з метою морального приниження дочки позивача, вкинули зазначену куртку в відро з непотребами, яке знаходилося в туалеті школи, а потім з метою насмішки та зневаги над дитиною вказані особи покликали до туалету школи однокласників, щоб останні подивилися та поглузували над [PERSON], а саме над тим, як вона буде доставати куртку з відра з нечистотами. Все це продовжувалось під загальний сміх присутніх. В подальшому донька позивача, [PERSON], була змушена йти зі школи без верхньої одежі, так як куртка була зіпсована та мокра, внаслідок чого вона захворіла, що підтверджується медичною документацією. Крім того, неправомірними діями дітей відповідачів, позивачу та його дитині завдано моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги, в звязку з тим, що дитина була ображена та принижена в присутності однокласників. В звязку з чим, просив суд заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Позивач, [PERSON], в судовому засіданні позов підтримав та просив суд задовольнити в повному обсязі. Представник позивача [PERSON], [PERSON], діючий на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 15.03.2017 року №2017-0000041 (а.с.17), в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд позов задовольнити. Крім того, в ході судового розгляду справи уточнив заявлені позовні вимоги, а саме в частині зобовязання дочок відповідачів [PERSON] та [PERSON]: [PERSON] та [PERSON], вибачитись перед донькою [PERSON], [PERSON], за вчинення пошкодження речі (зимової куртки) та за приниження честі достоїнства та ділової репутації. Відповідач, [PERSON], в судовому засіданні позов визнала частково, а саме в частині зобовязання її доньки [PERSON] та доньки [PERSON], [PERSON], вибачитись перед донькою [PERSON], [PERSON], за вчинення пошкодження речі (зимової куртки), оскільки дійсно були вчинені хуліганські дії відносно [PERSON]. Що до заявлених вимог відносно стягнення моральної та матеріальної шкоди, то вказані позовні вимоги [PERSON] не визнала, оскільки вважала їх не вмотивованими і такими, що задоволенню не підлягають. Також доповнила, що за попередньою домовленістю між нею, [PERSON] та [PERSON], куртка [PERSON] була випрана та вичищена, проте [PERSON] пізніше відмовився від вказаної домовленості та отримання даної куртки. Відповідач, [PERSON], в судовому засіданні позов визнала частково, а саме в частині зобовязання її доньки [PERSON] та доньки [PERSON], [PERSON], вибачитись перед донькою [PERSON], [PERSON], за вчинення пошкодження речі (зимової куртки), оскільки дійсно були вчинені хуліганські дії відносно [PERSON]. Що до заявлених вимог відносно стягнення моральної та матеріальної шкоди, то вказані позовні вимоги [PERSON] не визнала, оскільки вважала їх не вмотивованими і такими, що задоволенню не підлягають. Також доповнила, що за попередньою домовленістю між нею, [PERSON] та [PERSON], куртка [PERSON] була випрана та вичищена, проте [PERSON] пізніше відмовився від вказаної домовленості та отримання даної куртки. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст.28 Конституції України ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Відповідно до ч.1 ст.270 ЦК України відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, ….. Відповідно до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Так в судовому засіданні було встановлено, що донька позивача, [PERSON] (свідоцтво про народження, а.с.15), навчається в 9 класі Дружбівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 в м. Дружба, Ямпільського району, Сумської області. 21.02.2017 року в приміщенні Дружбівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 [PERSON], донька позивача, виходячи з приміщення туалету, залишила на підвіконні особисту зимову куртку, яка була куплена нещодавно. Через деякий час, коли вона помітила відсутність своєї куртки, вона пішла до туалету, щоб її забрати. Зайшовши до приміщення туалету, [PERSON] побачила, що її куртка знаходиться у відрі. На той час в приміщенні туалету знаходилися [PERSON] та [PERSON]. На вимогу дістати куртку з відра, зазначені особи відмовили. В подальшому донька позивача, [PERSON], була змушена йти зі школи без верхньої одежі, так як куртка була зіпсована та мокра, внаслідок чого вона захворіла, що підтверджується медичною документацією (довідка КЗ «Ямпільська ЦРЛ» від 28.02.2017 року, а.с.13; довідка Дружбівської міської лікарні від 21.03.2017 року, а.с.14,31). Так, відповідно до листа директора Дружбівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Дружбівської міської ради Сумської області від 23.02.2017 року №34 (а.с.11) встановлено, що за заявою [PERSON] (матері [PERSON]) від 22.02.2017 року в присутності класних керівників проведено опитування учнів, які могли бути причетними до вказаної події, в результаті чого встановлено, що майно (куртка) [PERSON], учениці [INFO], було зіпсовано ученицями 9-Б класу [PERSON] та [PERSON]; з даними ученицями була проведена відповідна розяснювальна робота та відібрані пояснення (а.с.9,10). 23.02.2017 року [PERSON] звернувся до Ямпільського ВП Шосткинського ВП ГУНП в Сумській області з заявою (а.с.7) про притягнення до відповідальності за хуліганські дії [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до повідомлення начальника Ямпільського ВП Шосткинського ВП ГУНП в Сумській області від 26.02.2017 року, адресованого [PERSON], (а.с.8) встановлено, що Ямпільським ВП Шосткинського ВП ГУНП в Сумській області проведена перевірка за заявою від 23.02.2017 року, зареєстрованою в ЖЄОЗП №363 за фактом пошкодження куртки [PERSON], [INFO]. У відповідності до Закону України «Про звернення громадян» в межах наданих повноважень, ознак кримінального правопорушення в діях неповнолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], не виявлено, але в їх діях вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП, але неповнолітні [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], не досягли шістнадцятирічного віку, з якого настає адміністративна відповідальність, тому до відповідальності притягнуті їх батьки за ч.3 ст.184 КУпАП. Питання з приводу відшкодування матеріальних збитків врегульовуються цивільно-процесуальним законодавством і вирішуються при особистому зверненні громадян до суду. Крім того, за результатами перевірки надано висновок інспектора ювенальної превенції Ямпільського ВП Шосткинського ВП ГУНП в Сумській області від 26.02.2017 року (а.с.6,33). Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії АА №585188 від 24.02.2017 року (а.с.34) та постанови Ямпільського районного суду Сумської області від 10.03.2017 року (а.с.36) встановлено, що [PERSON] (матір неповнолітньої [PERSON], [INFO]) було притягнено до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.184 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51,00 грн.. Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії АА №585187 від 24.02.2017 року (а.с.35) та постанови Ямпільського районного суду Сумської області від 10.03.2017 року (а.с.37) встановлено, що [PERSON] (матір неповнолітньої [PERSON], [INFO]) було притягнено до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.184 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51,00 грн.. Згідно інформації КЗ «Ямпільська ЦРЛ» від 06.07.2017 року №01-09/1/372 (а.с. 132) та копії журналу реєстрації амбулаторних хворих (а.с.133-135) встановлено, що [PERSON], [INFO], 22.02.2017 року зверталася за медичною допомогою до лікаря-педіатра [PERSON], при огляді було встановлено діагноз: ГРЗ, гострий назофарингіт. Гострий бронхіт? Крім того, в судовому засіданні допитаний в якості свідка [PERSON], представник Ямпільського ВП Шосткинського ВП ГУНП в Сумській області, пояснив, що 23.02.2017 року до Ямпільського ВП Шосткинського ВП ГУНП в Сумській області з заявою звернувся [PERSON], яка зареєстрована в ЖЄОЗП №363 за фактом пошкодження куртки його доньки [PERSON] та притягнення до відповідальності [PERSON] та [PERSON]. За даною заявою було проведено перевірку, в результаті чого було встановлено, що 21.02.2017 року [PERSON] та [PERSON] після 5-го уроку в школі знайшли куртку та вирішили пошуткувати. За вказані дії неповнолітніх передбачена адміністративна відповідальність за ст.173 КУпАП, а так як [PERSON] та [PERSON] є неповнолітніми, тому до адміністративної відповідальності були притягнуті їх батьки [PERSON] та [PERSON] за ч.3 ст.184 КУпАП, кожна окремо. Свідок, [PERSON], заступник директора Дружбівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 з навчально-виховної роботи, в судовому засіданні надала наступні пояснення: про ситуацію, яка склалася з курткою [PERSON], вона дізналася наступного дня, 22.02.2017 року; в результаті опитування учнів щодо причетності до даної ситуації дівчат, [PERSON] та [PERSON], які пізніше зізналися, що були присутні під час перерви в туалеті наодинці з курткою [PERSON], про що і надали письмові пояснення. Також доповнила, що вода в відрі була чиста з чистячим засобом (дезактином). Свідок, [PERSON], медична сестра Дружбівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2, в судовому засіданні надала наступні пояснення, а саме: що 21.02.2017 року до неї зверталась [PERSON], її трясло, почувала вона себе погано, мала високий тиск та вела себе збуджено, в результаті чого [PERSON] надала їй першу медичну допомогу та подзвонила матері; про причини перебування [PERSON] в поганому стані їй не було відомо, дізналася лише наступного дня. Свідок, [PERSON], вчитель Дружбівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2, в судовому засіданні пояснила, що вона є класним керівником [PERSON] та [PERSON]. Про ситуацію з курткою [PERSON] вона дізналася лише 22.02.2017 року, в результаті чого до школи були викликані батьки дівчат. В ході бесіди батьки дівчат спершу домовились про те, що відповідачі виперуть куртку та повернуть її [PERSON], але пізніше родина [PERSON] відмовилась від даної домовленості. [PERSON] при бесіді батьків присутня не була. Крім того, принижень [PERSON] з боку [PERSON] та [PERSON] не було; щодо приниження [PERSON] з боку інших дітей в школі то приниження розпочались з моменту надходження справи до суду та перебування її на розгляді. Свідок, неповнолітня [PERSON], учениця Дружбівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2, в присутності матері та представника служби у справах дітей Ямпільської районної адміністрації Сумської області в судовому засіданні пояснила, що вона є однокласницею [PERSON] та [PERSON], а [PERSON] навчається в паралельному класі; вони підтримують добрі стосунки. 21.02.2017 року після 3-4 уроку вона перебувала в школі (в туалеті), спілкувалася з [PERSON], куртка лежала на підвіконні, звідки впала в відро, після зайшла [PERSON]. Хто саме кинув куртку в відро, вона не знає. Крім того, доповнила, що вода в відрі була чистою, а також те, що в відрі був тільки низ куртки, а решта знаходилась на підлозі. Неповнолітня [PERSON], учениця Дружбівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2, допитана в якості свідка в присутності батька та представника служби у справах дітей Ямпільської районної адміністрації Сумської області в судовому засіданні пояснила, що з [PERSON] та [PERSON] підтримує нормальні стосунки, про ситуацію, яка склалася, не могла і припустити, оскільки конфлікти між ними відсутні. Повідомила про те, що сама залишила свою куртку на підвіконні в туалеті, коли залишала вказане приміщення. Про те, що її куртка залишилась на підвіконні в туалеті, їй нагадали молодші дівча та поки вона спустилась на перший поверх, куртка була вже втоплена в відрі, хто і як втопив куртку вона не бачила. На той момент в приміщенні туалету знаходились [PERSON] та [PERSON], вона попросила дівчат дістати куртку, але останні відмовились. [PERSON] та [PERSON], присутні в приміщенні туалету, стояли неподалік та сміялись. Доповнила, що куртка була брудна, в смітті, тож одягти її не було можливості. Свідок, неповнолітня [PERSON], учениця Дружбівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2, в присутності представника служби у справах дітей Ямпільської районної адміністрації Сумської області в судовому засіданні пояснила, що хто саме кинув куртку у відро вона не знає, проте повідомила, що [PERSON], розмовляючи з подругами, погрожувала побити [PERSON] під час дискотеки. Всі погрози [PERSON] висловлювала під час розгляду справи в суді. Крім того доповнила, що принижень [PERSON] зі сторони [PERSON] та [PERSON] не було, лише однокласники [PERSON] казали їй, щоб вона не вдягала цю куртку, адже вона втоплена. Свідок, [PERSON], техпрацівник Дружбівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2, в судовому засіданні пояснила, що про виниклу ситуацію з курткою дізналася після того, як закінчила прибирати 3 поверх школи та спустилась на 1 поверх. Повідомила, що прибирання здійснюється о 14-00 год. кожного дня, вода у відра набирається зранку та змішується з засобом для чищення (дезактином). Свідок, [PERSON], лікар-педіатр КЗ «Ямпільська ЦРЛ», в судовому засіданні пояснила, що 22.02.2017 року [PERSON] дійсно зверталась до лікарні з приводу захворювання, а саме через нежить та почервоніння горла. Проте, [PERSON] також повідомила, що відразу встановити діагноз з такими симптомами неможливо, оскільки інкубаційний період хвороби тиждень. Отже, суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи сторін, покази свідків, прийшов до висновку, що дійсно [PERSON] та [PERSON] були вчинені хуліганські дії відносно [PERSON], що не було спростовано в судовому засіданні. Щодо заявлених вимог позивача відносно стягнення матеріальної та моральної шкоди, то суд прийшов до наступного висновку. Позивач вважав, що неправомірними діями дітей відповідачів, йому та його дитині завдано моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги, в звязку з тим, що дитина була ображена та принижена в присутності однокласників. Вирішуючи по суті вимоги позивача про визнання інформації, яка була поширена серед дітей, що призвело до ображення та приниження [PERSON] в присутності однокласників, суд виходить з положень до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до якого при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. В судовому засіданні не було встановлено факт розповсюдження інформації, яка б призвела до приниження честі, гідності та ділової репутації позивача та його доньки, про що і не було подано доказів. Разом з тим, визначаючи наявність інших складових юридичного складу правопорушення, суд не вбачає існування вказаних обставин доведеними, з огляду на наступне. Згідно зі ст.1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно із ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у абзацах 3-5 п.19 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009р., відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Статтею 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати та передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно розяснень, викладених в п. 16 Постанови суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. При цьому суд виходить із того, що нібито поширена інформація за формою його висловлювання (подання) наближається до перебільшення або провокації, а тому є неприємною для позивача, проте вона не виходить за рамки суспільної моралі, оскільки її висловлено в формі, яка не принижує гідність, честь чи ділову репутацію, не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, не є розповсюдженням завідомо неправдивої інформації. Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження поширення інформації про куртку [PERSON] та про неї саму. Також відсутні будь-які докази до приниження честі, гідності та ділової репутації позивача та його доньки та безпосереднього зв'язку такого приниження із поширенням оспорюваної інформації. Позивачем не надано, а в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що мало місце поширення вказаної інформації, яке призвело до порушення та приниження їх честі, гідності та ділової репутації в розумінні вище перелічених положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1.\~\~ При цьому, суд не погоджується з доводами представника позивача, вважає їх помилковими та такими, що може спричинити непропорційне втручання у передбачене ст. 34 Конституцією України право громадян на свободу виявлення поглядів, захищене ст. 10 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року, ратифікованою Законом України від 17.07.97 р. N 475/97-ВР, яка разом з відповідною практикою застосування норм Конвенції Європейським судом з прав людини відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є для судів джерелом права. Такі заяви громадян України перебувають під захистом ст. 40 Конституції України, що гарантує право усім направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Так, у своїй практиці Європейський суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення 08.07.1986 року у справі «Лігненс (Lingens) проти Австрії», заява №12/1984/84/131, параграф 46). У зв'язку з цим у п.41 вказаного рішення Європейський суд нагадав, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині є недоведеними, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на їх користь моральну шкоду, то суд зазначає наступне. Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи. За приписами статті 47 Закону України Про інформацію, порушення законодавства України про інформацію тягне за собою, зокрема, і цивільно-правову відповідальність згідно з законодавством України. Серед порушень законодавства України про інформацію у наведеній правовій нормі передбачено поширення відомостей, що не відповідають дійсності. Способами захисту ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Отже, враховуючи зазначене, з'ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як встановлено судом, позивач не надав належних та допустимих доказів розповсюдження відповідачем недостовірної інформації та не довів настання негативних наслідків, а тому суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог в цій частині немає. Стосовно матеріальних збитків, завданих внаслідок зіпсування куртки доньками відповідачів, суд вважає дану обставину недоведеною в порядку ст.60 ЦПК України, позивачем не надано доказів зіпсування речі та спричинення даних матеріальних збитків. В судовому засіданні суду було надано для огляду дану куртку, яка візуально не містила жодних слідів пошкоджень. Проте, суд не є експертом, який може визначити наскільки зіпсована річ та чи можливе подальше її використання. А позивачем та його представником не заявлялись клопотання про проведення товарознавчої експертизи. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди відсутні. Відповідно до положень ч.2 ст.88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Виходячи з вищевикладеного та

Outcome: partial