Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-07 00:00:00

В провадженні Зіньківського районного суду Полтавської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Опішянської селищної ради, Зіньківського району, Полтавської області, третя особа орган опіки та піклування Опішнянської селищної ради, Зіньківського району, Полтавської області про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна таким, що відбувся і дійсним та про визнання права власності на нерухоме майно. Заслухавши представника позивачів, який підтримав позовні вимоги, зачитавши заяву відповідача, який позовні вимоги визнав в повному обсязі, розглянувши наявні матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, і давши їм належну оцінку суд знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою… Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст.316 ЦК України «Правом власності є право особи на річ (майно), особа здійснює відповідно до закону за своєю волею...» У відповідності до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Пленум Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Судом встановлено, що [INFO] року в с. Пишненки, Зіньківського району, Полтавської області померла мати позивачів, [PERSON], [PERSON] і [PERSON], [PERSON]. На день смерті [PERSON] залишилося її спадкове майно, що складається з садибного житлового будинку за [ADDRESS], яким спадкодавець [PERSON] володіла на підставі договору купівлі-продажу № Н-88 від 17 листопада 2000 року, укладеного між [PERSON], як покупцем, і продавцем [PERSON], згідно біржових торгів на Українській універсальній біржі, зареєстрованого 28 листопада 2000 року в Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу № 11, за реєстровим № 1678. Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 29 березня 2005 року справа № 2-227 2005 року [PERSON] позбавлено батьківських прав по відношенню до малолітніх дітей: [PERSON], [PERSON] і [PERSON], а рішенням виконавчого комітету Опішнянської селищної ради Зіньківського району, як органу опіки і піклування, від 11 квітня 2005 року № 1 опікуном малолітніх дітей [PERSON] призначено їх бабу, [PERSON]. Рішенням виконавчого комітету Опішнянської селищної ради Зіньківського району від 15 жовтня 2008 року № 456 [PERSON] надано право опіки над житловим будинком за [ADDRESS], право користування яким належить малолітнім дітям [PERSON], [PERSON] і [PERSON]. Рішенням виконавчого комітету Опішнянської селищної ради Зіньківського району від 19 серпня 2009 року № 234 [PERSON] надавався дозвіл на передачу в дар неповнолітнім дітям [PERSON], [PERSON] і [PERSON] вищезазначеного житлового будинку, а [PERSON], як опікуну неповнолітніх дітей, надавався дозвіл підписати договір дарування житлового будинку на ім»я дітей, але договір дарування так і не був укладений. Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до частини 4 статті 1268 Цивільного кодексу України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину. Неповнолітні особи [PERSON] і [PERSON] і малолітня особа [PERSON] вважаються такими, що прийняли спадщину своєї матері, спадкодавця [PERSON], у вигляді вищевказаного садибного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, а тому, 28 травня 2013 року їх опікун і законний представник позивачів, [PERSON], в інтересах підопічних звернулася до Опішнянської державної нотаріальної контори Полтавської області із заявою про видачу на їхні імя свідоцтв про право на спадщину за законом на садибний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за [ADDRESS]. Державний нотаріус Опішнянської державної нотаріальної контори Піскун А.Ю., розглянувши заяву, встановила, що договір купівлі-продажу № Н-88 від 17 листопада 2000 року, посвідчений на Українській універсальній біржі на ім»я померлої [INFO] року [PERSON] суперечить вимогам ст. 657 Цивільного кодексу України, а саме: «Згідно до ст. 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно п. 4 п.п. 4.15 гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони та арешту цього майна. Згідно п. 4 п.п. 4.18 гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз»яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.» Виходячи з викладеного, на підставі вимог ст.ст. 220,657 Цивільного кодексу України, п. 4 п.п. 4.15 п.п. 4.18 гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім»я [PERSON], [PERSON] і [PERSON] на вищевказаний житловий садибний будинок, яким фактично за життя володіла спадкодавець [PERSON] і який є її спадковим майном, відмовила. Таким чином, успадкувати в нотаріальному порядку садибний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований на [ADDRESS] спадкоємці [PERSON], [PERSON] і [PERSON] не мають змоги, так як правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності їхньої матері спадкодавця [PERSON] на дане нерухоме майно, належним чином не оформлений. Відповідно до ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. На час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку за [ADDRESS] між спадкодавцем [PERSON] і [PERSON], укладеного і посвідченого 17 листопада 2000 року на Українській універсальній біржі діяв Закон України «Про товарну біржу». Стаття 9 Закону передбачала, що член товарної біржі має право сам або через свого представника здійснювати біржові операції на біржі. Статтею 15 даного Закону передбачалося, що біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку, та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за дійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції, дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. Таким чином письмовими доказами того, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку і відбулося повне виконання договору є: біржовий контракт № Н-88 від 17 листопада 2000 року, сам договір купівлі-продажу № Н-88 від 17 листопада 2000 року, його державна реєстрація в Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації та подальші дії покупця [PERSON] по володінню купленим нею нерухомим майном. 25 червня 2013 року в ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» виготовлено технічний паспорт на садибний житловий будинок за [ADDRESS], в якому зазначена його вартість. Згідно довідки Опішнянської селищної ради Зіньківського району від 03.12.2013 року № 1321 вище зазначений садибний житловий будинок розміщений на земельній ділянці площею 0.1200 гектара, призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка була надана у користування [PERSON] згідно рішення Опішнянської селищної ради, не приватизована і відноситься до земель комунальної власності Опішнянської селищної ради, Зіньківського району, Полтавської області Таким чином, на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного і посвідченого 17 листопада 2000 року на Українській універсальній біржі, відповідно до чинного на день укладення і посвідчення даної угоди законодавства України, [PERSON] фактично набула право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за [ADDRESS] і це нерухоме майно є її спадщиною, яку фактично прийняли її неповнолітні діти [PERSON], [PERSON] і [PERSON], які мають право володіти цим нерухомим майном, але це право не визнане у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, а згідно п. 11 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України у разі смерті власника право власності припиняється. За ч.І ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. За ч.1ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, а отже придбання [PERSON] будинку (домоволодіння) по [ADDRESS] згідно письмово укладеного договору куплі-продажу від 17.11.2000 року, який не заборонений законом є підставою для набуття позивачем права власності на нього. Згідно копії свідоцтва про смерть [NUMBER], [PERSON] померла [INFO] року. У відповідності до довідки №15 від 6.01.2014 року, [PERSON] померла [INFO] року. Неповнолітні позивачі [PERSON], [PERSON] і [PERSON], як спадкоємці за законом першої черги спадкування за законом спадкодавця [PERSON], звертаються до суду з позовом про визнання таким, що відбувся і дійсним договору купівлі-продажу, реєстровий № Н-88 від 17 листопада 2000 року, будинковолодіння за [ADDRESS], укладеного між їхньою матір»ю [PERSON], як покупцем, і продавцем [PERSON], згідно біржових торгів на Українській універсальній біржі, посвідченого 17 листопада 2000 року на Українській універсальній біржі, зареєстрованого 28 листопада 2000 року в Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу № 11, за реєстровим № 1678, та визнання права власності кожного з них на 1/3 частку нерухомого майна, яке знаходиться в будинковолодінні за [ADDRESS] і позначене на плані земельної ділянки технічного паспорта на садибний житловий будинок відповідними літерами, цифрами і знаками. У спадкодавця [PERSON] відсутні спадкоємці за заповітом і за законом, які подали нотаріусу заяву про прийняття її спадщини. Факт родинних відносин [PERSON] та позивачів [PERSON], [PERSON] і [PERSON], підтверджується копіями свідоцтв про народження, де в графі мати записано «[PERSON]». Згідно довідки №1321 від 03.12.2013 року, виданої Опішнянською селищною радою, Зіньківського району, Полтавської області, вказано, що для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою [ADDRESS], лічиться земельна ділянка загальною площею 0.12 га.. На основі викладеного та

Outcome: approved