Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-10 00:00:00

В провадженні Краснолиманського міського суду Донецької області перебуває цивільна справа за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості та судових витрат(а.с.4-6). Ухвалою суду від 23.07.2019 відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження(а.с.47-48). Представник позивача в судове засідання не з`явивсь, матеріали справи містять заяву про розгляд справи у його відсутності(а.с.5). Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилась, проте 09.08.2019 надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що дійсно між нею та позивачем було укладено кредитний договір з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, який був зазначений на картці. Крім того, з Умовами та правилами надання банківських послуг відповідач не знайомилася. [PERSON] сплачувала заборгованість за кредитним договором по 500 грн. до 03.10.2014 року. У зв`язку з бойовими діями на території Донецької області та скрутним матеріальним становищем припинила сплату заборгованості за кредитним договором. Заперечує, що 27.01.2017 року вносила кошти у сумі 93,34 грн., на погашення боргу. Зважаючи на викладене, просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та розглядати справу у її відсутності(а.с. 53-55). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. ПАТ КБ "ПриватБанк" має право на надання банківських послуг, визначених ч.3 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", на підставі ліцензії Національного банку України від 05.10.2011 року № 22 (а.с. 38). Відповідно до наказу Міністерства фінансів України № 519 від 21.05.2018 року про рішення акціонера публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" змінено тип банку з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство та затверджено нове найменування Банку - Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (скорочене найменування Банку - АТ КБ "ПриватБанк") (а.с. 40-41). Відповідно до укладеного договору № б\\н від 14.05.2010 [PERSON] отримала кредит у розмірі 15200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В ході розгляду справи сторонами не оспорювалось, що [PERSON] отримала кредит у розмірі 15200,00 грн. Твердження відповідача про останнє погашення кредиту 03.10.2014 у сумі 500,00 грн. підтверджується випискою по її рахунку наданого представником позивача до суду 29.08.2019(а.с.67-69). [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого виникла заборгованість, яка згідно розрахунку банківської установи, наданої суду станом на 19.06.2019 складає 251976,84 грн, з яких: заборгованість за кредитом 12151,52 грн, заборгованість за процентами 234418,66грн, заборгованість за пенею та комісією 5406,66грн. Банк скористувався своїм правом, та представником позивача заявлена вимога до суду про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом у сумі 123053,45 грн., яка складається з наступного: 12151,52 грн.-заборгованість за кредитом, 110901,93 грн.- заборгованість за процентам за користування кредитом з 14.05.2010 по 02.04.2018(а.с.4-6,7-8). Так, з наданої банком виписки по основній картці № [NUMBER] на ім`я [PERSON] за період з 01.01.1999 по 1408.2019 вбачається, що позичальником у зазначений період проводилось зняття готівкових коштів та часткове погашення заборгованості за кредитним договором від 14.05.2010 (а.с.67-69), що, на думку суду, свідчить про підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними. Остання проплата за кредитом відповідачем особисто була зроблена 03.10.2014 що не оспорюється сторонами. У відзиві на позовну заяву від 09.08.2019 [PERSON] просила суд застосувати позовну давність до вимог АТ КБ «ПриватБанк» та відмовити в задоволенні позову(а.с.53-55). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до пункту 2.1.1.2.11 Умов та Правил карта діє до останнього дня місяця, зазначеного на титульній стороні карти, включно(а.с.27). Згідно з вищенаведеним пунктом 2.1.1.2.11 Умов та Правил, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки, а не закінченням строку дії договору. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі №6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі №6-2104 цс16. Відповідно до ч. 5 та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Строк дії виданої [PERSON] кредитної картки № [NUMBER] до 05.2019, що підтверджується повідомленням банка(а.с.70). Із вказаним позовом позивач звернувся до суду, згідно штампу на конверті, 04.07.2019, тобто у межах трирічного строку позовної давності(а.с.44). Отже, заявлене відповідачем клопотання про відмову у задоволенні заявлених вимог через пропуск строку звернення до суду не може бути задоволено. Отже, за умови доведеності факту існування між сторонами грошового зобов`язання, воно має виконуватись належним чином обома сторонами, тому [PERSON] повинна сплатити позивачу наявну суму заборгованості за кредитним договором станом на 19.06.2019. Вирішуючи питання про суму коштів, яка має бути стягнута з відповідача на користь позивача, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Відповідно до положень ст. 60 ЦК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з позовом, банк вказував про наявність існуючої за [PERSON] станом на 19.06.2019 заборгованості у сумі 123053,45 грн., яка складається з наступного: 12151,52 грн.- заборгованість за кредитом, 110901,93 грн.- заборгованість за процентам за користування кредитом з 14.05.2010 по 02.04.2018(а.с.4-6,7-8). За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений. Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитом. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] ПАТ КБ «ПриватБанк» було дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Крім того, безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 14.05.2010 у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Виходячи з наведеного, в сукупності встановлених у справі обставин суд вважає, що позивачем доведений факт укладання кредитного договору між позивачем та відповідачем та факт не виконання відповідачем в повному обсязі своїх зобов`язань за договором, а тому з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № б/н від 14.05.2010 в сумі 12151,52 гривні. З приводу вимоги позивача про відшкодування понесених ним судових витрат суд зазначає таке. Згідно із ст. 133 ЦПК України судовий збір, включено до складу судових витрат. Згідно ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. АТ КБ «ПриватБанк» при поданні позову сплачено в дохід держави судовий збір у розмірі 1921,00 грн., що підтверджено наданим позивачем платіжними дорученнями від 21.06.2019(а.с.3). Позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 123053,45 грн. Враховуючи, що судом задоволені позовні вимоги частково на суму 12151,52 грн., що складає 9,87% від заявлених вимог (12151,52 грн./ (123053,45 грн./100%), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 189,60грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (1921,00 грн./100%х9,87%).

Outcome: partial