Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

В червні 2018 р. позивач [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Діамантбанк» Тімоніна О.О. та просив зобов'язати відповідача акцептувати (визнати) кредиторські вимоги [PERSON] на суму 12 000 000,00 грн. як вимоги кредитора другої черги, внести зміни до Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Діамантбанк» шляхом включення акцептованих вимог [PERSON] на суму 12 000 000,00 грн. як таких, що підлягають задоволенню у другу чергу та подати зміни, внесені до Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Діамантбанк», на затвердження виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. В обґрунтування вказаного позову зазначав, що в порядку передбаченому ч. 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» він звернувся до відповідача із заявою про включення кредиторських вимог до реєстру акцептованих вимог в розмірі 15 419 345,69 гривень. Безспірність кредиторських вимог в своїй заяві позивач обґрунтовував наявною заборгованістю, що виникла внаслідок невиконання ПАТ «Діамантбанк» рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2014 р. у справі № 753/3424/14-ц. У відповідь на запит про надання інформації щодо включення вимог [PERSON] до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Діамантбанк» позивач отримав відповідь про відсутність підстав для включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів на підставі ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки заявлені кредиторські вимоги не підтверджені фактичними даними. Позивач вважає вказану відмову відповідача протиправною та такою, що не відповідає вимогам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», вимогам Конвенції №173 Міжнародної організації праці 1992 року про захист вимог працівників у випадку неплатоспроможності роботодавця», нормам трудового законодавства та законодавства про оплату праці. У зв'язку з чим позивач звернувся до суду за захистом порушених прав на своєчасне одержання винагороди за працю. В серпні 2018 р. представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому повністю заперечує проти задоволення вимог з тих підстав, що ПАТ «Діамантбанк» належним чином та в повному обсязі виконано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2014 р. шляхом перерахування 28.11.2014 р. на поточний рахунок позивача коштів в сумі 12 003 654,00 грн., про що надається копія банківської виписки з рахунку [PERSON] в ПАТ «Діамантбанк» станом на 20.07.2017 р. Відповідач стверджує, що виконання рішення також встановлено Апеляційним судом м. Києва в мотивувальній частині ухвали від 26.02.2015 р. по справі № 752/21115/14-ц. Крім того, підтвердженням виконання судового рішення від 14.07.2014 р. є подання позовної заяви [PERSON] до ПАТ «Діамантбанк» про стягнення грошових коштів за договором банківського рахунку від 06.08.08 р. в сумі 16 614 400,64 грн. Відповідач в своєму відзиві також зазначає, що станом на час звернення [PERSON] з кредиторськими вимогами рішення Апеляційного суду м. Києва від 23.05.2017 р. у справі № 752/20991/14-ц не набрало законної сили. Просив в задоволенні позову відмовити. 04 березня 2019 р. позивачем була подана заява, в якій позивач уточнив найменування відповідача у вступній та прохальній частині позовної заяви, зокрема, просив при ухвалені рішення зазначити уточнене найменування відповідача, а саме: «Публічне акціонерне товариство «Діамантбанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Діамантбанк» Тімоніна Олександра Олексійовича». В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Представник відповідача в судовому засіданні заперечували проти позову та просив відмовити в його задоволенні з підстав, наведених у відзиві. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст.81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного м. Києва від 14.07.2014 р. у справі №752/3424/14-ц за позовом [PERSON] до ПАТ "Діамантбанк" про зобов'язання повернути трудову книжку та стягнення грошової суми позов задоволено частково - зобов'язано Публічне акціонерне товариство "Діамантбанк" повернути [PERSON] його трудову книжку, стягнено з Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" на користь [PERSON] 12 003 654 грн. (справа № 752/3424/14-ц). В свою чергу рішенням Голосіївського районного м. Києва від 14.07.14 р. встановлено, що [PERSON] перебував з відповідачем в трудових відносинах і останніх шість років до дня прийняття рішення про його звільнення працював на посаді Голови правління ПАТ «Діамантбанк». Відповідно до рішення Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк», затвердженого протоколом Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» за № 164 від 12 липня 2013 року [PERSON] було звільнено з посади Голови правління ПАТ «Діамантбанк». Згідно рішення Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк», затвердженого протоколом Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» за № 165 від 12 липня 2013 року та договору про виплату винагороди від 12 липня 2013 року, було прийнято рішення про виплату [PERSON] винагороди за період роботи з 01 січня 2007 року по 31 грудня 2012 року у розмірі 2 000 000,0 грн. за кожен рік роботи, що в загальному становить 12 000 000,0 грн. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.10.2014 р. рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2014 р. залишене без змін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 31.01.2017 р. № 752/20549/15-ц, залишеною в без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.05.2017 р., заяву ПАТ "Діамантбанк" про перегляд рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2014 р. за нововиявленими обставинами залишена без задоволення. Предметом судового оскарження також був договір про виплату винагороди, укладений між ПАТ "Діамантбанк" та [PERSON] 12 липня 2013 р., зокрема. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11.07.2014 р. позов ПАТ "Діамантбанк" задоволено - визнано вказаний договір недійсним; рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.10.2014 р. вказане судове рішення скасоване. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.02.2015 р. рішення Апеляційного суду м. Києва від 23.10.2014 р. в частині відмови в задоволенні позову ПАТ "Діамантбанк" до [PERSON], [PERSON] про визнання договору недійсним скасовано, залишено в силі в цій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 11.07.2014 р.; в іншій частині рішення Апеляційного суду м. Києва від 23.10.2014 р. залишено без змін. Постановою Верховного Суду України від 24.06.2015 р. ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.02.15 р. скасовано, рішення Апеляційного суду м. Києва від 23.10.14 р. залишено без змін. Із зазначених рішень слідує, що стягнуті на користь позивача кошти в сумі 12 000 000,0 грн. випливали з трудових правовідносин та відносяться до структури заробітної плати, а саме: до заохочувальних та компенсаційних виплат, що передбачені ч. 3 ст. 2 Закону України «Про оплату праці». Примусове виконання виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва від 21.11.2014 р. №752/3424/14-ц на виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2014 р. у справі №752/3424/14-ц перебувало на виконанні Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ВП № 45639519, відкритого постановою від 27.11.2014 р. Під час здійснення виконавчих дій ПАТ "Діамантбанк" оскаружувалися дії державного виконавця щодо продовження виконавчого провадження, а саме. До Голосіївського районного суду м. Києва надійшла скарга Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" на постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Артемчука Тараса Володимировича про стягнення з боржника виконавчого збору від 10.12.2014р., винесену в рамках виконавчого провадження ВП № 45639519, відкритого з примусового виконання виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва від 21.11.2014р. по справі №752/3424/14-ц про стягнення з ПАТ "Діамантбанк" на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 12 003 654,00 грн. В подальшому скаржник подав до суду письмові уточнення до скарги на постанову державного виконавця, зокрема, змінив предмет оскарження на постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень від 04.12.2014р. про відкладення провадження виконавчих дій ВП № 45639519. З урахуванням поданих уточнень, скаржник просить суд визнати неправомірною оскаржувану постанову, а також зобов'язати державного виконавця скасувати цю постанову та закінчити виконавче провадження ВП № 45639519. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, скаржник зазначав про те, що постанова про відкладення провадження виконавчих дій від 04.12.2014р. винесена державним виконавцем неправомірно, оскільки рішення суду виконане скаржником протягом встановленого державним виконавцем строку на добровільне (самостійне) виконання, а тому, як на думку скаржника, підстав для відкладення провадження виконавчих дій та винесення оскаржуваної постанови не було. При цьому скаржник посилався на порушення державним виконавцем приписів Закону України "Про виконавче провадження" в частині обов'язку державного виконавця закінчити виконавче провадження з підстав його фактичного виконання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.12.2014 р. у справі №752/21115/14-ц визнано неправомірною постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Артемчука Тараса Володимировича про відкладення провадження виконавчих дій від 04.12.2014 р., винесену в рамках виконавчого провадження ВП № 45639519, зобов'язано усунути порушення та скасувати постанову про відкладення провадження виконавчих дій від 04.12.2014 р., винесену в рамках виконавчого провадження ВП № 45639519, зобов'язано закінчити виконавче провадження ВП № 45639519, відкрите з примусового виконання виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва від 21.11.2014 р. по справі № 752/3424/14-ц про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 12 003 654,00 грн. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26.02.2015 р. у вказаній справі ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 19.12.2014 р. скасовано. Постановлено нову ухвалу про відмову в задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" на постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України. Вказана ухвала залишена без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.09.2015 р. Публічне акціонерне товариство "Діамантбанк" також звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної виконавчої служби України, в якому просило: визнати протиправною постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Артемчука Тараса Володимировича від 10.12.2014р. про стягнення з боржника виконавчого збору, винесену в рамках виконавчого провадження ВП № 45639519, відкритого з примусового виконання виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва від 21.11.2014р. по справі №752/3424/14-ц про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 12 003 654,00 грн.; зобов'язати скасувати постанову від 10.12.2014р. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що постанова про стягнення з боржника виконавчого збору винесена з порушенням вимог Закону України "Про виконавче провадження", оскільки позивачем виконане рішення суду та сплачено грошові кошти на особовий рахунок стягувача протягом встановленого державним виконавцем 7-денного строку на добровільне виконання. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.12.2015 р. у справі №826/20405/14 адміністративний позов задоволено в повному обсязі: визнано протиправною постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Артемчука Тараса Володимировича від 10.12.2014р. про стягнення з боржника виконавчого збору, винесену в рамках виконавчого провадження ВП № 45639519, відкритого з примусового виконання виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва від 21.11.2014р. по справі № 752/3424/14-ц про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 12 003 654,00 грн. та зобов'язано її скасувати. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду м. Києва від 17.03.2016 р. вказане судове рішення залишене без змін. З врахуванням висновків вказаних судових рішень головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Артемчуком Тарасом Володимировичем винесено постанову від 07.07.2016 р. ВП №45639519 про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з виконанням судового рішення. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.10.2016 р. скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.12.2015 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17.03.2016 р. і закрито провадження у справі, оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Постановою заступника директора Департаменту - начальником відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 25.04.2017 р. ВП №45639519 постанову про закінчення виконавчого провадження від 07.07.2016 р. скасовано, зобов'язано відновити виконавче провадження. 28.04.2017 р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Артемчуком Тарасом Володимировичем винесено постанову ВП №45639519 про відновлення виконавчого провадження, і в подальшому виконавчий документ був повернутий стягувачу постановою від 28.04.2017 р. у зв'язку з запровадженням у ПАТ "Діамантбанк" тимчасової адміністрації на підставі рішення Правління Національного банку України від 24.04.2017 р. №264-рш/БТ. 27.07.2016 р. [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ "Діамантбанк" про стягнення суми боргу в розмірі 16 614 400, 64 грн., за якою ухвалою від 29.07.2016 р. відкрито провадження №758/9397/16-ц. Ухвалою суду від 26.06.2017 р. позовну заяву залишено без розгляду за заявою позивача. Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 22.06.17 р. №394-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ДІАМАНТБАНК" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 23.06.2017 р. №2663 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ДІАМАНТБАНК" та делегування повноважень ліквідатора банку", у зв'язку з чим у газеті "Голос України" розміщено повідомлення про прийом вимог кредиторів (№117 від 30.06.2017 р.) 20.07.2017 р. [PERSON] подав на ім'я Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Діамантбанк" заяву про включення його вимог у розмірі 15 419 345. 69 грн. до другої черги кредиторів. Листом від 25.10.2017 р. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Діамантбанк" повідомила позивача про відсутність підстав для включення позивача до реєстру кредиторів. В якості підстави для відмови у листі зазначено ту обставину, що 28.11.2014 р. ПАТ "Діамантбанк" на виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2014р. у справі №752/3424/14-ц на поточний рахунок позивача № [NUMBER] було сплачено 12 003 654 грн., чим рішення було виконане в повному обсязі. Позивач вважає вказану відмову протиправною та просить її скасувати з таких підстав, що судовими рішеннями, що набули законної сили, встановлено трудовий характер договору про виплату винагороди, укладений між ПАТ "Діамантбанк" та [PERSON] 12.07.2013 р., а також виникнення заборгованості за вказаним договором. Вказані вимоги згідно п. 2 ч. 1 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" входять до другої черги задоволення вимог кредиторів. Заборгованість перед позивачем не погашена станом на час початку ліквідаційної процедури, оскільки виконавчий документ був повернутий стягувачу постановою від 28.04.2017 р. у зв'язку з запровадженням у ПАТ "Діамантбанк" тимчасової адміністрації на підставі рішення Правління Національного банку України від 24.04.17 р. №264-рш/БТ, тобто, не у зв'язку з виконанням. Зокрема, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26.02.15 р. у справі №752/21115/14-ц ПАТ "Діамантбанк" було відмовлено у задоволенні його заяви про зобов'язання державного виконавця закінчити виконавче провадження №45639519 з підстав його фактичного виконання. Відповідач у відзиві на позов стверджує, що ним належним чином, самостійно та в повному обсязі виконано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.14 р. у справі №752/3424/14-ц шляхом перерахування на поточний рахунок позивача № [NUMBER] 12 003 654 грн. платіжним дорученням від 28.11.14 р., про що надається копія виписки з банківського рахунку [PERSON] № [NUMBER] в ПАТ "Діамантбанк". Виконання рішення суду також встановлено Апеляційним судом м. Києва в мотивувальній частині ухвали від 26.02.15 р. по справі №752/21115/14-ц. Також, на думку відповідача, підтвердженням виконання вказаного судового рішення є подання позовної заяви [PERSON] до ПАТ "Діамантбанк" про стягнення грошових коштів за договором банківського рахунку від 06.08.08 р. №992/РКО в сумі 16 614 400, 64 грн. Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення з таких підстав. Згідно ч. 1, 4 ст. 44 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України "Про банки і банківську діяльність". Фонд розпочинає процедуру ліквідації банку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, крім випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку. Згідно ч. 1, 5 ст. 45 Закону Фонд не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет. Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку в газеті "Урядовий кур'єр" або "Голос України" не пізніше ніж через сім днів з дня початку процедури ліквідації банку. Протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 22.06.2017 р. №394-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ДІАМАНТБАНК" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 23.06.17 р. №2663 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ДІАМАНТБАНК" та делегування повноважень ліквідатора банку», у зв'язку з чим у газеті "Голос України" розміщено повідомлення про прийом вимог кредиторів (№117 від 30.06.17 р.). [PERSON] в межах передбаченого строку подано 20.07.2017 р. заяву про включення його вимог у розмірі 15 419 345, 69 грн. до другої черги кредиторів. Вказані обставини сторонами не заперечуються і, відповідно до ст.82 ч.1 ЦПК України, не підлягають додатковому встановленню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 52 вказаного Закону кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: 2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Листом від 25.10.2017 р. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Діамантбанк" повідомила позивача про відсутність підстав для включення позивача до реєстру кредиторів, оскільки 28.11.14 р. ПАТ "Діамантбанк" на виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.14 р. у справі №752/3424/14-ц на поточний рахунок позивача № [NUMBER] було сплачено 12 003 654 грн., чим рішення було виконане в повному обсязі, а рішення Апеляційного суду м. Києва від 23.05.2017 р. по справі №752/20991/14-ц скасоване з передачею справи на новий розгляд. З приводу вказаних підстав для відмови у задоволенні заяви позивача суд зазначає наступне. Згідно позовних вимог позивач просить суд визнати протиправною відмову щодо неакцептування його вимог на суму 12 000 000 грн., а не на суму 15 419 345, 69 грн., тобто, лише щодо суми, присудженої до стягнення на користь позивача на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.14 р. у справі №752/3424/14-ц. Щодо суми, присудженої до стягнення на користь позивача рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.05.17 р. у справі №752/20991/14-ц, то щодо протиправності дій відповідачів у вказаній частині позивач позовні вимоги не заявляє, відповідно, посилання відповідача на відсутність остаточного судового рішення по вказаній справі не може бути прийняте до уваги. Таким чином, предметом розгляду у даній справі є лише кредиторські вимоги позивача у розмірі 12 000 000 грн., присуджені на його користь рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.14 р. у справі №752/3424/14-ц. Обґрунтованість присудження на користь позивача сум за вказаним рішенням підтверджена судовими рішеннями, що набули законної сили, та, відповідно до ст.82 ч.5 ЦПК України, не підлягає додатковому встановленню. Щодо примусового виконання вказаного судового рішення суд зазначає про таке. Згідно матеріалів справи виконавчий документ - виконавчий лист Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2014 р. №752/3424/14-ц - був повернутий стягувачу постановою Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві ВП № 45639519 від 28.04.17 р. у зв'язку з запровадженням у ПАТ "Діамантбанк" тимчасової адміністрації на підставі рішення Правління Національного банку України від 24.04.17 р. №264-рш/БТ, тобто, не у зв'язку з виконанням судового рішення, а з підстав, що виключають задоволення вимог позивача у виконавчому провадженні. Також наданими судовими рішеннями факт належного виконання ПАТ "Діамантбанк" виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.14р. №752/3424/14-ц не встановлено. Навпаки, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26.02.2015 р. у справі №752/21115/14-ц ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 19.12.2014 р., якою визнано неправомірною постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Артемчука Тараса Володимировича про відкладення провадження виконавчих дій від 04.12.2014 р., винесену в рамках виконавчого провадження ВП № 45639519, зобов'язано усунути порушення та скасувати постанову про відкладення провадження виконавчих дій від 04.12.2014 р., винесену в рамках виконавчого провадження ВП № 45639519, зобов'язано закінчити виконавче провадження ВП № 45639519, відкрите з примусового виконання виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва від 21.11.2014 р. по справі № 752/3424/14-ц про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 12 003 654,00 грн., - скасовано; постановлено нову ухвалу про відмову в задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" на постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України. Посилання відповідача на мотивувальну частину вказаної ухвали, згідно якої зазначений один з письмових доказів в рамках справи, а саме: платіжне доручення від 28.11.2014 р., суд не може визнати обґрунтованими, оскільки у такому випадку ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 19.12.2014 р. була би залишена без змін, тоді як вона була скасована, а в задоволенні заяви ПАТ «Діаманбанк» про зобов'язання закінчити виконавче провадження ВП № 45639519 з підставі його фактичного виконання, про що мала б свідчити копія платіжного доручення від 28.11.2014 р., - відмовлено. Також не встановлено факт виконання судового рішення постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.12.15 р. у справі №826/20405/14, оскільки ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.10.16 р. скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.12.15 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17.03.16 р. і закрито провадження у справі, оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Вказаний висновок суду став підставою для винесення постанови заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 25.04.17 р. ВП №45639519 про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 07.07.16 р., зобов'язання відновити виконавче провадження, яке було відновлено 28.04.17 р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Артемчуком Тарасом Володимировичем шляхом винесення постанову ВП №45639519 про відновлення виконавчого провадження. Станом на час розгляду адміністративної справи вказані судові рішення набули законної сили, і суд в порядку ч. 5 ст. 82 ЦПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, враховує вказані висновки суду. Згідно ч. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. В даному випадку згідно вказаних судових рішень не було встановлено факт виконання ПАТ "Діамантбанк" рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2014р. №752/3424/14-ц, зокрема, зарахування 28.11.2014 р. на банківський рахунок [PERSON] № [NUMBER], який останній просив закрити 28.11.2014 р. ,12 003 654 грн. з призначенням "виплата згідно рішення Голосіївського районного суду справа №752/3424/14-ц від 14.07.2014 р. без ПДВ", з якої утримано єдиний соціальний внесок у розмірі 745, 42 грн. та військовий збір у розмірі 2 040 250, 86 грн., станом на час введення до банку тимчасової адміністрації не став для Апеляційного суду м. Києва та Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільний і кримінальних справ підставою для закриття виконавчого провадження, оскільки позивач фактично доступ до присуджених на його користь коштів не отримав, про що свідчить і факт його звернення з заявою про визнання його кредитором банку. Само по собі твердження про виконання судового рішення від 14.07.2014 р. та незгода відповідача із вказаними судовими рішеннями, без надання доказів реального отримання позивачем присуджених коштів, як то, постанова виконавчої служби про закриття виконавчого провадження з підстав його фактичного виконання, видатковий касовий ордер, виконання доручення про перерахування коштів на рахунок зазначений [PERSON] в ПАТ «ОТП Банк» та закриття рахунку № [NUMBER] в ПАТ «Діамантбанк», не є достатнім, належним та допустимим доказом дійсно реального виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2014 р. Відповідачем не надано доказів про вчинення дій з оскарження постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Артемчука Тараса Володимировича від 28.04.2017 р. ВП №45639519 про відновлення виконавчого провадження. Відповідачем також не спростовано посилання позивача на порушення вимог ч. 2 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" та п. 3.6 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.12 р. №512/5, згідно яких у разі якщо державним виконавцем при відкритті виконавчого провадження накладено арешт на майно, в тому числі, на кошти боржника, до закінчення виконавчого провадження, боржник може запропонувати державному виконавцю списати кошти, необхідні для виконання рішення, з його рахунку та зарахувати їх на відповідний рахунок органу ДВС з подальшим перерахуванням стягувачу. Суд зазначає, що належним виконанням судового рішення є не просто зарахування коштів на рахунок стягувача, а й надання йому реальної можливості ними розпорядитися, враховуючи, що вказаний рахунок відкрито у ПАТ "Діамантбанк", що одночасно є боржником у виконавчому провадженні ВП №45639519. Надані суду докази та пояснення представників сторін свідчать про те, що відповідачем свідомо вчинялися дії, спрямовані на позбавлення позивача можливості розпорядитися своїми коштами протягом тривалого періоду - з 28.11.2014 р. по час запровадження у банку тимчасової адміністрації, у зв'язку з чим його зобов'язання перед [PERSON] не можуть вважатися виконаними. Щодо посилання відповідача на факт звернення [PERSON] 27.06.2016 р. до Подільського районного суду м. Києва про стягнення з вказаного рахунку коштів, то вказана обставина лише свідчить про намагання позивача отримати можливість розпоряджатися власними коштами, а не про визнання ним виконання судового рішення. У випадку отримання позивачем можливості розпоряджатися власними коштами, зокрема, виконання ПАТ "Діамантбанк" розпорядження від 28.11.2014 р. про перерахунок залишку на інший рахунок, підстави для звернення позивача до Подільського районного суду м. Києва, а також до відповідача із заявою про включення до реєстру кредиторів були би відсутні. Згідно ст. 1 протоколу 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з ч.1, 4, 5 ст. 10 ЦПК України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права та норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висловленої у рішенні від 07.05.02 р. (заява 59498/00) BURDOV v. RUSSIA Суд підкреслює, що "вимога" може становити "володіння" у розумінні ст. 1 протоколу 1 Конвенції, якщо достатньою мірою встановлено, що така вимога може бути виконана (див. Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v. Greece, рішення від 09.12.94 р., Series A no. 301-B, p. 84, § 59). Рішення Шахтинського міського суду від 03.03.97 р., 21.03.99 р. та 09.03.00 р. забезпечило заявника вимогами, що можуть бути виконані, а не лише загальним правом отримати підтримку від держави. Судові рішення набули законної сили, оскільки не були оскаржені, і щодо їх виконання були відкриті виконавчі провадження. З цього слідує, що неможливість для заявника отримати виконання судових рішень, як мінімум, до 05.03.01 р., становить втручання у його право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого параграфу ст. 1 протоколу 1 Конвенції. (§ 40). Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висловленої у рішенні від 19.03.97 р. (заява №18357/91) HORNSBY v. GREECE право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній із сторін. Важко уявити ситуацію, щоб п. 1 ст. 6 докладно описував процедурні гарантії, що надаються сторонами цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення ст. 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов'язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід'ємна частина "судового процесу" для цілей ст. 6. (§ 40). З врахуванням вищевикладеного невиконання судового рішення призвело до невиправданого втручання у майнові права позивача, що може бути виправлене під час ліквідаційної процедури. Оскільки в результаті виконання судового рішення, що набуло законної сили, позивач фактично своє майно не отримав, то він має право його отримати під час ліквідаційної процедури в порядку, встановленому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Згідно ст. 5, 6 Конвенції №173 Міжнародної організації праці 1992 р. про захист вимог працівників у випадку неплатоспроможності роботодавця (ратифікована Закону України від 19.10.05 р. №2996-IV) у випадку неплатоспроможності роботодавця вимоги працівників, які випливають із трудових відносин, захищаються за допомогою привілею так, що їх задовольняють за рахунок активів неплатоспроможного роботодавця до того, як непривілейованим кредиторам може бути виплачена їхня частка. Привілей охоплює принаймні: a) вимоги працівників щодо виплати їм заробітної плати за встановлений період, який не може бути меншим, ніж три місяці, і який передує неплатоспроможності чи припиненню трудових відносин; b) вимоги працівників щодо виплати їм заробітної плати за роботу у вихідні дні та заробітної плати за час відпустки, яка є належною до виплати у зв'язку з роботою, що виконувалась упродовж року, в якому мали місце неплатоспроможність або припинення трудових відносин, а також упродовж попереднього року; c) вимоги працівників щодо виплати їм грошових сум, належних до виплати у зв'язку з іншими видами оплачуваної відсутності на роботі за встановлений період, який не може бути меншим, ніж три місяці, і який передує неплатоспроможності чи припиненню трудових відносин; d) вимоги працівників щодо виплати їм вихідної допомоги, належної до виплати у зв'язку з припиненням трудових відносин. Віднесення грошових вимог щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, до другої черги кредиторських вимог саме по собі відповідає вказаним гарантіям, оскільки визначає вказані грошові вимоги як привілейовані. Оскільки рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.14 р. у справі №752/3424/14-ц позовні вимоги задоволено і зроблено висновок про трудовий характер договору про виплату винагороди, укладеного між ПАТ "Діамантбанк" та [PERSON] 12.07.2013 р., який підтримано Верховним Судом України у постанові від 24.06.2015 р., то твердження позивача про віднесення вказаних вимог до другої черги кредиторів згідно ст. 52 Закону є обґрунтованим. Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду. Будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебіг ліквідаційної процедури. Згідно з вимогами п.3 ч.1 ст.48 ст. 44 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду з дня свого призначення складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів. Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: 1) зобов'язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян; 2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 7 частини другої статті 20 цього Закону; 4) вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов'язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; 5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування; 6) вимоги фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов'язаними особами банку, платежі яких або платежі на ім'я яких заблоковано; 7) вимоги інших вкладників, які не є пов'язаними особами банку, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов'язаними особами банку; 8) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; 9) вимоги кредиторів банку (фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, а також юридичних осіб), які є пов'язаними особами банку; 10) вимоги за субординованим боргом. Тобто, для включення до другої черги вимог згідно ст. 52 Закону грошові вимоги мають бути заявлені щодо заробітної плати, а також мають виникнути із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Також суд звертає увагу, що згідно ст. 52 Закону мова йде не про заробітну плату, а про грошові вимоги щодо заробітної плати, що є більш широким поняттям порівняно з заробітною платою самою по собі. Віднесення грошових вимог щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, до другої черги кредиторських вимог саме по собі відповідає вказаним гарантіям, оскільки визначає вказані грошові вимоги як привілейовані. Згідно позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 15.10.13 р. №9-рп/2013 у справі №1-18/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, кошти, якi пiдлягають нарахуванню в порядку iндексацiї заробiтної плати та компенсацiї працiвникам частини заробiтної плати у зв'язку з порушенням строкiв її виплати, мають компенсаторний характер. Як складовi належної працiвниковi заробiтної плати цi кошти спрямованi на забезпечення реальної заробiтної плати з метою пiдтримання достатнього життєвого рiвня громадян та купiвельної спроможностi заробiтної плати у зв'язку з iнфляцiйними процесами та зростанням споживчих цiн на товари та послуги. Згідно висновків Конституційного Суду України, викладених вказаному рішенні, під заробітною платою, що належить працівникові необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Агрокомплекс проти України» (CJSC Agrokompleks v. Ukraine, № 23465/03, 06.11.2011) міститься висновок суду про те, що існування заборгованості, яка підтверджена обов'язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для законного сподівання на виплату такої заборгованості, і становить майно цієї особи в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції. Відсутність у заявника можливості домогтися виконання винесеного на його користь судового рішення становить втручання у право мирне володіння майном в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції, зазначає ЄСПЛ також в рішенні у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine, № 40450/04, 15.10.2009). Крім того, суд бере до уваги те, що ухвалою державного виконавця відділу ПВР Департаменту ДВС МЮ України від 28.04.2017 р. виконавчий лист № 752/3424/14-ц, виданий 21.11.2014 р. на підставі Голосіївського районного суду м.Києва про стягнення з ПАТ «Діамантбанк» на користь [PERSON] 12 000 000,0 грн. (ВП № 45639519) був повернутий стягувачу на підставі ст.37 ч.1 п.11 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки в ПАТ «Діамантбанк» було запроваджено тим часу адміністрацію. Дана постанова не була оскаржена сторонами виконавчого провадження, тобто боржником не оскаржувалось повернення виконавчого документа саме з цих підстав. Отже, суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що вищевказаний виконавчий лист був виконаний, оскільки кошти були перераховані позивачу за платіжним дорученням. З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку про безпідставність висновку Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Діамантбанк» щодо відмови у включенні вимог позивача до кредиторських вимог банку. Також суд не погоджується із запереченнями представника відповідача в частині неналежного відповідача, оскільки питання правильності підсудності вищевказаної справи Подільському районному суду м.Києва (за місцем знаходження Банку, як відповідача, а не уповноваженої особи на його ліквідацію) було перевірено судом апеляційної та касаційної інстанцій та судами вищого рівня підтверджено підсудність справи Подільському районному суду м.Києва. Крім того, відповідно до с.48 ч.2 ЦПК України відповідачами у цивільних справах можуть бути, зокрема юридичні особи, а не посадові особи. А тому відповідачем у даній справі є саме юридична особа - ПАТ «Діамантбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Даімантбанк» При цьому сторона позивача уточнила правильну назву відповідача за своїм позовом. З огляду на викладене позовні вимоги в частині зобов»язання Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» вчинити дії по включенню та подачі відповідних змін до кредиторських вимог другої черги у Реєстрі акцептованих вимог кредиторів Банк щодо вимог за рішеннями судів на визначену суму підлягають задовленню. У відповідності до положень ст.ст. 1, 3, 15 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.11 своєї постанови «Про судове рішення у цивільних справах», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1, 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Отже, з урахуванням вищенаведеного, відсутність у позивача станом на даний час порушених цивільних прав з боку уповноваженої особи Фонду в іншій частині позовних вимог щодо подачі змін, внесених до такого Реєстру акцептованих вимог кредиторів банку на затвердження виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та законодавчо визначених підстав для цього, тому позовні вимоги в цій частині задовленню не підлягають як передчасні. Підсудність вищевказаної справи, як цивільної, підтверджена постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.06.2018 р., яким було скасовано рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 20.02.2018 р. у адміністративній справ № 826/14764/17 про задоволення позову [PERSON], заявлених в порядку адміністративного судочинства, із закриттям провадження у справі з посиланням на розгляд даних вимог в порядку цивільного судочинства. З врахуванням викладеного, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,0 грн. На підставі викладеного, ст. 44 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб",

Outcome: partial