Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Кремінського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства, третя особа [PERSON], який не заявляє самостійних вимог, про визнання наказу "Про звільнення" незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення компенсацій, посилаючись на те, що він був прийнятий на посаду юрисконсульта на Кремінському виробничому управлінні водопровідно-каналізаційного господарства з 10.03.2009 року згідно до наказу № 26 від 10.03.2009 року. 01 вересня 2011 року був укладений трудовий договір між ним та відповідачем на безстроковий строк. Наказом від 17.04.2013 року № 50-к він був звільнений з посади згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України за начебто не пред*явлення пояснень з приводу відсутності на робочому місці. Підставою для звільнення, як зазначено в наказі № 50-к є акти про відсутність позивача на робочому місці 19.03.2013р., 20.03.2013р., 21.03.2013р., 22.03.2013р., 26.03.2013р., 27.03.2013р., 28.03.2013р., 02.04.2013р., 08.04.2013р., 11.04.2013р., 12.04.2013р., 15.04.2013р., 16.04.2013р., 17.04.2013р. Вважає незаконним наказ № 50-к від 17.04.2013 року та його звільнення з посади, оскільки він був звільнений з порушенням вимог діючого законодавства, з порушенням умов безстрокового трудового договору від 01.09.2011 року. Просить поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та компенсацій за порушення умов трудового договору в розмірі 5 000 грн. та за видачу наказу про звільнення в розмірі 50 000 грн. Позивач [PERSON] та представник позивача за договором про правову допомогу від 07.08.2013 року [PERSON] до початку судового засідання надали письмову заяву, згідно до якої просили справу розглянути без їх участі, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідача до судового засідання не з*явився, до початку судового засідання надійшла письмова заява, в якій відповідач в особі в.о. керівника Кремінського ВУВКГ Пандаєвського О.М. просить справу розглянути без участі представника відповідача, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Третя особа [PERSON], який не заявляє самостійних вимог, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується телефонограмою за номером 050-04-51-186, яку прийняв сам [PERSON], до судового засідання не з*явився, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надав, тому суд вважає можливим розглянути справу без його участі. Вивчивши письмові пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і надані докази на обґрунтування та спростування позовних вимог, суд вважає заявлений позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] дійсно, згідно наказу Кремінського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства № 26-к від 10.03.2003 року був прийнятий на посаду юрисконсульта Кремінського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства. 01 вересня 2011 року був укладений трудовий договір між позивачем та відповідачем на безстроковий строк. (а.с. 6-10). 22.03.2013 року між найманими працівниками Кремінського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Кремінна Луганської області, його підрозділами в особі, уповноваженої представляти їх інтереси [PERSON] та Кремінським виробничим управлінням водопровідно-каналізаційного господарства м. Кремінна Луганської області, в особі керівника [PERSON] укладено угоду про створення примирної комісії для вирішення колективних трудових спорів. (а.с. 17-18). Згідно наказу Кремінського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства № 50-к від 17.04.2013 року юрисконсульта [PERSON] було звільнено з посади 17.04.2013 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули. (а.с.23). Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов*язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов*язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з п. 2.5 трудового договору від 01.09.2011 року працівник має право на підвищення своєї кваліфікації шляхом надання юридичних консультацій і представлення інтересів у судах всіх інстанцій інших фізичних і юридичних осіб, а також працівників підприємства у разі порушення їх прав адміністрацією підприємства. Працівник має право на участь у судових засіданнях без будь-якого обмеження у будь-який час на підставі довіреностей, виданих як фізичними так і юридичними особами.(а.с. 6). У відповідності до п. 2.8 трудового договору від 01.09.2011 року працівник має право не виконувати правила внутрішнього трудового розпорядку підприємства. (а.с. 7). Згідно з п. 6.5 договір припиняється в разі: 6.5.1. розірвання договору за згодою сторін; 6.5.2. розірвання договору за власним бажанням працівника.(а.с. 9). Відповідно до п. 6.6 договору передбачено, якщо інше прямо не передбачено договором, договір може бути розірваний тільки за взаємною домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до договору, або за власним бажанням працівника. (а.с.10). Більш того, позивач є членом профспілкового комітету, що підтверджується довідкою, виданою головою профспілкового комітету Кремінського ВУВКГ за № 6 від 10.04.2013 року. (а.с. 22). Відповідно до ч. 3 ст. 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок). Згідно до ч. 4 ст. 252 КЗпП України звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу працівників, якіобиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення строку, на який обирався цей склад (крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі у зв'язку із станом здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законом передбачена можливість звільнення з роботи чи служби). Така гарантія не надається працівникам у разі дострокового припинення повноважень у цих органах у зв'язку з неналежним виконанням своїх обов'язків або за власним бажанням, за винятком випадків, якщо це не пов'язано із станом здоров'я. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині визнання незаконним та скасування наказу № 50-к від 17.04.2013 року про звільнення з роботи з посади юрисконсульта Кремінського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства та поновлення на роботі є такими, що грунтуються на вимогах та положеннях чинного законодавства та відповідають фактичним обставинам справи. Відповідно до ч.1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі незаконного звільнення з роботи працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, одночасно з цим повинно бути вирішено питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Згідно п. 2 постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.95 р „Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" суми середнього заробітку за вимушений прогул обчислюються виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передували події, з якою пов"язані відповідні виплати. Відповідно до п. 8 цієї Постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством. Позивач перебував у вимушеному прогулі на протязі періоду з 17.04.13 р по 16.05.13р, кількість робочих днів за цей період складає 17 робочих днів, згідно довідки за № 92/25 від 07.03.14 р. середньоденний заробіток позивача складає 159, 63 грн. ( 167, 23 + 152, 03) : 2. Таким чином розмір відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу становитиме (159, 63х17) 2 713 грн. 71 коп., які і слід стягнути з відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Таким чином, порушуючи норми закону, відповідач не надав позивачу у день звільнення копію наказу № 50-к від 17.04.2013 року, що підтверджується власноручним написом [PERSON] на наказі про звільнення, з яким він був під підпис ознайомлений лише 23.04.2013 року. (а.с. 23). Згідно з п. 5.8 трудового договору від 01.09.2011 року, у разі неможливості виконати трудовий договір з підстав, що виникли не з вини працівника, роботодавець зобов*язаний виплатити працівнику компенсацію в розмірі 15 000, 00 грн. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини роботодавця ( видання наказу про звільнення з будь-яких підстав), порушення п.п. 6.5.1, 6.5.2, 6.6 договору, роботодавець зобов*язаний виплатити працівнику компенсацію в розмірі 50 000, 00 грн. Відповідно до п. 5.1 трудового договору, у разі порушення роботодавцем будь-яких умов трудового договору, він сплачує працівнику компенсацію в розмірі 5 000, 00 грн. На підставі викладеного, з урахуванням вимог трудового договору, беручи до уваги, що порушення роботодавцем умов трудового договору знайшли своє підтвердження, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за порушення умов трудового договору в розмірі 5 000, 00 грн. та компенсацію за видання наказу про звільнення в розмірі 50 000, 00 грн. З огляду на вимоги ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд прийшов до висновку про наявність підстав для визнання наказу "Про звільнення" незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення компенсацій. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України стороні, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial