Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

У вересні 2016року Державна судноплавна компанія «Чорноморське морське пароплавство» (далі ДСК «ЧМП») звернулось до суду із уточненим в подальшому позовом до [PERSON], посилаючись на те, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 25 жовтня 2013 року з ДСК "ЧМП" на користь [PERSON] було стягнуто середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у сумі 6248,55 грн., додаткову вихідну допомогу в розмірі 19458,50грн., моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 24 грудня 2013року зазначене рішення було змінено в частині стягнення на користь [PERSON] моральної шкоди, яку встановлено в розмірі 500,00 гривень. Позивач зазначав, що відповідно до ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2015 року, стягнута на користь [PERSON] додаткова вихідна допомога у розмірі 19458,50грн. підлягала оподаткуванню, яку ДСК «ЧМП» як податковий агент у встановленому законом порядку повинен перерахувати до державного бюджету. На підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2013 року Другим Приморським ВДВС ОМУЮ було відкрито виконавче провадження про стягнення з ДСК «ЧМП» на користь [PERSON] грошової суми у розмірі 26207,05 грн. Стверджував, що з поточного рахунку ДСК «ЧМП» на користь відповідача добровільно було перераховано 12500,00грн. та ще 5000,00грн. було видано за видатковим касовим ордером. Згідно постанови Другого Приморського відділу ДВС Одеського МУЮ на користь [PERSON], примусово було списано з рахунку ДСК «ЧМП»8245,90 грн. Отже, загальна сума, яка була стягнута з позивача на користь відповідача склала 25745,98грн. При цьому, на користь відповідача не була перерахована сума моральної шкоди в розмірі 500,00грн. у звязку із введеним мораторія на задоволення вимог кредиторів. Вказував, що зазначені кошти у розмірі 25745,98грн., підлягають оподаткуванню, які ДСК «ЧМП», як податковий агент у встановленому законом порядку повинен перерахувати до державного бюджету, у звязку з чим на адресу [PERSON] було направлено відповідний лист з вимогою про добровільне погашення заборгованості перед податковим агентом, тобто ДСК «ЧМП» на виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси по справі від 16 червня 2015 року. 14 квітня 2016 року даний лист було вручено [PERSON], про що свідчить відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Однак, станом на дату подання позову до суду, відповіді від відповідача не надходило. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь ДСК "ЧМП" заборгованість сум податку у розмірі 4140,80 грн., та судовий збір в розмірі 1378,00\~грн. Представник позивача, діючий на підставі довіреності від 13 вересня 2016року позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити (а.с.24). Відповідач та його представник, діючий на підставі угоди та ордеру від 02 листопада 2016року у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, проти їх задоволення заперечували. Раніше надали до суду письмові заперечення проти позову (а,с.19-21,22,23,77). Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України, КЗпП України та Податковим кодексом України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] з 1979 року по 14 січня 2013 року працював в ДСК "ЧМП". Наказом ДСК "ЧМП" № 10-л від 14 березня 2013 року [PERSON] був звільнений з посади у звязку із скороченням штату. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 25 жовтня 2013 року з ДСК "ЧМП" на користь [PERSON] було стягнуто середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у сумі 6248,55 грн., додаткову вихідну допомогу в розмірі 19458,50грн., моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. (а.с.34-41). Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 24 грудня 2013 року рішення Приморського районного суду м.Одеси від 25 жовтня 2013 року було змінено в частині стягнення на користь [PERSON] моральної шкоди, яку встановлено в розмірі 500,00 грн. (а.с.42-50). Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2015 року було зазначено, що стягнута на користь [PERSON] додаткова вихідна допомога у розмірі 19458,50грн. підлягала оподаткуванню, яку ДСК «ЧМП» як податковий агент у встановленому законом порядку повинен перерахувати до державного бюджету(а.с.4-5). З пояснень сторін встановлено, що на підставі виконавчого листа по виконанню рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2013 року Другим Приморським ВДВС ОМУЮ було відкрито виконавче провадження про стягнення з ДСК «ЧМП» на користь [PERSON] грошової суми у розмірі 26207,05грн. Постановою Другого Приморського відділу ДВС Одеського МУЮ, з рахунку ДСК «ЧМП» примусово було списано на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 17500,00 грн., що підтверджується довідкою від 07.11.2016року, розпорядженнями № В/17 47494258 від 18.06.2015 року, від 23.06.2015року, від 15.07.2015року, та платіжними дорученнями (а.с.51, 52, 53, 54, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62). Судом встановлено, що 500,00грн., які були стягнути з позивача на користь відповідача у відшкодування моральної шкоди, не були перераховані останньому у звязку із введеним мораторієм на задоволення вимог кредиторів (а.с.63). 23 березня 2016 року ДСК «ЧМП» направило на адресу [PERSON] лист № КС-197 з вимогою про добровільне погашення заборгованості перед податковим агентом, тобто перед ДСК «ЧМП» на виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2015 року. 14 квітня 2016 року лист було вручено [PERSON], що підтверджується відміткою на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с.6). Представник позивача в судовому засіданні стверджував, що оскільки за рішенням суду з ДСК «ЧМП» на користь [PERSON] були стягнути грошові кошти в розмірі 26207,05грн. (без врахування 500 грн. - моральна шкода), то останній повинен сплатити податки з доходу фізичних осіб, які розраховані за формулою : ((25707,05 грн. - 11470 грн.) X 17% + (11470 грн. X 15%)), а саме 11 470 грн. * 15% = 1 720. 50 грн.; 14237,05 грн.* 17% = 2450,30 грн. Отже, сума податку, яку повинен сплати відповідач, складає: 4140,80грн. З пояснень позивача в судовому засіданні вбачається, що при нарахуванні та виплаті [PERSON] за рішенням суду грошових коштів, ДСК «ЧМП» податок з доходу фізичних осіб з відповідача не стягнула і суму податку до державного бюджету не перерахувала, хоча зобовязана була це зробити, оскільки є податковим агентом відповідно до вимог Податкового кодексу України. Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. Відповідно до п. 9 ст. 39 Закону України від 02 червня 2016 року N 1404-VІІІ "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Водночас ст. 67 Конституції України встановлено, що кожен зобовязаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, регулюються Кодексом. Оподаткування доходів фізичних осіб регламентується розділом ІV Кодексу, згідно з п. 162.1 ст. 162 якого платниками податку на доходи фізичних осіб є, зокрема фізична особа - резидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні, та податковий агент. Згідно з пп. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163 Кодексу обєктом оподаткування фізичної особи - резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, до якого, зокрема, включається: дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), крім випадків, визначених цим підпунктом (пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Кодексу); дохід, отриманий платником податку як додаткове благо у вигляді суми грошового відшкодування будь-яких витрат, крім тих, що обов'язково відшкодовуються відповідно до закону за рахунок бюджету або звільняються від оподаткування згідно з розділом IV Кодексу (пп. "г" пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 Кодексу) та інші доходи, крім зазначених у ст. 165 Кодексу (пп. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Кодексу). Статтею 168 Кодексу встановлено порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку на доходи фізичних осіб до бюджету. Так, згідно із пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Кодексу податковий агент, поняття якого визначено пп. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 Кодексу, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобовязаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку, визначену ст. 167 Кодексу. Податковим агентом визнається особа, на яку Кодексом покладається обовязок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків (п. 18.1 ст. 18 Кодексу). При цьому податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обовязки, встановлені Кодексом для платників податків (п. 18.2 ст. 18 Кодексу). Відповідно до п. 8 ст. 65 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» у разі виконання судового рішення про виплату працівникові середнього заробітку, зокрема, за час вимушеного прогулу, боржник є податковим агентом, який виконує судове рішення, з відрахуванням податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування із сум, що належать до виплати стягувачу. Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податків та зборів є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку (п.171.1 ст.171 Кодексу). Відповідно до ст.235 Кодексу законів про працю при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує вимоги про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, встановлено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 (далі Порядок № 845). Відповідно до п.2 Порядку №845 безспірне списання це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів. Виконавчі документи це оформлені в установленому порядку виконавчі листи судів та накази господарських судів, видані на виконання рішень про стягнення коштів, а також інші документи, визначені Законом України від 21 квітня 1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження» (далі Закон № 606). Таким чином, враховуючі викладене, роботодавець, якій виконує рішення суду в частині нарахування (виплати) доходу у розмірі середньої заробітної плати за вимушений прогул має виконати усі функції податкового агента визначені ПКУ, Законом №2464 та Законом №606. Тобто, позивач був зобовязаний при виконанні рішення суду стягнути з відповідача податок з доходів фізичних осіб. Оскільки, позивач при виконанні судового рішення не виконав свого обовязку щодо стягнення податку при нарахуванні відповідачу доходу, то за думкою суду, на даний час у позивача не має правових підстав щодо стягнення з відповідача податку у примусовому порядку. Крім того, відповідно ч.4 ст. 127.1ПК України відповідальність за погашення суми податкового зобов'язання або податкового боргу, що виникає внаслідок ненарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, та обов'язок щодо погашення такого податкового боргу покладається на особу, визначену цим Кодексом, у тому числі на податкового агента. При цьому платник податку - отримувач таких доходів звільняється від обов'язків погашення такої суми податкових зобов'язань або податкового боргу, крім випадків, встановлених розділом IV цього Кодексу. Таким чином, суд вважає, що у позивача, з яким відповідач з 2013 року не знаходиться у трудових відносинах не має права на стягнення з останнього податку з доходів фізичних осіб, оскільки позивач, як податковий агент не виконав своїх обовязків.

Outcome: dismissed