Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот", в якому просить стягнути з Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" на користь [PERSON] середній заробіток за затримку виплати розрахункових з 18 вересня 2019 року по 25 грудня 2019 року включно в сумі 43902,63 грн.; судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 30 березня 2018 року він був звільнений з роботи у ПАТ "Рівнеазот". На момент звільнення у відповідача була наявна заборгованість перед ним з невиплаченої заробітної плати, а саме заборгованість за лютий - червень 2017 року. Відповідач при звільненні не провів з ним розрахунок, усвідомлюючи відповідальність за затримку розрахунку, передбачену ст. 117 Кодексу законів про працю. Для захисту своїх прав він звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заробітної плати середнього заробітку за затримку розрахунку. Заборгованість з заробітної плати була йомуі виплачена тільки 26 грудні 2019 року. Судовим наказом від 25 вересня 2019 року в цивільній справі №569/18135/19 Рівненським міським судом Рівненської області на його користь було стягнуто середній заробітної за час затримки розрахунку за період з 31 березня 2018 року по 17 вересня 2019 року. Цей судовий наказ виконаний виконавчою службою. Також вказує, що 31 березня 2020 року Рівненським міським судом Рівненської області було видано судовий наказ у справі № 569/5092/20 за його заявою про видачу судового наказу про стягнення середнього заробітку за затримку виплати розрахункових з ПАТ "Рівнеазот", проте боржник звернувся до суду з заявою про скасування судового наказу, покликаючись на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі. Ухвалою Рівненського міського суду від 03 липня 2020 року заяву боржника задоволено, судовий наказ скасовано. Копія ухвали йому надіслана не була. Про її наявність він дізнався на сайті Судової влади, в ухвалі роз"яснено, що він може звернутися в суд для розгляду вимог в порядку спрощеного позовного провадження. Відтак, оскільки при перерахуванні йому заробітної плати 26 грудня 2019 року середній заробіток за затримку розрахунку йому перерахований не був, а при виконанні судового наказу від 02 вересня 2019 року був виплачений середній заробіток за затримку розрахунку станом на 17 вересня 2019 року, тому підлягає стягненню середній заробіток за затримку розрахунку з 17 вересня 2019 року по 25 грудня 2019 року в розмірі 43902,63 грн.. 28 вересня 2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити в задоволенні позову повністю. 07 жовтня 2020 року представником позивача подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якому просила позовні вимоги задоволити. 16 жовтня 2020 року представником відповідача подано заперечення на відповідт на відзив. Ухвалою суду від 03 вересня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, перше судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 30 вересня 2020 року з повідомленням (викликом) сторін. Надано сторонам строк для подання відзиву та заперечень. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову. Заслухавши виступи представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПАТ "Рівнеазот", що не заперечується відповідачем. 30 березня 2018 року, згідно наказу №592-ВК від 28.03.2018, [PERSON] звільнений з ПАТ "Рівнеазот" за власним бажанням, у зв"язку з невиконанням власником законодавства про працю на підставі ст.38 КЗпП України, що стверджується записом у трудовій книжці [NUMBER] . Наказом Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2019 року стягнуто з ПАТ "Рівнеазот" на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку 31 березня 2018 року по 17 вересня 2019 року в розмірі 132 238,55 грн.. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Кодексу Законів про працю України. Відповідно до вимог ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбачено їстаттею 117 КЗпП України. Відповідно до роз"яснень, наведених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв"язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред"явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив з ним остаточний розрахунок по заробітній платі, суд приходить до висновку що відповідач зобов"язаний сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 18 вересня 2019 року по 25 грудня 2019 року. Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, нарахуваннявиплат,що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки від 13.09.2019, наданої ПАТ "Рівнеазот" середньогодинна заробітна плата становить 79,5334 грн.. Відповідно розрахунку наведеного позивачем, в період з 18 вересня 2019 року по 25 грудня 2019 року (включно) розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить: 79,5334 х 8 год. х 69 робочих днів = 43902,63 грн.. Посилання представника відповідача на те, що розрахунок з позивачем при звільненні не був проведений не з вини ПАТ "Рівнеазот", а через накладення арешту на все майно підприємства, суд відхиляє як безпідставні, оскільки обов"язок вчасного нарахування та виплати заробітної плати покладено саме на відповідача незалежно від підстав та порядку здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби за зобов"язаннями боржника, які не пов"язані з трудовими відносинами з позивачем. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв"язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Щодо покликань відповідача щодо застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку суд зазначає наступне. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов"язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третястатті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов"язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно достатті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов"язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 569/7584/18 (провадження № 61-3961св19), у постанові від 08.04.2020 року дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченогостаттею 117 КЗпП України. У постанові від 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), відступаючи від висновків, наведених у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо права суду на зменшення розміру середнього заробітку, зазначила критеріїзменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов"язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов"язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов"язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість із виплати середнього заробітку за час затримки повного розрахунку за період з 18 вересня 2019 року по 25 грудня 2019 року. Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд приходить до наступного висновку.. Згідно судового наказу Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2019 року стягнуто з ПАТ "Рівнеазот" на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку 31 березня 2018 року по 17 вересня 2019 року в розмірі 132 238,55 грн.. Сума середнього заробітку, яку просить стягнути позивач в розмірі 43902 грн. є майже у шість разів більшою ніж сума заборгованості по заробітній платі (22 751,19 грн.). При цьому позивачем вже було стягнуто за судовим наказом суду 132 238,55 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку. З огляду на викладене, середній заробіток за затримку виплати розрахункових підлягає зменшенню до 4000 грн. 00 коп.. Пленум Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" у роз"ясненнях, викладених у п. 6 звертає увагу судів на те, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню; оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов"язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов"язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. За таких обставин, з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати розрахункових при звільненні в розмірі 4 000 грн.. Щодо посилання відповідача на те, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду згідно ч.1 ст.233 КЗпП України, то суд зазначає наступне. Згідно рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 року в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 КЗпП України у взаємозв"язку із положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних сум при звільненні, фактично ним розрахувався. Так, відповідно до статей 233, 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску строку з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Даною статтею не визначається перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно від фактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України варто розуміти такі причини, що об"єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами. Як встановлено судом, 31 березня 2020 року Рівненським міським судом Рівненської області винесено судовий наказ у справі №569/5092/20 про стягнення з ПАТ "Рівнеазот" на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 18 вересня 2019 року по 25 грудня 2020 року в сумі 43902,63 грн.. та судовий збір у розмірі 210,20 грн.. Тобто, позивач за захистом свого права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, після виплати заборгованості по заробітній платі звернувся у встановлений ст. 233 КЗпП України строк. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 03 липня 2020 року скасовано судовий наказ від 31 березня 2020 року у справі №569/5092/20. Як зазначає, позивач, копію ухвали суду від 03 липня 2020 року не отримував, а дізнався про неї із сайту Судової влади 31 серпня 2020 року, після чого звернувся до суду за захистом своїх інтересів. Суд погоджується із твердженнями представника відповідача, що подання заяви про видачу судового наказу не перериває строку звернення до суду визначеного ст. 233 КЗпП України, однак, вважає, що позивач з наведених вище підстав звернувся до суду у розумний строк. Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При подачі позову позивачем сплачено судовий збір в розмірі 630,60 грн. та 210,20 грн. при зверненні до суду про видачу судового наказу. Відповідно до ст.4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0.4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за затримку виплати розрахункових у розмірі 4000 грн., то з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог, що складатиме 840,80 грн. (не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб). На підставі викладеного,

Outcome: partial