Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. Свій позов мотивує тим, що являється власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В будинку зареєстрований та проживає відповідач. Посилаючись на небажання сплачувати комунальні послуги на утримання будинку та скрутне матеріальне становище, просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком. У судовому засіданні позивач, його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні 14 грудня 2020 року позов не визнав. В судове засідання 16 квітня 2021 року не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Вислухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. Згідно даних договору купівлі - продажу будинку, посвідченого 04 січня 1997 року Білявською Т.П., державним нотаріусом Кривоозерської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за номером 7 та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №229717444 від 27 жовтня 2020 року позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , 1967 року народження, що підтверджується даними витягу із погосподарської книги Мазурівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області №249 від 18 вересня 2020 року. Відповідно до положень ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормативними положеннями ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово Відповідно до положень ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно положень ч.2 ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод закріплено право людини на повагу до свого житла. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно положень ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно положень ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Нормативними положеннями ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст.65 ЖК УРСР). Згідно п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Нормативні положення ст.71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до положень ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідно до положень ст.ст.12, 81 кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Надані стороною позивача податкові повідомлення - рішення ГУ ДФС у Миколаївській області про визначення йому суми податку на нерухоме майно, як власнику об`єктів житлової нерухомості, та квитанції про оплату платних послуг Державного нотаріального архіву Миколаївської області не мають значення для вирішення спору про втрату особою права на користування жилим приміщенням. Суд звертає увагу, що підставою звернення до суду позивач зазначає те, що відповідач не здійснює оплату за користування будинком і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участі у спільному побуті, тому, на думку позивача, відповідач вважається таким, що втратив право користування житлом. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що позивач не позбавлений права звернутися до суду з метою стягнення з відповідача частини оплачених ним самостійно комунальних послуг. Спеціальною підставою припинення права членів сім`ї власника житла на користування цим житлом відповідно до положень ч.2 ст.405 ЦК України є відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того факту, що між сторонами була досягнута домовленість про встановлення інших умов втрати відповідачем права на проживання у житловому будинку позивача, а ніж його відсутність без поважних причин понад один рік. Протягом розгляду справи в суді позивачем не спростовувався факт постійного, безперервного проживання [PERSON] в житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] із дня вселення і по теперішній час. Вимога позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, з посиланням на те, що відповідач, не оплачує рахунки за користування будинком і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участі у спільному побуті, не має правового значення для розгляду даної справи та не ґрунтується на положеннях ст.ст.71,72 ЖК УРСР, ст.ст. 319, 405, 381, 391 ЦК України. Позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, є не обґрунтованим та задоволенню не підлягає. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України понесені судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

Outcome: dismissed