Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-30 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», назва якого в процесі розгляду справи змінилась на АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що є загальновідомим фактом та не потребує доказування, звернувся до суду з позовом шляхом направлення поштовою кореспонденцією 04.09.2015 року (надійшов до суду 08.09.2015 року), в якому просить суд стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №DN80FI00000157 від 01.10.2007 року станом на 03.08.2015 року в розмірі 45\~595,46 доларів США, що за курсом НБУ становить 962\~976,12 грн. та стягнути солідарно з відповідачів судові витрати. Пред`явлені вимоги вмотивовано тим, що 01.10.2007 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір №DN80FI00000157, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальникові кредит в розмірі 61\~640,50 доларів США строком до 30.09.2032 року, а позичальник зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування ним в строки та порядку, встановлених договором. Забезпеченням виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором є порука [PERSON] за договором поруки. Так, банк свої зобов`язання виконав, видавши кредит в обумовленому сторонами розмірі 61\~640,50 доларів США, натомість позичальник покладені на неї обов`язки належним чином не виконувала, в результаті чого станом на 03.08.2015 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 45\~595,46 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом 39\~707,37 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом 3820,22 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом 1464,13 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань 603,74 доларів США. Відповідно до п. 5 договору поруки, банк направляв на адресу поручителя та позичальника вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань, яка була залишена без задоволення. Таким чином, оскільки в добровільному порядку відповідачі заборгованість не погашають, банк вимушений звернутися до суду з позовом для стягнення заборгованості примусово. 22.02.2016 року відповідач [PERSON] , в свою чергу, пред`явила зустрічний позов до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в порядку Закону України «Про захист прав споживачів». Так, в останній уточненій редакції від 01.10.2019 року (т.2 а.с.155-160) [PERSON] просить суд: визнати недійсним кредитний договір №DN80FI00000157 від 01.10.2007 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та нею, а також визнати недійсним договір іпотеки №DN80FI00000157 від 01.10.2007 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та нею, у зв`язку з чим зобов`язати приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О. виключити з реєстру іпотек та заборони відчуження записи про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] .\~ Вимоги зустрічного позову обґрунтовано тим, що 01.10.2007 року між нею та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було підписано кредитний договір за №DN80FI00000157. Договір було підписано сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів фізичних осіб. Відповідно до п.п.1.1, 2.1.1 договору, банк зобов`язався надати кредит споживачу для споживчих цілей в сумі 61 640,50 доларів США, проте навмисно не вказав в оспорюваному договорі дату видачі кредитних коштів. Свій екземпляр договору вона отримала від банку лише в день його підписання, що саме по собі робить не можливим належне ознайомлення позичальника з умовами договору. Підписання нею такого договору в редакції, запропонованій банком, стало наслідком допущення численних порушень норм закону та її прав як позичальника і споживача фінансових послуг. Так, банк не провів з нею переддоговірної роботи, не надав в письмовій формі повної та достовірної інформації, яку повинен був надати до підписання договору. Аналізом змісту кредитного договору встановлено, що в його змісті відсутні встановлені законом обов`язкові істотні умови, необхідні для його укладення, зокрема: банк не надав позичальникові інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, не надав детальний розпис сукупної вартості кредиту, вартості усіх супутніх послуг, графік платежів; банк не попередив позичальника про валютні ризики під час виконання умов кредитного договору, які несе споживач; банк зобов`язаний був отримати від неї як позичальника письмове підтвердження про ознайомлення з такою інформацією, чого насправді не вчинив. На її переконання, правочини, вчинені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Щодо надання кредитних коштів, [PERSON] зазначила, що банк не надав жодних санкціонованих первинних бухгалтерських документів на підтвердження отримання нею кредитних коштів, сплати нею кредиту та процентів.\~ Посилаючись на ч. 1 ст. 1051, ч. 1 ст. 216 ЦК України, [PERSON] вважає, що оскільки грошові кошти за кредитним договором вона не отримала, тобто банк свої зобов`язання не виконав за договором, тому правочин не створює жодних юридичних наслідків, що визначає можливість визнання його недійсним. На її переконання, сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошових коштів не породжує обов`язку позичальника повернути грошові кошти. Щодо підписання договору з боку банку представником в особі регіонального директора ТОВ «Перша українська фінансова компанія» Циганок Р.В., то за умовами довіреності він мав право лише укладати забезпечувані договори, а відтак укладення кредитного договору вчинено з перевищенням повноважень, що визначає недійсність як основного (кредитного), так і забезпечуваного (іпотечного) зобов`язань в силу ч. 2 ст. 548 ЦК України. Ухвалою суду від 23.11.2016 року, постановленою на місці (т.1 а.с.215 зворот), вимоги за зустрічним позовом [PERSON] об`єднано в одне провадження з первісним позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» для їх спільного розгляду. Відповідно до п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, яка набрала чинності 15.12.2017 року), справи в суді першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Враховуючи характер та предмет доказування, рівень складності справи, обраний сторонами спосіб захисту, суд розглядає справу в порядку загального позовного провадження. В ході розгляду справи відповідач за первісним позовом [PERSON] пред`явлені вимоги не визнала з огляду на їх безпідставність та недоведеність, виклавши свою позицію в письмових запереченнях проти позову (т.1 а.с.166-173). Зазначила, що з операційної каси АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошові кошти готівкою в сумі 61 640,50 доларів США вона не отримувала, банківський (поточний) рахунок на її ім`я в банку не відкривався, що виключає можливість перерахування коштів з позичкового рахунку на банківський (поточний). До того ж відповідний банківський поточний рахунок не був відкритий на її ім`я в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що унеможливлює як отримання нею кредиту, так і здійснення будь-яких розрахунково-касових операцій зі сплати кредиту та процентів за договором. В підтвердження пред`явлених вимог банк не надав первинних банківських документів, які б підтверджували факт отримання нею кредитних коштів (як то меморіальний ордер на перерахування суми кредиту з позичкового рахунку на відповідний банківський поточний, виписки по рахунку з відображенням касових операцій). Щодо наданого розрахунку заборгованості за кредитним договором, то за відсутності первинних санкціонованих документів він не може бути достовірним, дійсним, а відтак є фальшивим і сам по собі не може підтверджувати проведення будь-яких кредитних операцій. Зауважила, що банк документально не оформляв розрахунково-касові операції зі сплати кредиту та процентів за кредитним договором, в той час як операції з приймання готівки в іноземній валюті від клієнтів через каси банків України відображаються в бухгалтерському обліку на підставі відповідних прибуткових касових документів. Окремо зауважила, що у неї відсутня будь-яка прострочена заборгованість перед банками станом на 25.08.2016 року, в підтвердження чому надала відповідь НБУ від 29.08.2016 року. Крім того, [PERSON] просила застосувати наслідки пропуску строку позовної давності до вимог, заявлених банком, про що подала відповідну заяву. Представник відповідача за зустрічним позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Момот Ю.В. заперечувала проти задоволення вимог зустрічного позову [PERSON] , про що подала письмові заперечення (т.1 а.с.208-214). Свою позицію обґрунтовувала тим, що [PERSON] пропущений строк позовної давності, оскільки оспорюваний нею кредитний договір було укладено 01.10.2007 року, а тому саме з цієї дати позичальникові могло бути відомо про порушення її прав. Про застосування позовної давності представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав відповідну заяву (т.1 а.с.219). Фактично строк давності сплинув 01.10.2010 року, в\~ той час як із зустрічним позовом вона звернулась у травні 2016 року. У зв`язку з цим представник просить відмовити в задоволенні зустрічного позову на підставі ч.4 ст.267 ЦК України. Щодо недійсності кредитного договору зазначила, що на момент укладення кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним, відповідало їх внутрішній волі, що підтверджується підписами сторін. Правочин був спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним, а саме на надання кредиту позичальникові на умовах повернення. Кредитний договір укладено з дотриманням всіх вимог законодавства. Факт виконання позичальником зобов`язань є свідченням згоди з усіма умовами договору. На виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» банк надав позичальникові всю необхідну інформацію про умови кредитування, в тексті договору наведено детальний опис загальної вартості кредиту (п.п.6.2, 6.5, 7.1 договору), погоджено графік погашення кредиту. Сторони погодили положення договору в тому обсязі, який їх влаштовував. Звинувачення банку в нечесній підприємницькій діяльності, наведені [PERSON] в зустрічному позові, є безпідставними, адже при укладенні договору сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов, що засвідчили своїми підписами. При укладенні договору позичальник усвідомлювала, що валютні ризики є реальними та можливе їх настання, про що банк їй повідомляв. При укладенні договору банк ніяким чином не вводив позичальника в обману, остання добровільно уклала з банком кредитний\~ договір, а будь-яких підтверджень в обмеженні її можливості прочитати договір в момент підписання не надала. Окремо представник зазначила, що в договорі сторони зазначили дату видачі кредитних коштів, відтак твердження [PERSON] щодо відсутності в договорі такої дати є безпідставними. Правом на участь в судовому засіданні сторони не скористались, подавши заяви, кожна окремо, про розгляд справи за їх відсутності. Попередньо висловлену позицію підтримали: представник позивача за первісним позовом відповідача за зустрічним вимоги первісного позову підтримав, в задоволенні зустрічного просив відмовити. Представник відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним [PERSON] заперечував проти задоволення первісного позову, на задоволенні вимог зустрічного позову наполягав. Відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним зазначила про наявність у суду підстав для відмови у задоволенні первісного позову, вимоги за зустрічним позовом підтримала у повному обсязі. Суд, дослідивши вимоги первісної та зустрічної позовних заяв, надавши оцінку письмовим доказам в їх сукупності, вважає за необхідне позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами залишити без задоволення, виходячи з такого. Судом установлено, що 01.10.2007 року між ПриватБанк, в особі Регіонального директора ТОВ «Перша українська фінансова компанія» Циганка Р.В., що діяв на підставі доручення №4329 від 27.10.2006 року «Банк» з одного боку, та [PERSON] «Позичальник» з другого боку, було підписано кредитний договір №DN80FI00000157 (т.1 а.с.13-15).\~ За умовами договору (п.1.1), банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом їх зарахування на рахунок позичальника, відкритий у кредитора, та видачі готівки через касу банку на строк з 01.10.2007 року по 30.09.2032 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії в розмірі 61 640,50 доларів США на споживчі цілі (з них: 43\~000 доларів США придбання нерухомості, 3010 доларів США сплату одноразової комісії, 15\~630,50 доларів США сплату страхових платежів). За користування кредитними коштами позичальник повинен сплачувати банку проценти в розмірі 0,83% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту 0,32% від суми виданого кредиту, щомісяця, в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу. У п.1.1 договору визначено, що погашення заборгованості за договором має здійснюватися шляхом надання позичальником банку щомісячних платежів в сумі 568,52 доларів США, що складається із суми заборгованості по тілу кредиту, процентів, винагороди. Період сплати визначено з «20» по «27» число кожного місяця. Забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором є іпотека квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (п.1.3 договору) відповідно до договору іпотеки №DN80FI00000157 від 01.10.2007 року (т.2 а.с.164-166), та порука [PERSON] за договором поруки №DN80FI00000157 від 01.10.2007 року (т.1 а.с.16). Як слідує з п.п.2, 4 договору поруки (т.1 а.с.16), поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання боржником обов`язків за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Звертаючись до суду з первісним позовом, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилалось на неналежне виконання позичальником [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, ігнорування досудової вимоги про погашення заборгованості, а тому просило стягнути з неї та [PERSON] , як поручителя, солідарно заборгованість за кредитним договором №DN80FI00000157 від 01.10.2007 року станом на 03.08.2015 року в розмірі 45\~595,46 доларів США. Між тим, [PERSON] , заперечуючи проти задоволення вимог за первісним позовом, зазначала, що кредитні кошти вона не отримувала ні через касу банку, ні шляхом зарахування на рахунок в банку, заяву на видачу готівки не писала, жодних рахунків в банку за цим договором для зарахування кредитних коштів на її ім`я не відкривалось. Суд вважає такими, що заслуговують на увагу заперечення відповідача за первісним позовом, оскільки звернувшись до суду з позовом, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надало суду жодного належного та допустимого доказу щодо видачі позичальникові кредитних коштів, в якому конкретно розмірі, що позбавляє суд можливості здійснити перевірку правильності нарахування позивачем заборгованості за кредитним договором та взагалі наявність або ж відсутність такої заборгованості. Як слідує з відповіді НБУ на звернення [PERSON] від 15.12.2015 року (т.1 а.с.117-121) приймання (видача) готівки здійснюється з обов`язковим зарахуванням (списанням) суми коштів на/з відповідний рахунок. Зокрема, заява на переказ готівки, заява на видачу готівки, прибутковий касовий ордер, видатковий касовий ордер належать до облікових документів і мають містити обов`язкові реквізити, в тому числі номери рахунків за дебетом і кредитом (гл.3 Інструкції про касові операції в банках України, затверджена постановою Правління НБУ №337 від 14.08.2003 року). Так, матеріали справи не містять даних і доказів фактичного отримання позичальником кредитних коштів в порядку, визначеному умовами п.1.1 укладеного договору - шляхом їх зарахування на рахунок позичальника, відкритий у кредитора, та видачі готівки через касу банку. Крім того, відповідно до довідок АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 09.12.2014 року (т.1 а.с.181, 182), [PERSON] має в ПриватБанку відкриті рахунки: депозитний [NUMBER] в валюті UAH із залишком коштів 29,84 грн. станом на 14.01.2015 року та 3 пластикові картки в валюті UAH [NUMBER] (залишок коштів 6\~024,50 грн.), [NUMBER] (залишок коштів 2999,55 грн.), [NUMBER] (залишок коштів 0), за якими прострочена заборгованість відсутня.\~ Згідно з довідками АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 13.04.2018 року (т.2 а.с.96, 97, 98) серед зазначеного в них переліку карткових та інших рахунків, відкритих на ім`я [PERSON] та заблокованих чи закритих в різні періоди часу, відсутні рахунки, які б відкривались в банку на її ім`я за умовами кредитного договору №DN80FI00000157 від 01.10.2007 року. Таким чином, жоден з рахунків, вказаних в п.1.2\~ кредитного договору (т.1 а.с.13), на ім`я [PERSON] не відкривався, що ставить під сумнів факт видачі їй банком кредитних коштів. Наявний в матеріалах справи меморіальний ордер (т.2 а.с.35, 36-38) щодо начебто видачі [PERSON] кредиту в сумі 43 000 доларів США суд вважає неналежним доказом, оскільки він не містить підписів позичальника та представника банку, штампу банку, тобто не є первинним документом, який би підтверджував факт проведення фінансової операції за відсутності даних в ньому, за якими можна було б ідентифікувати його законність та дійсність проведення операції. Ухвалою суду від 23.08.2017 року судом було призначено по справі комплексну судово-економічну експертизу, для проведення якої за клопотаннями судового експерта та [PERSON] у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було витребувано ряд первинної бухгалтерської документації, матеріали кредитної справи. Однак, ухвалу суду банк не виконав, чим ухилився від проведення експертизи, у зв`язку з чим при вішенні справи суд вважає за можливе застосувати положення ст. 109 ЦПК України. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватись за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. За приписами п.п.3, 6 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами. Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст. 68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни. Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 року №566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положення визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа. Згідно з п.5.4 цього Положення, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року №254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Як вбачається з матеріалів справи, позивач за первісним позовом АТ КБ «ПРИВАТАБНК» при зверненні до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором №DN80FI00000157\~від 01.10.2007\~року виписку з особового рахунку позичальника [PERSON] до суду не надавав, як і не надав доказів видачі картки позичальникові, отримання нею кредитних коштів, в якому конкретно розмірі. Неможливість подання позивачем до суду такого доказу в межах строків, визначених ЦПК України, з причин, що об`єктивно не залежали від нього, також не обґрунтована. Частиною 1\~статті 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач за первісним позовом, звертаючись до суду з даним позовом, на підтвердження обґрунтувань позову про наявність заборгованості, окрім власного розрахунку заборгованості та копії кредитного договору, інших доказів на підтвердження заявлених вимог до суду не надав. Відтак наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості за відсутності інших доказів та первинної бухгалтерської документації не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин, розміру боргу та доказом отримання позичальником кредитних коштів, користування ними загалом. У той же час, згідно з відповідями НБУ від 29.08.2016 року, 13.05.2017 року (т.1 а.с.174-175, 205-206; т.2 а.с.20), станом на 25.08.2016 року, 31.08.2016 року в ЄІС «Реєстр позичальників» відсутня інформація щодо простроченої заборгованості [PERSON] перед банками України. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Також в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Таким чином, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу, наданого позивачем окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем поза розумним сумнівом не доведено факт отримання відповідачем від позивача кредитних коштів у зазначеному ним розмірі та наявність і розмір заборгованості по поверненню цих кредитних коштів, тому у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача за первісним позовом заборгованості за кредитним договором №DN80FI00000157 від 01.10.2007 року станом на 03.08.2015 року в розмірі 45\~595,46 доларів США, що за курсом НБУ становить 962\~976,12 грн.\~ Щодо заявлення вимоги про солідарне стягнення заборгованості з боржника позичальника [PERSON] та поручителя [PERSON] , суд зазначає, що ухвалою суду від 01.07.2021 року провадження у справі в частині пред`явлених до [PERSON] вимог на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України було закрито, позаяк судовим розглядом було встановлено, що поручитель [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується актовим записом про смерть №1557 від 27.09.2012 року, складеному Саксаганським відділом РАЦС Криворізького МУЮ в Дніпропетровській області, а спірні правовідносини в даному випадку не допускають правонаступництва (т.1 а.с.75). Окрім того, суд також зазначає, що підстав для застосування строку позовної давності за заявою відповідача за первісним позовом не вбачає у зв`язку з відмовою у задоволенні позову по суті пред`явлених вимог, адже як визначено в п.11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення в цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, положення ЦК України про позовну давність застосовується у випадку обґрунтованості позовних вимог (ст.267 ЦК України) та може бути підставою для відмови в задоволенні позову лише в разі його доведеності, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, що зроблено до ухвалення ним рішення; недоведеність вимог є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Вирішуючи вимоги за зустрічним позовом [PERSON] , пред`явлені в порядку Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до наступного. Відповідно до ст.ст.215-235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ст.ст.215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, ст.ст.18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, які не заборонені законом. За змістом ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, обов`язкові відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Згідно\~зі ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, істотними умовами кредитного договору, які регламентовано ст.ст.1048-1052, 1054 ЦК України, виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Зі змісту оспорюваного\~\~кредитного договору №DN80FI00000157 від 01.10.2007 року вбачається, що в ньому визначено істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначені сума кредиту, дата його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування, порядок повернення, детальний опис загальної вартості кредиту (п.п.1.1, 2.2.7, 2.2.9, 3.11, 6.2 договору). Позичальник [PERSON] погодилась на укладення договору саме такого змісту та на запропонованих банком і обопільно погоджених умовах, про що свідчить підписання нею договору без будь-яких зауважень чи заперечень. Факт підписання договору остання не оспорювала в ході судового розгляду справи. \~ Щодо доводів позивача за зустрічним позовом та її представника про включення до умов кредитного договору положень, що є несправедливими, створюють істотний дисбаланс прав та інтересів на шкоду позичальника як споживача, суд вважає їх помилковими, недостатньо аргументованими та недоведеними з огляду на наступне. Згідно\~зі ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»,\~продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.\~ Стаття 19 Закону\~ України «Про захист прав споживачів»\~встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених в постановах №6-40цс13 від 11.09.2013 року, №6-1341цс15 від 02.12.2015 року та №6-330цс16 від 08.06.2016 року, кредитор управі пропонувати умови, які не суперечать закону та без виконання яких не вважає за можливе надання кредиту, позичальник, який ініціював укладання договору, добровільно на такі умови і виправдані у спірних правовідносинах певні обмеження, пов`язані із користуванням своїм майном, погодився і виконував їх тривалий час. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно ознак порушення умовами договору принципу добросовісності, створення ними істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та заподіяння цими умовами шкоди споживачеві. Враховуючи те, що при укладенні кредитного договору як правочину, що базується на волевиявленні обох учасників правочину, [PERSON] на свій розсуд та за вільним волевиявленням вирішила оформити кредит саме в іноземній валюті доларах США, що не суперечить положенням ст.ст.6, 627, 638 ЦК України, будучи належним чином обізнаною та повідомленою про наявність ризиків отримання кредиту в іноземній валюті, які вона як позичальник несе сама, тому суд приходить до висновку про відсутність дій з боку відповідача за зустрічним позовом, які б свідчили про включення до договору завідомо несправедливих умов. Твердження позивача за зустрічним позовом та її представника про те, що кредитний договір за своїм змістом не відповідає вимогам закону, так як в ньому не зазначено розпису загальної вартості кредиту, не ґрунтуються\~\~на встановлених обставинах справи та досліджених судом доказах, оскільки детальний опис загальної вартості кредиту вказаний в п.п.1.1, 2.2.7, 2.2.9., 3.11, 6.2 договору, а саме суми кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки. Досліджуючи доводи позивача за зустрічним позовом про відсутність у представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК», який підписав спірний кредитний договір, необхідного обсягу повноважень, суд враховує, що відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. \~Згідно зі ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст.239 ЦК України). Відповідно до ч.1, абз.1, 2 ч.3 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто цей документ свідчить, що його пред`явник (повірений) є представником особи, яка видала довіреність, довірителя і має право здійснювати від імені останнього визначені дії. Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину. Укладаючи договір, угоду представник підприємства має діяти виключно в межах повноважень наданих йому на підставі довіреності, що повною мірою відповідає сутності інституту представництва. Отже, для того щоб на підставі договору, укладеного представником, настали визначені таким договором юридичні наслідки (права та обов`язки) необхідно дотримати умову наявність у представника достатніх повноважень, в іншому випадку такий договір може бути визнаним недійсним. \~Вчинення юридичних дій, які чітко не визначені в договорі доручення, навіть якщо вони спрямовані на досягнення кінцевої мети, задля якої укладено такий договір, і не охоплюються змістом договору доручення, можуть створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов`язки довірителя тільки за умови їх схвалення останнім. У разі вчинення повіреним дій, які не охоплені змістом договору доручення і не схвалені довірителем, не можна вважати, що правочин, укладений унаслідок таких дій повіреного, відповідає вимогам закону. З`ясовуючи дійсний обсяг повноважень особи, яка від імені «ПРИВАТБАНК» підписала спірний договір, з урахуванням вищенаведених норм, судом установлено, що відповідно до змісту довіреності №4329 від 27.10.2006 року (т.2 а.с.125), виданої ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в особі Голови Правління Дубілета О.А. та посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л., уповноважено [PERSON] , що обіймає посаду Регіонального директора ТОВ «Перша українська фінансова компанія» на здійснення від імені ПриватБанку наступних дій:\~1) укладати договори (угоди) про забезпечення виконання зобов`язань перед ПриватБанком, зокрема, договори (угоди) застави, іпотеки, поруки, гарантії, завдатку та інших видів забезпечення виконання зобов`язань, а також договори (угоди) про звернення стягнення на предмети застави та іпотеки без обмеження суми угоди; 2) представляти інтереси ПриватБанку по всім питанням, пов`язаним із внесенням та одержанням відомостей з державних реєстрів з реєстрації будь-яких обтяжень (застав, іпотек та ін.). Таким чином, повноважень повіреного на укладення кредитного договору\~з [PERSON] та видачу їй кредитних коштів за цим договором довіреність не містить. Зазначене свідчить про те, що представник [PERSON] з власної ініціативи вчинив дії, на які Голова Правління ПриватБанку [PERSON] його взагалі не уповноважував, та які несуть правові наслідки, що не мають юридичного зв`язку із визначеними довіреністю повноваженнями, а отже їх\~не можна вважати перевищенням повноважень. З огляду на вказане, положення ст.241 ЦК України не можуть бути застосовані до правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі.\~ Відтак підписання цивільно-правової угоди представником без належно оформлених повноважень підписанта на її вчинення, тягне за собою відповідно до положень ст.ст.203, 215 ЦК України, недійсність як основного правочину кредитного договору, так і забезпечуваного його договору іпотеки, який є похідним від нього. Разом з тим, суд вважає за необхідне врахувати клопотання представника відповідача за зустрічним позовом щодо строків позовної давності, оскільки згідно з ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Так, статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з приписами ст.259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Разом з тим, між позивачем та відповідачами письмовий договір про збільшення строку позовної давності не укладався. Положеннями ч.4 ст.267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як встановлено судом, [PERSON] уклала з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» оспорювані правочини 01.10.2007 року, за якими кредитні кошти після їх укладення в обумовлені строки не отримала, тобто допускала порушення її прав з боку банку. При цьому, із зустрічним позовом звернулась до суду лише 22.02.2016 року, тобто очевидно із пропуском трирічного строку позовної давності. Доказів його переривання в матеріалах справи немає. Відтак, оскільки представник відповідача за зустрічним позовом звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності, а позивач за зустрічним позовом подала позов з порушенням вказаного строку, суд,

Outcome: dismissed