Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

28.04.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником квартири [ADDRESS] . Вказав, що відповідач [PERSON] , перебуваючи у незареєстрованому шлюбі із дочкою позивача, проживав у вказаній квартирі з 2013 року, а у 2014 році було зареєстровано місце проживання відповідача за зазначеною адресою. На початку квітня 2016 року відповідач припинив стосунки із дочкою позивача, залишив квартиру та вивіз всі свої особисті речі, з того часу відповідач комунальними послугами не користується, участі в утриманні та обслуговуванні квартири не приймав. Враховуючи, що в добровільному порядку відповідач не бажає знятись з реєстраційного обліку, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12.05.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в загальному позовному провадженні. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04.08.2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, проте 04.08.2021 року подав заяву (вх. №53430) відповідно до якої просив провести розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, відносно заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся шляхом направлення судових повісток про виклик до суду на адресу реєстрації, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не надав, а тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу №3529 від 24.11.1992 року Виконком Вінницької міської ради продав, а [PERSON] купив займану ним квартиру, що складається із трьох кімнат, житловою площею 38,0 кв. м, загальною площею 62,6 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, 03.12.1992 року квартиру [ADDRESS] зареєстровано у Вінницькому обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] 1/200 частини будинку(а.с. 5-6). Згідно матеріалів інвентаризаційної справи №14467 на квартиру [ADDRESS] станом на 29.12.2012 р. за [PERSON] зареєстрована в цілому квартира на підставі договору купівлі-продажу №3529, посвідченого Третьою Вінницькою державною нотаріальною конторою від2 4.11.1992 р. за р. №1-4108, що вбачається із повідомлення КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» (а.с.7). У квартирі [ADDRESS] фактично проживають: [PERSON] (донька, з 1980 р.), [PERSON] (онук, з 2002 р.), [PERSON] (онук, з 2006 р.), що підтверджується актом ОСББ «Юність-20» №211 від 21 квітня 2021 року про фактичне проживання громадян (а.с. 8). Згідно довідки про реєстрації місця проживання особи №11179 від 20.02.2019 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10), однак як вбачається із акту №12 про не проживання особи за місцем реєстрації від 21.04.2021 року, засвідченого Головою правління ОСББ «Юність-20» [PERSON] , [PERSON] за вказаною адресою фактично не проживає починаючи з 01 квітня 2016 року (а.с. 9). Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК УРСР в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності. Суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловою площею в належному позивачу на праві приватної власності помешканні. Право власності позивача на квартиру згідно ст. 316, 317, 318,\~319,\~321 ЦК України\~захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Право позивача порушено і підлягає судовому захисту. Згідно\~ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім`ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1\~ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім`ї, укладеного при вселенні останнього. Разом з тим, положенням ч. 2\~ст. 405 ЦК України\~передбачено юридичну підставу втрати членом сім`ї власника (у тому числі колишнім членом сім`ї власника) права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Враховуючи, що судом не встановлено чинення перешкод відповідачу в користуванні квартирою, а також, те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації його постійного проживання без поважних причин (протилежного судом не встановлено), особа самостійно залишила місце проживання, ним не цікавиться, витрат по його утриманню не несе, що свідчить про втрату нею інтересу до житла, суд дійшов висновку про задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою. При цьому суд враховує, що при втраті інтересу до спірного житла проживання в іншій місцевості у зв`язку з роботою не є поважною причиною непроживання у спірному житловому приміщенні. Крім того, суд дійшов висновку, що задоволення позову не порушує права відповідача на житло. Відповідно до ст.\~47\~Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.\~8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України\~Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як зазначає Європейський суд з прав людини "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42). Отже, в даній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції. Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47). Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами\~ЦК України\~та\~ЖК УРСР. Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст. 391, 405 ЦК України, тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у його права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Щодо то, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що спірна квартира має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється\~главою 6 ЖК УРСР\~та відповідними нормами\~ЦК України, відповідач в спірній квартирі не проживає, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що він проживає в спірній квартирі, користується нею та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в квартирі чи існування у нього інтересу до квартири. При цьому, його тривала відсутність свідчить про те, що він має інше місце проживання, відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власників такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». Суд звертає увагу, що наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила права користування житлом, що набрало законної сили, є підставою для зняття такої особи з реєстрації. Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до положень ст.\~141 ЦПК України. Зважаючи, що позивач звільнений від сплати судового збору при поданні позовної заяви, судовий збір на користь держави слід стягнути з відповідача.

Outcome: approved