Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-15 00:00:00

В березні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Заявник свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі наказу командира військової частини польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) № 210 від 22 вересня 2016 року з вересня 2016 року він був залучений до бойових дій на території Донецької та Луганської областей, звання солдат, посада гранатометник 1 механізованого батальйону. У період з 22 вересня 2016 року по 21 листопада 2016 року він був залучений та брав безпосередню участь в бойових діях на території Донецької та Луганської областей в складі підрозділу військової частини [NUMBER] Збройних сил України, який станом на листопад 2016 року був дислокований поблизу м. Мар`янка Донецької області. На блокпост, де перебував його підрозділ, здійснювали постійні напади представники незаконних збройних формувань, внаслідок чого декілька його співслужбовців загинули на його очах. Після чого на початку листопада 2016 року у нього погіршився стан здоров`я (постійне відчуття тривоги, емоційний дискомфорт, поганий нічний сон, нічні жахи та нав`язливі спогади зі сценами бойових дій, виражена дратливість, неспроможність стримувати емоції, агресивні тенденції в бік оточуючих, постійний головний біль, який посилювався при емоційних навантаженнях), у зв`язку із чим в листопаді-грудні 2016 року він проходив лікування у відділенні кардіоревматології НВМКЦ «ГВКГ» з діагнозом - стан після гострої реакції на стрес, антено-невротичний синдром з виходом в компенсацію, міокардіофіброз, минуща сино-атріальна блокада ІІ ст. СН0. В подальшому він перебував на обстеженні та лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі Північного регіону. Витягом з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Північного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військослужбовців від 11 вересня 2017 року № 346 встановлено, що захворювання солдата [PERSON] (посттравматичний стресовий розлад, помірно виражений, тривожно-депресивний варіант, прогредієнтний перебіг з наростаючими змінами особистості за емоційно-нестійким типом, міокардіофіброз) пов`язане із захистом Батьківщини. Наказом командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) № 3 від 04 липня 2017 року його було виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. Згідно з п. 13 Свідоцтва про хворобу № 840 від 01 червня 2017 року його визнано непридатним до військової служби в мирний час та обмежено придатним у воєнний час. Відповідно до Довідки МСЕК серія 10ААА№ 016883 від 29 вересня 2017 року йому було встановлено 25% втрати професійної працездатності. Заявник вказує, що його військова служба була пов`язана з необхідністю відсічі збройної агресії відносно України. Зазначає, що збройна агресія Російської Федерації проти України почалась 20 лютого 2014 року з незаконної анексії АР Крим та продовжилася у квітні 2014 року, коли озброєні бандитські формування, контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами РФ, проголосили створення так названих «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки», провівши референдум у неконституційний спосіб. Вважає, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомим, а тому не підлягають доказуванню відповідно до ч. 3\~ст. 82 ЦПК України. Зазначив, що саме внаслідок військової агресії Російської Федерації при виконані ним обов`язку військової служби у листопаді 2016 році поблизу м. Мар`янка Донецькій області він отримав захворювання. Просить встановити юридичний факт захворювання при виконанні ним обов`язку військової служби в листопаді 2016 року поблизу м. Мар`янка Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Заявник вважає, що встановлення даного факту можливе лише у судовому порядку, оскільки іншого порядку не передбачено законом. Встановлення цього факту буде породжувати юридичні наслідки у вигляді визнання його жертвою міжнародного збройного конфлікту та виникнення у нього права на справедливу компенсацію з Держави-агресора, якою є Російська Федерація. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 07 березня 2019 року провадження у справі відкрито за правилами окремого провадження. Заявник та його представник [PERSON] , яка діє на підставі ордеру, виданого відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», у судовому засіданні заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, підтримали в повному обсязі та\~просили її\~задовольнити,\~пояснили про\~обставини,\~викладені вище,\~а також\~зазначили,\~що встановлення\~факту,\~про який\~заявник просить\~у своїй\~заяві,\~ можливо лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив позасудового, тобто іншого порядку, встановлення причинно-наслідкового зв`язку між наявним у нього захворюванням та військовою агресією Російської Федерації а також наголосили,\~що встановлення такого факту заявнику необхідно для звернення за допомогою до міжнародних гуманітарних організацій та реалізації права, у тому числі до Міжнародної Федерації Червоного Хреста. Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява за підписом директора Департаменту Дейнега О. про розгляд справи за відсутністю представника Міністерства соціальної політики України. Представник заінтересованої особи Російської Федерації у судове засідання повторно не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши пояснення заявника та його представника, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 липня 2016 року [PERSON] на підставі контракту зарахований на військову службу у Збройні сили України, що підтверджується військовим квитком серії [NUMBER] . Як вбачається з наказу командира військової частини польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) № 210 від 22 вересня 2016 року солдат [PERSON] , гранатометник 1 механізованого батальйону, прибув до складу штатного підрозділу у підпорядкування штабу Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, які залучені та беруть безпосередньо участь у Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, в забезпеченні її проведення, з метою виконання службових (бойових) завдань 22 вересня 2016 року Згідно довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України № 412667 від 13 липня 2017 року, виданої командиром військової частини [NUMBER] , солдат [PERSON] з 22 вересня 2016 року по 21 листопада 2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції Донецької та Луганської областей. За довідкою Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (в/ч [NUMBER] Клініка психіатрії та наркології) № б/н, військослужбовець в/ч ПП [NUMBER] , солдат контрактної служби [PERSON] в 2017 році перебував на обстеженні та лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі Північного регіону. Діагноз: F43.2. Як встановлено свідоцтвом про хворобу №840, виданим 01 червня 2017 року госпітальною військово-лікарською комісією терапевтичного профілю військової частини [NUMBER] [PERSON] отримав ряд захворювань,а саме: посттравматичний стресовий розлад, помірно виражений тривожно-депресивний варіант, прогредієнтний перебіг з наростаючими змінами особистості за емоційно-нестійким типом. Згідно постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювання, поранення, контузії, каліцтва, вищевказані захворювання - пов`язані з проходження військової служби. Солдат [PERSON] непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час. Відповідно до витягу із протоколу засідання Військово-лікарської комісії Північного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень контузій, травм, каліцтв у колишніх військослужбовців від 11 вересня 2017 року № 346, захворювання солдату запасу [PERSON] : посттравматичний стресовий розлад, помірно виражений тривожно-депресивний варіант, прогредієнтний перебіг з наростаючими змінами особистості за емоційно-нестійким типом, міокардіофіроз - пов`язане із захистом Батьківщини. Згідно довідки до акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого серії 10ААА № 016883 від 29 вересня 2017 року [PERSON] встановлено 25% втрати професійної працездатності. Наказом командира військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від 04 липня 2017 року № 129-РС військослужбовця військової служби за контрактом солдата [PERSON] , гранатометника 1 механізованого відділення 1 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону звільнено з військової служби в запас за статтею 26 частиною 8 підпунктом «б» Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я на підставі висновку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу). Згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 04 липня 2017 року №3 солдата [PERSON] , гранатометника 1 механізованого відділення 1 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону з 04 липня 2017 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Харківського РВК м. Харкова. Зі змісту\~статті \~315 ЦПК України\~та роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку встановлення можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Обґрунтовуючи необхідність\~встановлення факту\~виникнення захворювань\~внаслідок збройної\~агресії Російської\~Федерації проти\~України заявник\~посилався на\~те,\~що від\~встановлення цього\~факту залежить\~виникнення його\~права як\~фізичної особи\~-\~громадянина України,\~на визначення\~статусу жертви\~міжнародного збройного\~конфлікту,\~тобто особи,\~яка перебувала\~під захистом\~конвенції про\~поліпшення долі\~поранених і\~хворих у\~діючих арміях, яка набрала\~чинності 21\~жовтня 1950\~року,\~ратифікована Президією\~Верховної Ради\~Української РСР\~від 03\~липня 1954\~року, та виникнення в нього прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, а тому просив суд встановити факт його захворювання при виконанні обов`язку військової служби у листопаді 2016 року у Донецькій області саме в внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, оскільки встановлення такого факту можливе лише у судовому порядку. Положенням статті 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно із статті 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Отже, Конституцією України зобов`язано державу за будь-яких обставин захищати життя людей і цей обов`язок не залежить від встановлення тих чи інших юридичних фактів. Крім того, Конституцією України визначено, що Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави, є Головнокомандувачем Збройних Сил України; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; вносить до Верховної ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України (стаття 106 Конституції України). До повноважень Верховної ради України, відповідно до пункту 9 частини першої статті 85 Конституції України, належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Відповідно до статті 4 цього закону у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії, у тому числі проведення спеціальних операцій (розвідувальних, інформаційно-психологічних тощо) у кіберпросторі. Наведене підтверджується прийнятими Верховною Радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Згідно зі статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З даної заяви вбачається, що на засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: "Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил". Після надзвичайного засідання комісії Україна - НАТО, скликаного 29 серпня 2014 року на прохання України, Генеральний секретар НАТО А. Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних Сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як "серйозну ескалацію збройної агресії Росії проти України". Незважаючи на досягнення Мінських домовленостей (Мінський протокол від 5 вересня 2014 року, Мінський меморандум від 19 вересня 2014 року і Мінський "Комплекс заходів від 12 лютого 2015 року"), учасником яких є російська сторона і які спрямовані на припинення викликаного російською агресією збройного конфлікту, Російська Федерація з більшою або меншою інтенсивністю продовжує збройну агресію проти України. З моменту підписання 5 вересня 2014 року Мінського протоколу Збройні Сили Російської Федерації та іррегулярні підрозділи російських найманців захопили Донецький аеропорт, місто Дебальцеве та інші населені пункти, розширивши контрольовану ними територію України у Донецькій та Луганській областях більше ніж на 500 квадратних кілометрів. Постачання російських окупаційних сил відбувається, зокрема, за допомогою так званих "гуманітарних конвоїв", які регулярно скеровуються Російською Федерацією на територію України шляхом несанкціонованого перетину українсько-російського державного кордону всупереч чинному законодавству України та міжнародним правилам, встановленим Міжнародним Комітетом Червоного Хреста, що ставить під сумнів гуманітарний характер таких конвоїв. Під виглядом виконання Мінського "комплексу заходів" від 12 лютого 2015 року російська сторона здійснює перегрупування своїх збройних підрозділів, важких озброєнь, концентрацію їх на Артемівському, Волноваському, Донецькому, Маріупольському напрямках, а також постійно тримає біля українсько-російського кордону численне угруповання своїх регулярних Збройних Сил. З огляду на це заяви російського керівництва про непричетність Російської Федерації до збройної агресії проти України є необґрунтованими і неспроможними. Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "а", "b", "c", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14 грудня 1974 року. Масштабна, тривала концентрація Збройних Сил Російської Федерації поблизу державного кордону України, прискорена мілітаризація Кримського півострова, регулярні навчання збройних сил поблизу кордонів України та на території Криму з проведенням бойових стрільб, розглядаються Україною як неприхована загроза силою, що суперечить Принципу 4 статті 2 Статуту ООН, зобов`язанням Російської Федерації відповідно до пункту 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року. Також, було прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року №254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Разом з тим, постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. При цьому, частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд вважає вірним констатувати, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (обставини, що є загальновідомими, не потребують доказування за нормами частини третьої статті 82 ЦПК України), стала окупація частини території України, в тому числі частини Донецької області України, де загинув чоловік заявника. Як йдеться в тексті Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», що вчинивши збройну агресію проти України, Російська Федерація грубо порушила свої зобов`язання, встановлені такими міжнародними актами: Статут ООН, відповідно до якого держави-члени повинні розв`язувати будь-які спори мирними засобами та утримуватися у своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування (частини 3 і 4 статті 2); Гельсінський Заключний акт Наради з безпеки та співробітництва в Європі, підписаний 1 серпня 1975 року, відповідно до якого її держави-учасники визнають непорушними кордони всіх держав у Європі та утримуються від будь-яких дій, спрямованих на захоплення частини або всієї території будь-якої держави-учасника (частина 1, розділ III); Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, який зафіксував зобов`язання Російської Федерації, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучених Штатів Америки; Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, ратифікований обома сторонами 14 січня 1998 року, згідно з яким Україна та Російська Федерація відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань за Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі поважають територіальну цілісність одна одної і підтверджують непорушність кордонів, що існують між ними (стаття 2). Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація порушила принципи та норми міжнародного права, а тому правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбаченого частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади. Відповідно до частин першої та другої статті 124\~Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. У Рішенні Конституційного\~Суду України\~від 07\~травня 2002\~року №8рп/2002 вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64\~Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Частиною четвертою статті 2\~Закону України від 18\~січня 2018\~року «Про\~особливості державної\~політики із\~забезпечення державного\~суверенітету України\~на тимчасово\~окупованих територіях\~у Донецькій\~та Луганській\~областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону\~датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року. Отже, вказаний Закон і передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просить заявник. За таких обставин, суд вважає встановленим, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя і здоров`я заявника. Факт отримання заявником захворювання, яке виникло під час виконання обов`язку військової служби та пов`язано із захистом Батьківщини, встановлений у визначеному законом порядку та підтверджений відповідними довідками та посвідченням, що наведені вище. Враховуючи викладене, а також те, що встановлення юридичного факту отримання [PERSON] , [INFO] , захворювання (посттравматичний стресовий розлад, помірно виражений тривожно-депресивний варіант, прогредієнтний перебіг з наростаючими змінами особистості за емоційно-нестійким типом, міокардіофіроз) при виконанні обов`язку військової служби у листопаді 2016 року на території Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, необхідне для визначення його статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved