Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

У липні 2020 [PERSON] звернувся в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до Державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління механізації і будівництва» про стягнення заборгованості із заробітної плати, матеріальної допомоги на оздоровлення, компенсації за неповний розрахунок на момент звільнення. В подальшому адвокатом позивача була подана заяву про зміну предмету позову, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну допомогу у розмірі посадового окладу, середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку на день звільнення по день фактичного проведення такого розрахунку або по день винесення кінцевого рішення суду, а також понесені витрати на правову допомогу та інші судові витрати. Позовна заява обгрунтована тим, що з лютого 2019 року по жовтень 2019 року позивач обіймав посаду юрисконсульта ДП МОУ "Київське управління механізації і будівництва", а з 02.10.2019 його було переведено на посаду начальника юридичного відділу.18.03.2020 позивачем була подана заява № 148 про надання основної та додаткової щорічної відпустки у кількості 31 календарний день з 23.03.2020 по 23.04.2020, якою також просив виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу, що гарантовано колективним договором. Однак матеріальна допомога у встановлений строк виплачена не була. 28.04.2020 позивача було звільнено з посади начальника юридичного відділу на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП Укрїани за згодою сторін. Однак у порушення приписів ст. 116 КЗпП у день звільнення підприємством не були виплачені у повному обсязі всі належні позивачу при звільненні суми. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О. від 14.08.2020 провадження за вказаним позовом відкрито, справу призначено до розгляду по суті у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 25.09.2020 представником відповідача подано відзив, а 03.11.2020 подано відзив на заяву про зміну предмету позову, в якому зазначено про те, що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення під час надання щорічної основної оплачуваної відпустки гарантується лише державним службовцям. ДП МОУ "КУМіБ" засноване на державній власності як державне комерційне підприємство та належить до сфери управління Міністерства оборони України, а отже працівники підприємства не є державними службовцями. Згідно фінансового плану на 2020 рік, ДП МОУ "КУМіБ" не погодили витрати на виплату матеріальної допомоги на оздоровлення. У зв"язку із скрутним фінансовим станом на підприємстві відмова у виплаті такої допомги не суперечить чинному законодавству. Оскільки матеріальна допомога не належить до заробітної плати, є разовою виплатою, відповідно дна неї не поширюються норми ст. 117 КЗпП України. Також представником відповідача у відзиві було здійнсено власний розрахунок середньоденної заробітної плати позивача, яка становить 1 149,02 грн. Ухвалою суду від 20.10.2020 залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] . У судовому засідання позивач заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві. Третя особа [PERSON] у судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] було прийнято на посаду юрисконсульта Державного підприємства "Київське управління механізації і будівництва" з 18.02.2019 з оплатою праці згідно штатного розпису, що підтверджується наказом № 30 від 15.02.2019 (а. с. 150). 02.10.2019 [PERSON] переведений на посаду начальника юридичного відділу, наказ № 183 від 01.10.2019 (а. с. 10, 143). 18.03.2020 [PERSON] подав заяву до тимчасово виконуюючого обов"язки директора ДП МОУ "КУМіБ" про надання йому основної та додаткової щорічної відпустки терміном 31 календарний день з 23.03.2020 по 23.04.2020. Просив виплатити йому матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу (а. с. 12). Наказом № 71 від 18.03.2020 [PERSON] надано відпустку за пероід роботи 2019 -2020 терміном 24 календарних дня та додаткову відпустку на 7 календарних днів за особливий характер праці згідно колективного договору з 23.03.2020 по 23.04.2020 (а. с. 146). 28.04.2020 [PERSON] було звільнено з роботи за згодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується наказом № 87 (а. с. 151). Як вбачається з інформаційної довідки від 22.09.2020, за підписом В.о. директора ДП МОУ "КУМіБ", з [PERSON] остаточний розрахунок було здійснено 29.07.2020 р. (а. с. 116). ВІдповідно до наданого відповідачем штатного розкладу ДП МОЮ "КУМіБ" з січня 2020 року, посадовий оклад начальника юридичного відділу становив 14 085 грн. (а. с. 157). Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилається на те, що йому не було виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення перед його відпусткою, а також не було її виплачено і після звільнення. Відповідач, заперечуюючи щодо вказаних вимог, стверджував про те, що вказана виплата не є обов"язковою та може виплачуватися у разі наявності коштів на підприємстві. Суд не може погодитися з вказаним твердженням відповідача з огляду на наступне. Відповідно до п. 7.5 Колективного договору Державного підприємства МІністерства оборони України "Київське управління механізації і будівництва", укладеного між адміністрацією підприємства та трудовим колективом на 2017 - 2018 роки, сторона власника зобов"язується надавати одноразову матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу при наданні щорічної відпустки. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про колективні договори і угоди", колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців. Статтею 9 вказаного Закону передбачено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Колективний договір, угода набирають чинності з дня їх підписання представниками сторін або з дня, зазначеного у колективному договорі, угоді. Після закінчення строку дії колективний договір, угода продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором, угодою. Отже, роботодавець при наданні щорічної відпустки позивачу зобов`язаний був сплатити матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадвого окладу у сумі 14 085 грн., однак, як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося представником відповідача, не було виплачено ні при наданні відпустки, ні при звільненні. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача матеріальної допомоги на оздоровлення суд вважає такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки здійснення розрахунку, слід зазначити наступне. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. З точки зору закону заходи, встановлені ст. 117 КЗпП України, є відповідальністю роботодавця перед працівником в разі несвоєчасного розрахунку при звільненні. Сама по собі відсутність грошових коштів у роботодавця не свідчить про відсутність вини підприємства у невиплаті заробітної плати та не виключає його відповідальності. Суд встановив, що позивачеві не було виплачено при звільненні належну до виплати матеріальну допомогу на оздоровлення, а тому вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню. Разом з тим, перевіряючи зазначений позивачем розрахунок середньоденної заробітної плати, відповідно до якого остання становила 1 391,81 грн. та відповідно розмір середнього заробітку станом на 05.10.2020 - 221 297,79 грн., суд дійшов такого висновку. Порядок обчислення середньої заробітної плати визначений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995. Відповідно до абзацу третього пункту 2 розділу ІІ постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу затримки розрахунку при звільненні проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу ІV постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до останнього абзацу пункту 4 Постанови №100, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (в .т.ч. щорічної і додаткової відпусток) . Згідно табелю обліку робочого часу в березні місяці 2020 року позивачу було надано 9 днів чергової відпустки, за які нараховано 5 050,89 грн. (а. с. 199, 200, 195, 196). Таким чином, для розрахунку середньомісячної заробітної плати необхідно взяти нарахування за лютий 2020 року в сумі 29 578,50 грн. та березень в сумі 14 084,14 грн. (19 135,03 - 5 050,89), всього 43 662,64 грн. та розділити на 38 днів роботи згідно наданих табелів (21 день лютий та 17 днів березень). Отже, середньоденний заробіток позивача становить 1 149,02 грн. Період затримки виплати заробітної плати позивача обраховується, починаючи з 29.04.2020, тобто наступного дня після звільнення позивача із займаної посади, по 26.11.2020, тобто по день винесення рішення у справі, і становить 146 робочих днів. Таким чином, середній заробіток позивача за несвоєчасний розрахунок при звільненні складає 1 149,02 грн. х 146 роб.днів = 167 756,92 грн. Отже суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги щодо стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку а час затримки розразунку при звільненні підлягають задоволенню, лише при перевірці правильності здійсного позивачем розрахунку, судом встановлено, що він був здійснений позивачем з порушенням норм чинного законодавства, а тому сума середній заробітку, яка підлягає до стягнення становить 167 756,92 грн. Щодо вирішення питання розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне у відповідності до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України надати позивачеві строк для подання доказів понесених судових витрат та призначити судове засідання для вирішення даного питання.

Outcome: approved