Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

[PERSON] в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] звернулася до суду з позовом, з внесеними змінами, до ТОВ "Добробит" (після зміни назви ТОВ "Місто для людей"), виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, [PERSON], за участі третіх осіб Органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області,\~ Управління житлово коммунального господарства\~ виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області, Управління державної міграційної служби України в Полтавській області, Крюківського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, [PERSON], в якому просила поновити строк позовної давності. Визнати недійсним ордер № 369, виданий ВАТ «Кременчуцький завод залізобетонних шпал» на надання житлової площі - кімнати №58 по вулиці Гагаріна 23 в гуртожитку 39 [PERSON] Визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради від 19.09.2014 року №550 «Про надання дозволу та відмови громадянам на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках» в частині надання дозволу на приватизацію кімнати №58 в будинку №23 на вулю Гагаріна м. Кременчука [PERSON] Визнати недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації КП «Квартирне управління» від 20.11.2014 року №1136/к про передачу кімнати №58 в будинку 23 вул. Гагаріна м. Кременчука у приватну власність. Визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло серії САЕ №558293, виданого відповідачу [PERSON] Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Кременчуцької міської ради 20.11.2014 року. Скасувати державну реєстрацію права власності відповідача [PERSON] на приміщення кімнати №58 в будинку № 23 на вулиці Гагаріна в місті Кременчуці Полтавської області, зобовязавши виконком Кременчуцької міської ради внести відповідні зміни в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Зобовязати відповідача [PERSON] звільнити займане нею житлове приміщення за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, вул. Гагаріна, буд. 23 кім. №58. Визнати за [PERSON] та її неповнолітніми дітьми [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], право користування житловим приміщенням за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, вул. Гагаріна, буд.№23 кім. 58. Зобовязати виконком Кременчуцької міської ради Полтавської області вселити [PERSON] та її неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в приміщення за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, вул. Гагаріна, буд.№23 кім. 58. Зобовязати виконком Кременчуцької міської ради Полтавської області поновити реєстрацію [PERSON] та її неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в приміщенні за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, вул.. Гагаріна, буд.№23 кім. 58. Відшкодування судових витрат покласти на відповідачів. В обґрунтування позову зазначено, що з 19.01.2000 року [PERSON], а з моменту народження також її діти [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], були зареєстровані за місцем проживання в кімнаті №58 гуртожитку №39 по вулиці Гагаріна будинок 23 в м. Кременчук, який належав ЗАТ «Кременчуцький завод залізобетонних шпал», що підтверджено\~ відміткою у паспорті [PERSON], виписками з домової книги, довідками про склад сім'ї. В 2001 році [PERSON] виїхала із зазначеної кімнати після народження першої дитини у зв'язку з незадовільними умовами проживання, в тому числі оскільки мала лише право користування койко-місцем. Разом з тим, [PERSON] вважала, що у зв'язку з реєстрацією в цій кімнаті вона та її діти мають право користування спірною кімнатою, а тому внаслідок приватизації цієї кімнати і передачі її у власність [PERSON] були порушені житлові права [PERSON] та її дітей. А тому вона звернулася до суду за захистом своїх прав та прав своїх дітей. 26.12.2016 року\~ [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], Виконавчого комітету\~ Кременчуцької міської ради, в якому просила визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням кімнатою 58 в будинку 23 по вулиці Гагаріна у м. Кременчуці. Зобовязати виконавчий комітет Кременчуцької міської ради зняти [PERSON], [PERSON], [PERSON], з реєстрації в кімнаті 58 в будинку 23 по вулиці Гагаріна у м. Кременчуці. В обґрунтування позову зазначено, що з вересня 2002 року [PERSON] на підставі ордеру №369, виданого ЗАТ «Кременчуцький завод залізобетонних шпал», мешкає в кімнаті №58 гуртожитку №39 в будинку №23 по вул. Гагаріна в м. Кременчук. З цього періоду в цій кімнаті не мешкали інші особи, в тому числі [PERSON] з її неповнолітніми дітьми. А тому на підставі ст. 72 ЖК УРСР [PERSON] та її неповнолітні діти [PERSON], [PERSON] втратили право користування спірною кімнатою з моменту виселення в добровільному порядку, а тому повинні бути зняті з реєстрації в кімнаті. [PERSON] отримала право власності на спірну кімнату внаслідок її приватизації, що підтверджено свідоцтвом про право власності на житло від 20.11.2014 року. Тому [PERSON] на підставі ст.391 ЦК України звернулася до суду за захистом своїх майнових прав. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 17.02.2017 року цивільну справу №537/2825/16-ц за позовом [PERSON] в її інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] обєднано з цивільною справою №537/6284/16-ц\~ за позовом [PERSON] Представник [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги [PERSON], просив їх задовольнити з наведених підстав. Також [PERSON] просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON], оскільки вважав, що вона поселилася в спірній кімнаті без законних підстав, без належного ордеру, а тому приватизація спірної кімнати є недійсною, а відповідно [PERSON] не є належним позивачем. [PERSON] зазначив також, що приватизація кімнати проведена з порушенням положень закону без врахування прав [PERSON] та її неповнолітніх дітей на користування спірною кімнатою, які також мали бажання приватизувати кімнату. Також [PERSON] зазначив, що [PERSON] та її неповнолітні діти не проживали в спірній кімнаті з 2001 року з поважних причин, у зв'язку з незадовільними умовами для проживання в кімнаті гуртожитку, а також у зв'язку з хворобою [PERSON], внаслідок якої вона отримала інвалідність. [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали поданий [PERSON] позов, просили його задовольнити з наведених підстав. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON], оскільки вона не проживала в спірній кімнаті з червня 2001 року, у зв'язку з чим втратила право на користування цією кімнатою з моменту добровільного виселення, як встановлено в ст. 107 ЖК УРСР. Представник відповідача виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог на підставі ч.4 ст. 267 ЦК України, в звязку із закінчення строку позовної давності. Також зазначив, що у зв'язку з непроживанням [PERSON] з її неповнолітніми дітьми в кімнаті №58 будинку №23 по вул. Гагаріна в м. Кременчук з 2001 року вона з її дітьми втратили право користування зазначеним житловим приміщенням. Тому просив задовольнити позов [PERSON] в частині визнання [PERSON] та її неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Також з цих же підстав просив відмовити в задоволенні позову [PERSON], пред'явленим в її інтересах та в інтересах її неповнолітніх дітей з підстав, що не порушені їх права при проведенні приватизації кімнати і передачі її у власність. [PERSON] не довела неправомірність видачі [PERSON] ордеру та неправомірність проведеної приватизації. [PERSON] не довела порушення своїх прав, а тому [PERSON] не мала права звертатися до суду з відповідним позовом. Представник відповідача ТОВ «Добробит», нова назва ТОВ «Місто для людей», заперечував в задоволенні позову [PERSON], оскільки вважав підприємство неналежним відповідачем у справі, так як воно не приймало жодних рішень щодо вселення в спірну кімнату [PERSON] чи про приватизацію цієї кімнати, не отримувало документів про реєстрацію в спірній кімнаті [PERSON] з її неповнолітніми дітьми, не проводило реєстрацію чи зняття з реєстрації, не має повноважень для виконання позовних вимог, заявлених [PERSON], а тому відповідно не порушило прав [PERSON] та її неповнолітніх дітей. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради просив задовольнити позов [PERSON], оскільки при проведенні приватизації були порушені її інтереси та інтереси її неповнолітніх дітей. [PERSON] та [PERSON] мають статус дітей, позбавлених батьківського піклування, а тому за ними зберігається право користування житловим приміщенням, яким вони користувались на момент встановлення опіки незалежно від місця проживання. У зв'язку з чим просили відмовити в задоволенні позову [PERSON], оскільки [PERSON] та її неповнолітні діти мають право користування спірною житловою кімнатою. Представник третьої особи Крюківського районного відділу Управління ДМС України в Полтавській області не з'явився в судове засідання, подав письмові пояснення, що не може бути учасником судового розгляду, оскільки установа не є юридичною особою, повноваження щодо реєстрації місця проживання (перебування) осіб делеговані органам місцевого самоврядування. Просив розглядати справу без його участі. Інші учасники процесу не з'явилився в судове засідання, хоча були повідомлені про місце і час розгляду справи. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] має право спільної сумісної власності разом з [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS], що підтверджено свідоцтвом про право власності на житло, виданим 13.01.1997 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому міської Ради народних депутатів. [PERSON] має двох неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження серії І-КЕ№045884, виданим 03.04.2000 року відділом РАГС Крюківського райвиконкому м. Кременчука Полтавської області, свідоцтвом про народження серії 1-КЕ №009839, виданим 01.12.2004 року Крюківським Відділом РАЦС Кременчуцького МУЮ Полтавської області. (т.1 а.с.20-21). [PERSON] є інвалідом ІІ групи за загальним захворюванням, що відтверджено довідкою до акту огляду МСЕК [PERSON] 10ААА №199777 від 18.11.2014 року. (а.с.10). Кременчуцький обласний психоневрологічний диспансер повідомив листом №13/577 від 20.04.2017 року, що [PERSON] перебуває на диспансерному обліку в диспансері з 2005 року. Визнана інвалідом ІІ групи з 2008 року. Диспансер не володіє відомостями про позбавлення чи обмеження дієздатності [PERSON] Рішенням виконавчого комітету Крюківської районної ради м. Кременчука Полтавської області №491 від 13.11.2008 року, неповнолітнім дітям [PERSON] та [PERSON] надано статус позбавлені батьківського піклування, встановлено опіку, призначено опікуна [PERSON], з підстав, що відповідно до рішення ЛКК №151 від 06.11.2008 року Кременчуцького обласного психоневрологічного диспансеру мати дітей [PERSON] має хворобу, яка перешкоджає виконанню батьківських обов'язків, а їх батьки записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України за вказівкою матері. (т.1 а.с.22-23). В обгрунтування реєстрації в спірній кімнаті [PERSON] з 19.01.2000 року, а її неповнолтініх дітей з моменту народження, позивачем [PERSON] та її представником подані наступні документи: - Копія паспорту [PERSON] КО746964, виданого 01.07.2008 року, в якому зазначено, що [PERSON] має зареєстроване місце проживання в кімнаті 58 в будинку №23 по вул. Гагаріна в м. Кременчук (т.1 а.с.9). - лист ДМС України в Полтавській області №3/6095 від 13.04.2016 року, в якому зазначено, що за наявними обліками адресно-довідкового відділу [PERSON] значиться зареєстрованою в кімнаті 58 в будинку №23 по вул. Гагаріна в м. Кременчук, разом з нею в адресний талон вписані її діти [PERSON], [PERSON] (т.1 а.с.15). - виписка з домової книги №120, видана 05.12.2000 року начальником житлово-комунального органу паспортистом ВАТ «Кременчуцький завод ЗБШ» Запорожець, про те, що на койко-місце в гуртожитку №39 в кімнаті 58 будинку №23 по вул. Гагаріна в м. Кременчук прописані [PERSON] з 2000 року, її донька [PERSON] з 2000 року. (а.с.19). - довідка №154, виданої 13.04.2001 року начальником житлово-комунального органу паспортистом ВАТ «Кременчуцький завод ЗБШ» Запорожець про те, що [PERSON] постійно мешкає та прописана на койко-місці в кім. 58 будинку №23 по вул. Гагаріна в м. Кременчук з 2000 року. - виписка з домової книги №447 від 27.07.2004 року, № 81 від 25.04.2000 року, видана начальником житлово-комунального органу паспортистом ВАТ «Кременчуцький завод ЗБШ» Запорожець, про те, що на койко-місце в гуртожитку №39 в кімнаті 58 будинку №23 по вул. Гагаріна в м. Кременчук прописані [PERSON] з 2000 року, її донька [PERSON] з 2000 року. (т.1 а.с.157). - виписка з домової книги №290 від 03.02.2003 року, видана начальником житлово-комунального органу паспортистом ВАТ «Кременчуцький завод ЗБШ» Запорожець, про те, що на ліжко-місце в гуртожитку №39 в кімнаті 58 будинку №23 по вул. Гагаріна в м. Кременчук прописані [PERSON] з 2000 року, її донька [PERSON] з 2001 року. (т.1 а.с.167). - довідка про склад сім'ї №31 від 30.12.2003 року, видана начальником житлово-комунального органу паспортистом ВАТ «Кременчуцький завод ЗБШ» Запорожець, про те, що на ліжко-місце в гуртожитку №39 в кімнаті 58 будинку №23 по вул. Гагаріна в м. Кременчук прописані [PERSON] з 2000 року, її донька [PERSON] з 2000 року. (т.1 а.с.168). - довідка про склад сім'ї від 18.08.2004 року, видана паспортистом ВАТ «Кременчуцький завод ЗБШ» Урсулика, про те, що на ліжко-місце в гуртожитку №39 в кімнаті 58 будинку №23 по вул. Гагаріна в м. Кременчук прописані [PERSON] з 2000 року, її донька [PERSON] з 2000 року. (т.1 а.с.169). - виписка з домової книги №718, видана 07.12.2011 року начальником житлово-комунального органу паспортистом ВАТ «Кременчуцький завод ЗБШ» Запорожець, про те, що на ліжко-місце в гуртожитку №39 в кімнаті 58 будинку №23 по вул. Гагаріна в м. Кременчук прописані [PERSON] з 2000 року, її доньки [PERSON] з 2000 року та [PERSON] з 2004 року. Діти проживають разом з матрі'ю за адресою вул. Гагаріна, 24. (а.с.18). - Довідкою КГЖЕП «Придніпроваське» від 20.09.2005 року, про те, що [PERSON] з її неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] проживають в [INFO] по вул. Гагаріна, а прописані в будинку №23 по вул. Гагаріна. (т.1а.с.20). [PERSON] та її представник не подали суду інших документів, на підтвердження наявності у [PERSON] та її неповнолітніх дітей права користування житловою кімнатою 58 гуртожитку №39 в будинку №23 по вул. Гагаріна в м. Кременчук. Суду не було подано відповідного рішення підприємства, ордеру, чи договору. Суду не було подано документи до якого виду належав гуртожиток №39 ВАТ «Кременчуьцкий завод залізобетонних шпал» (для проживання одиноких громадян чи для проживання сімей), не подано документи, що кімната 58 в цьому гуртожитку виділялась як приміщення для проживання сімей. Представник [PERSON] визнав, що [PERSON] не була працівником ЗАТ "Кременчуцький завод залізобетонних шпал". Не були підтверджені належними доказами доводи представника [PERSON] [PERSON] про поважність причин неможливості подати суду зазначені документи з підстав, що на даний час ліквідований без правонаступника ВАТ "Кременчуцький завод залізобетонних шпал", на балансі якого знаходився гуртожиток №39 в 2000 році. Оскільки в обґрунтування таких тверджень суду було подано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення іншого підприємства ЗАТ "Кременчуцький завод залізобетонних шпал-2", державна реєстрація якого проведена 04.10.2001 року, припинена 05.07.2007 року, тобто до того часу як ВАТ "Кременчуцький завод залізобетонних шпал" передавав гуртожиток органу місцевого самоврядування. В свою чергу [PERSON] та інші відповідачі не подали докази на підтвердження факту, що [PERSON] не видавався ордер на поселення в спірну кімнату. Разом з тим, відповідно до листа Крюківської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області №2777/01-30 від 19.10.2016 року, згідно реєстру територіальної громади відсутня інформація про реєстрацію [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно картотечного обліку (форма А, форма Б) [PERSON] значилась зареєстрованою за адресою [INFO]. Також, за даними Реєстру територіальної громади та відповідного картотечного обліку в кімнаті 58 будинку №23 по вул. Гагаріна в м. Кременчук значиться зареєстрованою [PERSON] з 04.09.2002 року по теперішній час на підставі ордеру №369, виданого ВАТ «Кременчуцький завод залізобетонних шпал». В обгрунтування листа надано ордер №369, виданий ВАТ «Кременчуцький завод залізобетонних шпал» [PERSON], форма Б та форма А за адресою [ADDRESS], форма Б та форма А за адресою м. Кременчук вул. Гагаріна буд. №23 кім.58 (т.1 а.с.108-113). Відповідно до листа Крюківської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області №3583/01-40 від 28.11.2016 року підтверджено попередню інформацію та зазначено, що органом ведення Державного реєстру виборців передана інформація про те, що [PERSON] зареєстрована за адресою [INFO] без зазначення кімнати. Також від ТОВ «Добробит» до відділу реєстрації надійшли документи, за якими по формі А [PERSON] знята з реєстрації за адресою [ADDRESS], по іншій інформації в картці форми Б [PERSON] вважається зареєстрованою за адресою [INFO]. Тому неможливо зазначити точне місце реєстрації [PERSON] (т.1 а.с. 186-194). Відповідно до листа УДМС в Полтавській області №4/22937 від 06.12.2016 року, за наявними картотечними обліками відділу адресно-довідкової роботи УДМС в Полтавській області міститься інформація про реєстрацію [PERSON] з її неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] станом на 01.07.2008 року за адресою м. Кременчук вул. Гагаріна буд. 23 кім 58. Надати інформацію про підстави внесення відомостей в адресний талон громадянки [PERSON] неможливо, тому що інформація вносилась в 2008 році органом ВГІРФО УМВС України в Полтавській області, який на даний час ліквідований, а новостворений орган Державна міграційна служба України не є його правонаступником.(т.1 а.с.195-197). Разом з тим, за змістом позову, та з пояснень представника позивача [PERSON] [PERSON] вбачається, що [PERSON] після народження дитини [PERSON], [INFO], переїхала проживати в інший гуртожиток, розташований за адресою м. Кременчук вул. Гагаріна буд.№24, добровільно покинувши місце проживання в кімнаті №58 в будинку №23 по вул. Гагаріна в м. Кременчук. Цей факт також підтверджено листом керівника фінансового відділу Кременчуцької міської ради першому заступнику міського голови №454 від 23.05.2001 року з проханням дати дозвіл на поселення фахівця відділу [PERSON] з донькою [PERSON] в гуртожитку за адресою м. Кременчук вул. Гагаріна буд.№24; заявою [PERSON] від 06.06.2001 року на поселення її з донькою в гуртожитку за адресою м. Кременчук вул. Гагаріна буд.№24; карткою форми Б на [PERSON] про проживання її за адресою м. Кременчук вул. Гагаріна буд.№24 кім. 7 без реєстрації. (т.1 а.с.200-204). Разом з тим, згідно ордеру № 369, виданим ВАТ «Кременчуцький завод залізобетонних шпал», паспорту ЕА188993, виданого 19.11.1996 року Ленінським РВ УМВС України в Кіровоградській області, інформації Крюківської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, [PERSON] зареєстрована в кімнаті 58 будинку №23 по вул. Гагаріна в м. Кременчук з 04.09.2002 року по теперішній час. Рішенням Кременчуцької міської ради Полтавської області від 28.10.2008 року про надання згоди на прийняття у комунальну власність територіальної громади м. Кременчука гуртожитку №39 по вулиці Гагаріна, 23, вирішено надати згоду на прийняття у комунальну власність територіальної громади м. Кременчука та передати на баланс КП «Квартирне управління» гуртожитку №39 по вулиці Гагаріна, 23, крім першого поверху. Виконавчому комітету міської ради здійснити необхідні організаційно правові заходи на виконання цього рішення. Згідно з актом від 01.12.2011 року приймання-передачі, гуртожиток №39 по вул. Гагаріна 23 в. [PERSON] на підставі рішення виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області від 07.10.2011 року №839 «Про створення комісії з прийняття до комунальної власності територіальної громади міста [PERSON] гуртожитку №39», провели обстеження гуртожитку, передано гуртожиток до комунальної власності територіальної громади м. Кременчука на баланс КГЖЕП «Крюківське». 02.03.2012 року рішенням №167, вирішено затвердити акт приймання передачі гуртожитку №39 по вулиці Гагаріна, 23 в м. Кременчук. Визначено виконавцем послуг з управління гуртожитком №39 по вулиці Гагаріна, 23 в м. Кременчук ТОВ «Добробит». КГЖЕП «Крюківське» забезпечити передачу ТОВ «Добробит» необхідної бази даних для реалізації функцій з управління. Оформити право власності на гуртожиток за територіальною громадою м. Кременчука в особі Кременчуцької міської ради Полтавської області. КП «КМБТІ Полтавської обласної ради» підготувати свідоцтво про право власності та у встановленому порядку провести державну реєстрацію права власності на гуртожиток №39 по вулиці Гагаріна. 23 за територіальною громадою м. Кременчука в особі Кременчуцької міської ради Полтавської області за рахунок коштів міського бюджету. В подальшому кімнату №58 в будинку №23 по вул. Гагаріна в м. Кременчук було передано у власність [PERSON] шляхом проведення приватизації. Так, Рішенням Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області №550 від 19.09.2014 року, опублікованим в установленому законом порядку, вирішено надати дозвіл на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, згідно з переліком в додатку до цього рішення. Органу приватизації оформити розпорядження на приватизацію жилих приміщень та видати свідоцтва про право власності на них. Відповідно до додатку до рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області №550 від 19.09.2014 року, [PERSON] надано дозвіл на приватизацію житлового приміщення у гуртожитку - кімнату №58 в будинку №23 по вул. Гагаріна в м. Кременчук. (т.1 а.с. 116-121). При наданні [PERSON] дозволу на приватизацію було враховано, що вона зареєстрована та постійно мешкає за вказаною адресою з 04.09.2002 року на підставі ордеру №369, виданого ВАТ «Кременчуцький ЗБШ», працює вчителем в Кременчуцькій гімназії №6, іншого житла не має, не використала своє право на безоплатну приватизацію, звернулася із заявою від 15.08.2014 року про передачу їй в приватну власність зазначеної кімнати, сплатила відповідні внески. (т.1 а.с. 123-140). Згідно з розпорядженням органу приватизації КП «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради від 20.11.2014 року прийнято рішення задовольнити заяву наймача [PERSON] і передати їй в приватну власність житлове приміщення у гуртожитку в м. Кременчук по вул. Гагаріна буд. 23 кім. 58. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 20.11.2014 року УЖКГ виконкому Кременчуцької міської ради, кімната 58 в будинку 23 по вулиці Гагаріна в м. Кременчук належить на праві приватної власності [PERSON] Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд керувався наступними положеннями Закону. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. В ст. 11 ЦПК України встановлений принцип диспозитивності цивільного судочинства. Так, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. В ст. 60, 61 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод\~та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України\~також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. В ст. 127 ЖК УРСР встановлено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 128, 129 ЖК УРСР, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Також Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 р. N 208 встановлювався порядок надання жилої площі в гуртожитках підприємств, установ, організацій, користування цими гуртожитками та їх утримання. Згідно з п.2, п.4, п.7, п.9, п.10 Примірного положення про гуртожитки, Гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Гуртожитки підрозділяються на два види: для проживання одиноких громадян (жилі приміщення знаходяться у спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках); для проживання сімей (жилі приміщення, що складаються з однієї чи кількох кімнат, перебувають у відособленому користуванні сімей). У гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян, при необхідності, з дозволу виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів можуть бути виділені приміщення для проживання сімей. Ці приміщення повинні розташовуватися в окремих під'їздах (секціях) жилого будинку. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. При одержанні ордера пред'являються паспорти всіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Адміністрація підприємства, установи, організації веде облік ордерів, що видаються громадянам на зайняття жилої площі. Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності. В п.14, п.15, п.17, п.19 розділу III Примірного положення про гуртожитки встановлено, що правила користування жилою площею в гуртожитках. Так, вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера. Жила площа в гуртожитку не підлягає обміну, розділу, бронюванню і здачі в піднайом. Громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Мешканцям гуртожитку забороняється самовільно переселятися з одного приміщення в інше. Громадяни, які проживають у гуртожитку, зобов'язані брати участь у благоустрої й озелененні прилеглої до гуртожитку території, охороні зелених насаджень, обладнанні, ремонті і належному утриманні спортивних та дитячих майданчиків; своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги відповідно до пункту 38 цього Примірного положення. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем [PERSON] та її представником не було подано суду в обґрунтування правомірності вселення її та її дітей в кімнату 58 гуртожитку №39, розташованого по вул. Гагаріна 23 в м. Кременчук, ані рішення адміністрації підприємства та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу, ані ордеру, ані договору оренди. Разом з тим, [PERSON], звертаючись до суду з позовом на підставі ст.391 ЦК України, як власник спірної кімнати про визнання [PERSON] та її неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування кімнатою №58 будинку №23 по вул. Гагаріна в м. Кременчук на підставі ст.71 ЖК УРСР у зв'язку з непроживаням в цій кімнаті більше 6 місяців без поважних причин. Тобто фактично не оскаржуючи наявність у них правомірних підстав для поселення в цій кімнаті. [PERSON] не подала докази, що [PERSON] не видавався ордер на поселення. Тому відповідно до принципів змагальності та диспозитивності, суд розглядає спір в межах заявлених вимог. З позову [PERSON], пояснень її представника [PERSON], пояснень [PERSON] та інших досліджених судом доказів вбачається, що з червня 2001 року і по теперішній час [PERSON] з її донькою [PERSON] не проживала в гуртожитку №39 по вул. Гагаріна,23, в м. Кременчук. Донька [PERSON] [PERSON] ніколи не проживала в цьому гуртожитку. Доводи представника [PERSON] в судовому засіданні про поважність причин не проживання [PERSON] з її неповнолітніми дітьми в гуртожитку №39 по вул. Гагаріна,23, в м. Кременчук, - не підтверджені належними та допустимими доказами, та фактичними обставинами справи. Так, відповідно до Примірного положення про гуртожитки, Заселення гуртожитків провадиться після створення в них необхідних житлово-побутових умов для проживання й одержання дозволу санітарно-епідеміологічної станції. На підтвердження факту створення в спірній кімнаті гуртожитку необхідних житлово-побутових умов для проживання, фактично свідчить проживання в цій же кімнаті [PERSON] з вересня 2002 року. Доводи представника [PERSON] про непроживання [PERSON] в кімнаті №58 гуртожитку №39 по вул. Гагаріна 23 в м. Кременчук з поважних причин у зв'язку із захворюванням, внаслідок якого вона отримала інвалідність, також спростовуються фактичними обставинами справи та дослідженими судом доказами. А саме в червні 2001 року на момент виселення зі спірної кімнати №58 гуртожитку №39 по вул. Гагаріна 23 в м. Кременчук [PERSON] працювала в виконавчому комітеті Кременчуцької міської ради, що вказує на її задовільний стан здоров'я в цей період, не перебувала на обліку в психоневрологічному диспансері. Лише з 2005 року [PERSON] перебуває а обліку в Кременчуцькому обласному психоневрологічному диспансері, лише з 2008 року їй встановлено інвалідність ІІ групи. Суду не подано доказів примусового виселення [PERSON] зі спірної кімнати, чи її скарги в правоохоронні органи чи до суду, з яких могло вбачатися неможливість її проживання в цій кімнаті, чи рішення суду про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території. Таким чином суд вважає недоведеним факт неможливості проживання [PERSON] з її дітьми з червня 2001 року з спірній кімнаті №58 гуртожитку №39 по вул. Гагаріна 23 в м. Кременчук, коли вона в добровільному порядку виселилась з цієї кімнати. З огляду на наведене, суд вважає встановленим факт, що [PERSON] з її неповнолітніми дітьми з червня 2001 року без поважних причин не проживали в спірній кімнаті №58 гуртожитку №39 по вул. Гагаріна 23 в м. Кременчук. Тобто до того часу як в 2008 році дітям [PERSON] та [PERSON] було надано статус дітей позбавлених батьківського піклування. В ст. 71 ЖК УРСР встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Відповідно до ст.72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Главою 4 ЖК УРСР не передбачено можливості визнати особу, яка користується житловим приміщенням у гуртожитку, такою, що втратила право користування зазначеним приміщенням. У статті 130 ЖК УРСР передбачено, що порядок користування житловою площею в гуртожитках визначається законодавством України. Разом із тим, окрім відповідної глави ЖК УРСР, зазначене питання врегульоване лише у Примірному положенні про гуртожитки. У розділі VIII \~Примірного положення про гуртожитки, яким передбачено відповідальність за порушення правил надання жилої площі в гуртожитку, користування гуртожитками та їх утримання, зазначено, що особи, винні у порушенні правил користування гуртожитками, несуть відповідальність відповідно до законодавства. У зв'язку з цим можна розмежовувати правовий режим гуртожитків, житлові приміщення у яких підлягають приватизації та правовий режим гуртожитків, які призначені для тимчасового проживання. Оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону № 2482-XII, прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72\~ЖК УРСР. (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 04.11.2015 року в справі № 6-1166цс15). Відповідно до ч.2 ст. 107 ЖК УРСР, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Відповідно до розяснень Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» №9 від 01.11.1996 року при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.. 33 Конституції України гарантує кожному хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди. З огляду на наведене, з дотриманням принципів змагальності та диспозитивності, суд вважає за можливе в межах позовних вимог [PERSON], визнати [PERSON] та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловою кімнатою №58 гуртожитку №39 по вул. Гагаріна 23 в м. Кременчук на підставі ст.71 ЖК УРСР, у зв'язку з не проживанням без поважних причин більше 6 місяців. З огляду на наведене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині визнання [PERSON] та її неповнолітніх осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Статтею 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняття рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою для зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобовязувати реєстраційні органи вчинити ці дії не має потреби. З огляду на наведене, позовні вимоги [PERSON] про зняття з реєстрації [PERSON] та її неповнолітніх дітей є передчасними, в цій частині права [PERSON] на даний час не порушені, а тому в цій частині суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] Відповідно з цих же підстав суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання за нею та її неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] права користування житловою кімнатою №58 гуртожитку №39 по вул. Гагаріна 23 в м. Кременчук та про вселення їх в зазначену кімнату. В ст.8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. В ст.1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" встановлено, що сфера дії цього Закону поширюється на громадян України, а також членів їхніх сімей, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Тобто законом передбачено, що під захист підпадають особи, які дотримали певних умов. Відповідно до ст.4 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Громадяни, які на законних підставах проживають у гуртожитках державної форми власності, гуртожитках, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), набувають право на приватизацію житлових приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади. Відповідно до Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 N 396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 р. за N 109/17404, Громадяни, які проживають у гуртожитках, що перебувають у власності підприємств, установ, організацій, утворених у процесі корпоратизації чи приватизації, набувають право на приватизацію займаних жилих приміщень після передачі таких гуртожитків у комунальну власність та за умови, що вони фактично проживають у таких гуртожитках правомірно і тривалий час (не менше п'яти років). Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Аналізуючи наведені положення Закону, суд вважає, що виключно з дотриманням всіх наведених основних умов може відбутись приватизація приміщення у гуртожитку: відсутність у мешканця гуртожитку власності на нерухоме майно (власного житла); правомірне поселення особи в приміщення гуртожитку на підставі положень житлового законодавства, а саме: статей 128, 129\~ЖК УРСР\~та пункту 10 розділу II Примірного положення про гуртожитки, пункту 69\~Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, згідно з якими на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах; постійне проживання у житловому приміщенні у гуртожитку за місцем реєстрації не менше 5 років; згода всіх повнолітніх членів сімї; згода тимчасово відсутніх членів сімї, за якими зберігається право на житло; звернення мешканця гуртожитку до уповноваженого на здійснення приватизації органу з відповідною заявою; здійснення приватизації уповноваженими на це органами; Аналогічна позиція висловлена в узагальненнях судової практики розгляду справ про приватизацію державного житлового фонду та гуртожитків, проведеного ВССУ. http://sc.gov.ua/ua/uzagalnennja_sudovoji_praktiki.html Також в постанові Верховного Суду України від 30.01.2013 року у справі № 6-125цс12 висловлена правова позиція, що відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 «Про приватизацію державного житлового фонду» умовою для проведення приватизації житла є обовязкове постійне фактичне проживання більше 5 років осіб у житлі, яке підлягає приватизації. З огляду на наведене, відсутність рішення про надання житлового приміщення у гуртожитку та спеціального ордеру, наявність у особи власності на інше житлове приміщення, не підтвердження факту законної реєстрації у гуртожитку, не проживання у гуртожитку за місцем реєстрації протягом більше 5 років, не звернення особи до уповноваженого органу із заявою про приватизацію житлового приміщення є обставинами, що унеможливлюють застосування норм Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" для приватизації житлового приміщення у гуртожитку. Враховуючи, що [PERSON] має власне житло, не має доказів реєстрації її та дітей в гуртожитку №39 в м. Кременчук саме на підставі положень Житлового кодексу УРСР, фактично не проживала з дітьми в цьому гуртожитку протягом 5 років, не зверталася в уповноважені органи із заявою про приватизацію спірної кімнати у гуртожитку, тому унеможливлено застосування до [PERSON] та її неповнолітніх дітей норм Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" для приватизації житлового приміщення у гуртожитку. З огляду на наведене, суд не вбачає підстав вважати, що після добровільного виселення [PERSON] з дітьми зі спірної кімнати в червні 2001 року, та не проживання більше 6 місяців, а відповідно і втрати права користування цим приміщенням, було порушено будь-які наявні у [PERSON] та її неповнолітніх дітей права шляхом поселення у вересні 2002 року [PERSON] на підставі ордеру в кімнату гуртожитку, де [PERSON] була зареєстрована лише на койко-місці, видачею ордеру [PERSON], ухваленням розпорядження та рішення уповноваженим органом про приватизацію [PERSON] спірної кімнати, на підставі якої [PERSON] набула право власності на спірну кімнату. Статтею 124 Конституції України встановлено, що повноваження суду поширюються на всі правовідносини, що виникають в державі. Статтею 1 ЦК України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В проведеному ВССУ Аналізі окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних розяснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» дано роз'яснення щодо визнання особи заінтересованою і відповідно наявності у неї права звернення до суду з позовом про оскарження правочину. Так, згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою. Зі змісту цих статей вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа. ЦК не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. У звязку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи, безпосередньо порушені; 2) у результаті визнання правочину недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). З аналізу досліджених доказів і вище наведених обставин, суд не вбачає порушення майнових прав та інтересів [PERSON] та її неповнолітніх дітей при видачі [PERSON] ордеру, поселенні її в кімнату, проведенні приватизації кімнати 58 в гуртожитку №39 по вул. Гагаріна 23 в м. Кременчук, внаслідок якої [PERSON] отримала право власності на зазначену кімнату. Тому суд вважає що [PERSON] та її діти не є заінтересованими особами, права яких порушені, а тому не мали права звертатися до суду з позовом про визнання недійсним та скасування відповідного ордеру, розпорядження та рішення про приватизацію, свідоцтва про право власності на житлову кімнату. Також позовна вимога [PERSON] про виселення [PERSON] з належної останній на праві власності кімнати 58 в гуртожитку №39 по вул. Гагаріна 23 в м. Кременчук не може бути задоволена з підстав, передбачених ст.41 Конституції України, ст.319, ст.321 ЦК України. З огляду на наведене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову [PERSON], поданого в її інтересах та в інтересах її неповнолітніх дітей. А позов [PERSON] задовольнити частково.

Outcome: partial