Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

10 грудня 2019 року позивач звернувся до Ржищівського міського суду Київської області із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина за законом на належне йому майно. Згідно рішення Ржищівського міського суду Київської області від 31 травня 2013 року за позивачем було визнано право власності на спадковий будинок. Своє право власності позивач зареєстрував відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 липня 2013 року. В березні 2017 року позивач звернувся до Ржищівської міської ради із заявою про надання йому дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі біля спадкового будинку. Рішенням Ржищівської міської ради Київської області від 24 березня 2017 року позивачу було надано відповідний дозвіл, але п. 2 даного рішення було встановлено його термін дії в один рік. Коли позивач звернувся до землевпорядної організації для виготовлення технічної документації, то йому було відмовлено на тій підставі, що закінчився термін дії рішення. Відповідно до ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. В жодному із існуючих нормативно-правових актів відсутнє право органу місцевого самоврядування на встановлення терміну дії рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, тим паче, спірна земельна ділянка є не новою, а такою що розташовується біля житлового будинку, що перебуває у позивача в приватній власності. У зв`язку з чим, позивач просив визнати частково недійсним рішення Ржищівської міської ради Київської області від 24 березня 2017 року про надання [PERSON] дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі з подальшим виготовленням документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку по [ADDRESS] , а саме в частині п. 2 щодо встановлення строку виготовлення та подачі на затвердження технічної документації. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подавши заяву про розгляд справи без його участі. Представник Ржищівської міської ради Київської області в судове засідання не з`явився, про дату, час, місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно рішення Ржищівської міської ради Київської області № 725-31-07 від 24 березня 2017 року "Про надання гр. [PERSON] дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з подальшим виготовленням документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] " [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з подальшим виготовленням документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку загальною площею 0,08 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] згідно графічного матеріалу. Виготовлену технічну документацію подати на розгляд та затвердження Ржищівської міської ради не пізніше, як через 1 рік з моменту прийняття даного рішення (а.с.4). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 липня 2013 року, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 5). Згідно ст. 118 Земельного Кодексу України початком процедури приватизації земельної ділянки є звернення громадянина з заявою (клопотанням) до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Згідно листа ПП "Єдиний центр" № 04-19/68 від 17 квітня 2019 року, [PERSON] було повідомлено, що відповідно до його заяви на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) по [ADDRESS] відповідно до рішення Ржищівської міської ради Київської області від 24 березня 2017 року № 725-31-07, ПП "Єдиний центр" не може провести землевпорядні роботи по виготовленню вищевказаної документації в зв`язку з тим, що термін дії рішення № 725-31-07 від 24 березня 2017 року закінчився (а.с. 6). За змістом статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Пунктами "б" та "ґ" частини 1 статті 5 ЗК України передбачено, що земельне законодавство базується на принципах забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, і забезпечення гарантій прав на землю. Пунктом "г" частини 3 статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до частини 1 статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Частиною 2 статті 158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ земельні відносини, суб`єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об`єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного кодексу України далі - ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування. Згідно з постановою Верховного Суду, ухваленою у справі № 369/6516/16-ц 01 серпня 2018 року, ВС підкреслив, що надання позивачу, як спадкоємцю, органом державної влади розпорядження про дозвіл на розробку технічної документації створило для нього правомірне очікування від уповноважених органів щодо оформлення права власності на земельну ділянку у вигляді винесеної в натурі земельної ділянки відповідно до розробленої на замовлення позивача технічної документації на з/д. Встановивши термін дії рішення, Ржищівська міська рада Київської області порушила право позивача на правомірне очікування набуття у власність земельної ділянки біля житлового будинку, що перебуває у приватній власності позивача, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 4 статті 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Outcome: approved