Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

До Зіньківського районного суд Полтавської області звернулась [PERSON] із цивільним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа Проценківська сільська рада Зіньківського району Полтавської області про визнання недійсним та скасування свідоцтва на право власності на нерухоме майно. Згідно позовної заяви вказано, що 02.04.2007 роцу помер чоловік позивача - [PERSON], який був прописаний по вул. Луговій, 3, с. Проценки, Зіньківського району Полтавської області. Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в селі Проценки, Зіньківського району, Полтавської області по вул. Лугова, № 3, який належав йому на праві власності. Спадкоємцями першої черги є його дружина та його діти. До спадкового майна належить житловий будинок з господарськими спорудами, розташований в с. Проценки, вул. Лугова, 3, Зіньківського району, Полтавської області. Позивач вказує, що не може вирішити в нотаріальному порядку питання про спадкування цього житлового будинку через помилкову видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок від 21 червня 2000 року, тому вона змушена звернутися до суду про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Позивачка вважає, що суд може визнати за нею право власності на вищезазначене нерухоме майно з таких підстав. Будинок № 3 по вул. Луговій с. Проценки, Зіньківського району, Полтавської області належав на праві приватної власності [PERSON] та членам її сім"ї було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: с. Проценки, вул.Лугова 3. Після смерті [PERSON] позивач фактично вступила в управління і володіння житловим будинком; сплачує всі необхідні платежі за будівлі і землю, за користування газом і електроенергією, обробляє землю, доглядає сад; зробила ремонт житлового будинку і господарських споруд, фактично проживає в будинку. В судове засідання позивач не з"явилася, направивши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання позовних вимог. Відповідачі:[PERSON], [PERSON], [PERSON], в судове засідання не з'явилися, але надали до суду заяви, в яких позовні вимоги визнали в повному обсязі і просять розгляд справи провести без їх участі. Третя особа: Проценківська сільська рада Зіньківського району Полтавської області в судове засідання не з'явилася, але надала до суду заяву, в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі і просить розгляд справи провести без їх участі. Заслухавши пояснення представника відповідача [PERSON], [PERSON] та дослідивши наявні в матеріалах справи документальні докази та надавши їм відповідну правову оцінку, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимогах з наступних підстав. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права. Відповідно до ст. 114 ЦПК України: Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, враховуючи місцезнаходження, позов предявляється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки. Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В судовому засіданні було встановлено, що згідно позовної заяви позивач вказує, що 02.04.2007 році помер чоловік позивача - [PERSON], який був прописаний по вул. Луговій, 3, с. Проценки, Зіньківського району Полтавської області. Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в селі Проценки, Зіньківського району Полтавської області по вул. Лугова, № 3, який належав йому на праві власності. Спадкоємцями першої черги є його дружина та його діти. До спадкового майна належить житловий будинок з господарськими спорудами, розташований в с. Проценки, вул. Лугова, 3, Зіньківського району, Полтавської області. Позивач вказує, що не може вирішити в нотаріальному порядку питання про спадкування цього житлового будинку через помилкову видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок від 21 червня 2000 року, тому вона змущена звернутися до суду про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Вважає, що суд може визнати за нею право власності на вищезазначене нерухоме майно з таких підстав. Будинок № 3 по вул. Луговій с. Проценки, Зіньківського району Полтавської області належав на праві приватної власності [PERSON] та членам її сім"ї було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: с. Проценки, вул.Лугова 3. Після смерті [PERSON] позивач фактично вступила в управління і володіння житловим будинком; сплачує всі необхідні платежі за будівлі і землю, за користування газом і електроенергією, обробляє землю, доглядає сад; зробила ремонт житлового будинку і господарських споруд, фактично проживає в будинку. Під час дослідження наявних матеріалів справи встановлено, що мати відповідача - [PERSON], [PERSON] звернулася до Зіньківського районного суду із позовною заявою до [PERSON] (так вказано у позовній заяві), хоча прізвище особи, згідно паспортних даних, є [PERSON], до її дочки [PERSON], а відповідно рідної сестри [PERSON],[PERSON] і до внучки [PERSON], про визнання недійсним з дати видання та про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане на підставі рішення виконкому Проценківської сільської ради Зіньківського району від 20.06.2016 року за № 75, яке знаходиться по вулиці Лугова, 3. Крім вулиці Лугова, 3, інша адреса згаданого нерухомого майна, як і перелік цього майна, у позові не вказані. Також позивач просить суд визнати за нею права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в с. Проценки, вул. Лугова, 4, Зіньківського району. Резолютивна частина позовної заяви не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України, а саме невірно вказано адресу суду, вулиця Комунарів, хоча адреса суду - вулиця Соборності. 3 позовної заяви випливає, що [PERSON] не є належним відповідачем по справі, так як його прізвище, згідно паспорту, [PERSON], а у позовній заяві одним із відповідачів є [PERSON], тобто інша особа, ніж [PERSON]. Згідно ст. 119 ч.2 п.п.3,5,6 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обгрунтовує свої вимоги і зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину. В порушення цих вимог, із позовної заяви незрозумілий зміст позовних вимог. Так, позивач вказує в абзацах 1,2, 4, що її померлий чоловік був прописаний по вулиці Луговій, будинок № 3, у селі Проценки Зіньківського району і після його смерті відкрилася спадщина на вказаний житловий будинок № 3 по вулиці Луговій у с. Проценки, який належав йому на праві власності, який вона не може успадкувати через помилкову видачу свідоцтва про право власності. В абзаці 7 позовної заяви позивач в протиріччя вказаного нею в абзацах 1,2, 4 позовної заяви, уже зазначає, що будинок № 3 по вулиці Луговій у с. Проценки Зіньківського району, належав їй і членам її сімї на праві приватної власності. В абзаці 3 позовної заяви позивач вказує, що спадкоємцями першої черги є його дружина та його діти, тобто не заперечує, що відповідачі є спадкоємцями першої черги за законом померлого батька [PERSON], а в іншій частині позовної заяви це заперчує і вважає, що тільки вона є спадкоємцем померлого чоловіка [PERSON]. В абзаці 9 позовної заяви позивач посилається на довідку Проценківської сільської ради Зіньківського району, згідно якої житловий будинок із господарськими спорудами № 3 по вулиці Луговій у с. Проценки Зіньківського району, ніби-то зареєстрований за нею з 1989 року, і в абзаці 10 позовної заяви доходить до висновку, що на підставі вищезазначених у позові доказів підтверджується її право власності на вказане нерухоме майно, яке в порядку спадкування перейшло до неї. Таким чином, у всій описовій частині позовної заяви та і в пункті 1 її резолютивної частини позивач веде мову про скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок № 3 по вулиці Луговій у селі Проценки, а просить визнати за нею право власності уже на житловий будинок № 4 по вулиці Луговій у селі Проценки, не обгрунтовуючи нічим дане протиріччя. Незрозумілий суду і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину. Посилання у позовній заяві на довідку Проценківської сільської ради Зіньківського району, згідно якої ніби-то житловий будинок із господарськими спорудами № 3 по вулиці Луговій у с. Проценки Зіньківського району з 1989 року зареєстровані за [PERSON], є таким, що спотворює зміст вказаної довідки, в якій зазначено, що у вказаному будинку проживали [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON]. Про належність кому-небудь вказаного нерухомого майна у довідці не йдеться. На противагу заяви позивача про довідку Проценківської сільської ради Зіньківського району, згідно якої ніби-то житловий будинок із господарськими спорудами № 3 по вулиці Луговій у с. Проценки Зіньківського району, зареєстрований за нею з 1989 року,- яка не відповідає дійсності, додано довідку Проценківської сільської ради Зіньківського району № 1031 від 31.10.2016 року, згідно якої будинковолодіння № 4 по вулиці Луговій у селі Проценки Зіньківського району, згідно погосподарської книги № 3, особовий рахунок № 138, станом на 01.07.1990 року, відносилося до типу колгоспного двору, членами якого були: [PERSON], - голова двору, помер 02.04.2007 року [PERSON] Іванівна-дружина, [PERSON] Степанович-син, [PERSON] Степанівна-дочка, [PERSON] Михайлівна- не родичка, [PERSON] - не родичка. Факт належності колишнього колгоспного двору № 4 по вулиці Луговій у селі Проценки Зіньківського району, не тільки позивачеві, а й відповідачам та розмір відповідних часток кожному із них, підтверджується наступними законодавчими актами: Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції 1963 року, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакці 1963 року, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до розяснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а)право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. На підставі викладеного, співвласниками житлового будинку із господарсько-побутовими спорудами № 4 по вулиці Луговій у селі Проценки Зіньківського району, є крім позивача перелічені вище члени колишнього колгоспного двору і їм формально належить по 1/6 частині вказаного нерухомого майна, так як відсутні правовстановлюючі документи на це майно, а тому вимоги позивача про визнання за нею права приватної власності на це нерухоме майно в цілому, є необгрунтованими і такими що протирічать законодавству України, що підтверджується наступним: у абзацах 6 і 8 заяви позивач вказує, що згідно ст.ст. 548 і 549 Цивільного кодексу УРСР, який ніби-то діяв на час відкриття спадщини, вона вважається такою, що прийняла спадщину померлого чоловіка [PERSON], так як вступила в управління і володіння житловим будинком і так далі,-- але спадщина після смерті [PERSON] відкрилася 02.04.2007 року, тобто після набрання чинності Цивільним кодексом України ( в редакції 2003 року) і правовідносини у сфері спадкового права регулюватися нині чинним Цивільним кодексом, а не Цивільним кодексом УРСР ( в редакції 1963 року). Суд також критично оцінює докази, на які посилається позивач, а саме, згідно копії свідоцтва про право власності на житловий будинок (а.с.4) виданого 21.06.2000 року виконкомом Проценківської сільської ради вказано, що житловий будинок по вулиці Луговій № 3 у с. Проценки Зіньківського району, в цілому складається з одного будинку. Інші будівель не зазначено. Згідно технічного паспорта на житловий будинок №4 із господарськими спорудами по вулиці Луговій у с. Проценки Зіньківського району, виготовленого станом на 19.05.2016 року (а.с.5-9) вказано, що житловий будинок - 1962 року побудови; господарські будівлі та споруди: сараї Б.В- 1962 року побудови, сараї Д 1968 року побудови, сарай Е -1960 року побудови, погріб д -1968 року побудови. Де в примітці вказано, що рік побудови вказано зі слів замовника [PERSON], позивача по справі. Крім того позивачем не додано свідоцтва про смерть померлого чоловіка -[PERSON]. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Отже, виходячи з вищевикладеного, проаналізувавши в сукупності досліджені матеріали справи у їх взаємозв'язку, виходячи з положень сімейного кодексу, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивачу [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. На час розгляду справи в суді, вказані відносини регулювалися\~Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року. Згідно статті 1 зазначеного Закону, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої\~\~ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі\~за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні,\~під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням (написанання заяви) та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином, з огляду на вимоги\~ст.84 ЦПК України\~та вказану постанову КМУ, витрати, пов»язані з правовою допомогою, відшкодовуються стороні за час роботи (представництва) безпосередньо у суді. За змістом ч.1\~ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Частиною 2\~ст.88 ЦПК України\~визначено, що, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної\~\~чи відхиленої частини вимог. У відповідності до ч.3\~ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Під час розгляду справи зясувалось, представником відповідача, [PERSON]- [PERSON] надано квитанцію без номера від 28.11.2016 року, згідно якої відповідач сплатив адвокатові, своєму представникові 1000 гривень гонорару. Суд критично оцінює дану вимогу, так як дана квитанція немає номера та відсутні будь-які відмітки, що вона була зареєстрована. Немає відмітки на ній адвокатського обєднання або печатки адвоката, а тому в цій частині вимог представника відповідача [PERSON] слід відмовити. Відповідно до частини третьої\~ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. У відповідності до ст.. 213 ЦПК України, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та

Outcome: dismissed