Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до ТОВ "БУ-1 Прилуки" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану відпустку. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він з 1993 року працював в ТОВ «БУ-1 Прилуки» на посаді бетоняра 3 розряду. 31.07.2018 позивач звільнений із займаної посади за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП. 15.01.2018 Прилуцьким міськрайонним судом було винесено судовий наказ про стягнення з ТОВ "БУ-1 Прилуки" на користь позивача за період з 01.06.2017 по 30.07.2017 нараховану, але не виплачену заробітню плату в розмірі 8592,00 грн. Заочним рішенням цього ж суду 20.06.2018 стягнуто з ТОВ «БУ-1 Прилуки» на користь позивача 10907,50 грн. заборгованість по заробітній платі за період з грудня 2017 року по травень 2018 року. Проте, в подальшому, підприємство заробітну плату не виплачувало і за період з 01 червня 2018 року по день звільнення - 31 липня 2018 року заборгованість по виплаті заробітної плати становить 5994,03 грн. Крім того, на момент звільнення з роботи, невикористаними залишились 56 днів основної щорічної відпустки, грошова компенсація за яку з урахуванням середнього заробітку становить 4793,04 грн. На час звернення позивача до суду, відповідач заборгованість із невиплаченої заробітної плати та грошову компенсацію за невикористану відпустку не сплатив, позивачем в тому числі подано позов про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що на час ухвалення рішення у справі становить 10989,44 грн. Оскільки в досудовому порядку спір вирішити не має можливості, позивачем і подано до суду позов про стягнення відповідних сум та відшкодування судових витрат у справі на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн. Позивач та його представник адвокат [PERSON] в судове засідання не з»явилися, проте згідно їх заяв просили розгляд справи проводити без їх участі. Заявлені позовні вимоги підтримали. Проти заочного розгляду справи не заперечували. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, з невідомих для суду причин, а також не подав відзиву на позовну заяву і не повідомив про поважні причини неявки в судове засідання. У зв'язку з цим суд на підставі ст. 280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Як вбачається з записів трудової книжки серії [NUMBER], [PERSON], [INFO], прийнятий на роботу в Товариство з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки» 14.06.1993 року та звільнений 31.07.2018 з посади бетоняра за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП (а.с.9-11). 15 січня 2018 року Прилуцьким міськрайонним судом було винесено судовий наказ про стягнення з ТОВ "БУ-1 Прилуки" на користь [PERSON] за період з 01.06.2017 по 30.07.2017 нараховану, але не виплачену заробітню плату в розмірі 8592,00 грн. (а.с.12). Згідно рішення Прилуцького міськрайонного суду від 20 червня 2018 року у цивільному провадженні №2/742/808/18 (єдиний унікальний №742/1821/18) задоволено позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки» про стягнення невиплаченої заробітної плати за період з 01 грудня 2017 року по 31 травня 2018 року в розмірі 10907,50 грн. та 2000 грн. в рахунок повернення витрат на правову допомогу (а.с.13). У відповідності до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст.94 Кодексу законів про працю, встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. При цьому, мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов»язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці (ч.1,4 ст.95 КЗпП). У відповідності до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет на 2018 рік» встановлено у 2018 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня в розмірі 3723 гривні. Згідно розрахунку заборгованості по заробітній платі, наданого позивачем заборгованість ТОВ «БУ-1 Прилуки» по виплаті [PERSON] заробітної плати за період з 01 червня 2018 року по 31 липня 2018 року, з урахуванням встановленого законом мінімального розміру оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці, складає 5994,03 грн. (3723 грн. х 2-18%ЄСВ -1,5 військовий збір). Частиною першою ст.47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Крім того, згідно ч.1 ст.117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.95 року (надалі- Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов»язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. За таких обставин, оскільки фактичний розрахунок з позивачем ТОВ «БУ-1 Прилуки» проведено не було, [PERSON] має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з дня звільнення, тобто з 31 липня 2018 року по день ухвалення рішення у справі, що згідно наданого позивачем розрахунку становить 10989,44 грн. (142,72 грн. х 77 робочих днів). Крім того, ч.1 ст.83 КЗпП та ст.24 Закону України «Про відпустку», передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року за №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при розгляді спору про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст.1821 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Згідно розрахунку грошової компенсації за 56 днів невикористаної відпустки (заробітна плата за 12 місяців з серпня 2017 року по липень 2018 року за виключенням податків (20646,58 грн. / 250 робочих днів = 85,59 грн. х 56 днів невикористаної відпустки) наданого позивачем заборгованість ТОВ «БУ-1 Прилуки» по виплаті [PERSON] грошової компенсації, становить 4793,04грн. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, оцінюючи в сукупності досліджені в судовому засіданні докази, судом встановлено, що позивач [PERSON] протягом тривалого часу працював у ТОВ "БУ-1 Прилуки" та був 31 липня 2018 року звільнений із займаної посади за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП, проте в порушення норм ст.ст.47,116 КЗпП, в день звільнення виплату всіх сум, що належать йому від підприємства не отримав; при цьому підприємство на вимогу позивача надати відповідні довідки щодо нарахованих до виплат сум позивачу не надало, як і не надало суду на виконання ухвал суду про витребування доказів, що в сукупності свідчить про грубе порушення підприємством трудових прав [PERSON] та враховуючи розрахунки, надані суду позивачем щодо стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану відпустку, які враховуючи позицію відповідача, суд приймає як належні, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, вирішуючи питання про розподіл витрат, суд враховує, що згідно ст.59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно ч.1,2 ст.15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов»язаних з розглядом справи. До витрат, пов»язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу (ч.1,3 ст.133 ЦПК України). У відповідності до ч.1,2,3,4 ст.137 ЦПК України, витрати, пов»язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.1,2,3,4 ст.137 ЦПК України). За таких обставин, оскільки згідно наданого позивачем розрахунку розміру наданої правничої допомоги, Договору про надання правничої допомоги від 12.09.2018, квитанції до прибуткового касового ордера №3 від 26.10.2018 та детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, судом встановлено, що дані витрати є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх обсягом; а також ціною позову, тобто мають компенсуватися в силу ст.137 ЦПК України, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 3000 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що позивач, згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору за подання позову про стягнення заробітної плати, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved