Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22.06. 2016 рокупозовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Євролізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів задоволено повністю. Суд визнав недійсним п.12.1. договору фінансового лізингу від 02.09.2015 року № 001258, укладеного між [PERSON] та ТОВ "Євролізинг Україна", стягнув з відповідача на користь позивача 29490,00 грн. в рахунок повернення коштів, сплачених за нікчемним договором лізингу № 001258 від 02.09.2015 року, а також 1378 грн. судового збору на користь держави /а.с.80-81/. З таким заочним рішенням не погодилось ТОВ "Євролізинг Україна", звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх зясування, порушення норм матеріального та процесуального права, просило його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог /а.с.128-132/. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 02.09.2015 року між [PERSON] та ТОВ «Євролізинг Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 001258, відповідно до умов якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль «Geely Engrand 8» модифікації comfort) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Вказаний договір нотаріально посвідчений не був. /а.с.7-14/. 02.09.2015 року позивач [PERSON] сплатив на рахунок ТОВ «Євролізинг Україна» 176940,00 грн., що підтверджується квитанцією /а.с.17/. [PERSON], 09.10.2015 року звернувся до ТОВ «Євролізинг Україна» із заявою про розірвання вищевказаного договору з підстав, передбачених ст.10 ч.12 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто без будь-яких штрафних санкцій, однак, розірвавши договір, відповідач повернув лише 88109,24 грн. /а.с.18/. Листом від 05.11.2015 р. № 819 відповідач повідомив, що з оплаченої суми 29490,00 грн. зараховано в якості адміністративного платежу, а 147450,00 грн. - в якості авансу. Вказаним листом ТОВ «Євролізинг Україна» підтвердило факт розірвання договору з 20.11.2015 року /а.с.22/. Звертаючись з позовною заявою, позивач просив стягнути з ТОВ "Євролізинг Україна" на свою користь 29490,00 грн. в рахунок повернення коштів, сплачених за нікчемним договору лізингу № 001258 від 02.09.2015 року, а також визнати недійсним п.12.1. вказаного договору, яким передбачено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця в письмовій формі з чітким волевиявленням розірвати договір шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингоодержувач утримує у якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає /а.с.11/. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Отже, з урахуванням того, що на договір фінансового лізингу розповсюджуються норми Цивільного кодексу, які регулюють відносини з приводу найму (оренди), то у відповідності до ст.799 ЦК України такий договір укладається у письмовій формі, а у випадку участі в ньому фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо). Отже, виходячи з теорії права, нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Договір фінансового лізингу предметом якого є транспортний засіб, а сторонами договору фізична і юридична особа, всупереч положенням ст.799 ЦК укладено у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, а тому він в силу норм ст.220 цього ж Кодексу є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеним у постановах від 16 грудня 2015р. по справі №6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16. Відповідно до ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача 29490 грн., сплачених за нікчемним договором фінансового лізингу. Отже, і доводи апеляційної скарги стосовно безпідставного стягнення з ТОВ «Євролізинг Україна» грошових коштів, оскільки, на думку апелянта це не ґрунтується на законі, є помилковими та такими, що зводяться до особистого тлумачення заявником норм чинного законодавства. Між тим, колегія суддів не може погодитись з висновком районного суду про визнання недійсним п.12.1 договору фінансового лізингу від 02.09.2015 року, оскільки весь договір вже визнано нікчемним, а тому визнання недійсними окремих його положень (пунктів) не вимагається. Отже, вимоги про визнання недійсним п.12.1договору фінансового лізингу є зайвими та задоволенню не підлягають. Враховуючи наведене, заочне рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним пункту договору підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги. В решті заочне рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, а тому залишається в силі.

Outcome: partial