Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

У травні 2021 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що з 17.06.2013 року вона працювала на різних посадах в КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» імені Леоніда Каденюка», а з 01.06.2016 року була призначена на посаду головного бухгалтера зазначеного підприємства. Натомість, наказом №44О/С від 04 травня 2020 року її було звільнено. Вважаючи своє звільнення незаконним, вона звернулась до суду з відповідним позовом та рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 28.09.2020 року, яке частково скасоване постановою Чернівецького апеляційного суду від 21.12.2020 року визнано незаконним звільнення її з роботи та скасовано наказ № 44 О/С від 04 травня 2020 року про її звільнення з посади головного бухгалтера цього підприємства; наказ №68 О/С від 02 липня 2020 року про внесення змін до попереднього наказу і поновлено [PERSON] на займаній посаді; стягнуто з Комунального підприємства "Міжнародний аеропорт «Чернівці» імені Леоніда Каденюка" на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 липня 2020 року по року в розмірі 85293 (вісімдесят п`ять тисяч двісті дев`яносто три) гривні 25 копійок, за виключенням податків та обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню з цієї суми, а також завдану моральну шкоду на суму 2 000,00 грн. та 11 561грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу. Вказаними судовими рішеннями було встановлено, що в період з 17.02.2020 року по 13.05.2020 року вона перебувала на лікарняному, натомість вказаний період не був врахований під час здійснення розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З метою примусового виконання зазначених судових рішень було відкрито виконавче провадження ВП №64337256 в рамках якого їй було виплачено 68661,06 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 03.07.2020 року по 28.09.2020 року за виключенням податків та зборів (ПДФО 18% - 15352,79 грн., військовий збір 1,5 % - 1279,40 грн.), а також 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 11561 грн. витрат на правову допомогу. На виконання рішення суду про поновлення її на роботі наказом відповідача №01-03/77 від 22.03.2021 року було скасовано попередні накази про її звільнення та про внесення зміни дати звільнення і її було поновлено на роботі на посаді начальника відділу економіки, договірної роботи та бухгалтерського обліку з 29.03.2021 року з внесенням відповідних записів в трудову книжку та особову справу. В подальшому, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з 31.03.2021 року вона була звільнена з вказаного підприємства, проте їй одразу не було повернуто трудову книжку, незважаючи на отриману відповідачем 05.04.2021 року її заяву про скерування трудової книжки на її домашню адресу. Лише 19.04.2021 року вона отримала трудову книжку, про що особисто розписалась в письмовій інформації відповідача №01-08/431 від 16.04.2021 року. Таким чином, з урахуванням вимог ст. 235 КЗпП України вважає, що днем її звільнення з роботи є день отримання трудової книжки, а саме 19.04.2021 року, а роботодавець зобов`язаний їй виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, пов`язаного із затримкою видачі трудової книжки. З урахуванням наведеного, вважає, що з відповідача на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.09.2020 року по 19.04.2021 року. Окрім того, вказувала на те, що судовими рішеннями доведено факт перебування її на лікарняному в період з 17.02.2020 року по 13.05.2020 року на підставі листків непрацездатності АДЗ №856973 за період амбулаторного лікування з 17.02.2020 року по 24.02.2020 року; АДЗ №957474 за період амбулаторного лікування 25.02.2020-06.03.2020 року; АГЩ №559840 за період стаціонарного лікування 10.03.2020-23.03.2020 року; [NUMBER] за період амбулаторного лікування 24.03.2020-03.04.2020 року; АГЩ №559884 за період стаціонарного лікування 06.04.2020-17.04.2020 року; [NUMBER] за період амбулаторного лікування 21.04.2020-30.04.2020 року; [NUMBER] за період амбулаторного лікування 04.05.2020-13.05.2020 року. Вважає, що відповідач неправомірно не взяв до уваги обставини встановлені судовими рішеннями щодо її тимчасової непрацездатності, а також не врахував можливість виплати лікарняних на підставі завірених копій листків непрацездатності та не вжив заходів з метою отримання дублікатів вказаних листів, оскільки вона не несе відповідальності за втрату їх оригіналів, а тому останній протиправно відмовив у виплаті їй допомоги у зв`язку із тимчасової втратою працездатності (лікарняних). Окрім того, зазначала, що відповідачем не було проведено з нею належних розрахунків при звільненні відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України та відмовлено у видачі довідок про заробітну плату за період роботи у 2019-2021 роках. Наведені обставини в їх сукупності завдали їй значних моральних страждань, призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків, завадили стати на відповідний облік у центрі зайнятості. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 708937,15 грн., що складається з наступного: виплата заробітної плати за час вимушеного прогулу без урахування індексації за 7 місяців за період з 29.09.2020 року по 19.04.2021 року - 450 553,32 грн.; розрахунок компенсації за 23 календарні дні невикористаної відпустки - 41 121,93 грн.; розрахунок допомоги у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю - 135 881,16 грн.; заробітна плата з моменту звільнення 31.03.2021 по 19.04.2021 (дату отримання трудової книжки) 14 роб. днів - 25 030,74 грн.; гонорар за надання правової допомоги - 46350,00 грн.; моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн.; допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць, яка становить 32182,36 грн. На вказану позовну заяву надійшов відзив представника відповідача в якому останній позовні вимоги не визнав, посилаючись на наступні обставини. Так, в порушення вимог ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивач своєчасно, а саме не пізніше дванадцяти місяців з дня відновлення працездатності, не надала відповідачу оригіналів листків непрацездатності для виплати відповідного матеріального забезпечення, при цьому згідно ст. 22 вказаного Закону, починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності така допомога виплачується Фондом соціального страхування України. Посилання позивача на встановлення судомим рішенням факту непрацездатності не впливає на обов`язок роботодавця виплачувати лікарняні за п`ять днів непрацездатності, оскільки законом встановлена окрема процедура прийняття рішення про виплату лікарняних, а предметом спору у справі №725/2605/20 на рішення в якій посилається позивач, не були правовідносини з приводу тимчасової втрати працездатності позивачкою за вказаний період. Встановлений законом порядок розрахунку та виплати лікарняних передбачає обов`язок працівника надати роботодавцю оригінали або дублікати відповідних листків непрацездатності та не передбачає обов`язку роботодавця самостійно отримувати дублікати таких листків непрацездатності. Звертав увагу на неправильність проведених позивачем розрахунків, оскільки за основу розрахунків слід брати середньомісячну заробітну плату, яка визначається за 12 останніх місяців перебування у трудових відносинах, натомість позивач бере за основу середньоденну заробітну плату в сумі 1787,91 грн. вказуючи, що такий розмір встановлений судовими рішеннями у справі №725/2605/20, натомість постановою Чернівецького апеляційного суду від 21.12.2020 року встановлено середньоденний заробіток позивачки на рівні 1398,25 грн. Вважає, що вини роботодавця в тому, що позивач в день звільнення не отримала трудову книжку немає. Так, з моменту поновлення на роботі з 29.03.2021 року остання була відсутньою на своєму робочому місці з невідомих причин, не телефонні дзвінки не відповідала, про що були складені відповідні акти. В подальшому, 05.04.2021 року позивач з`явилась на підприємство, відмовилась ознайомлюватись з наказами, передавати фінансово-бухгалтерські справи та ключі, а також отримати трудову книжку, зчинила сварку та вибігла з кабінету, заславшись на погане самопочуття. Про відмову [PERSON] отримати трудову книжку було складено відповідний акт. Звертав увагу на те, що право працівника отримати трудову книжку в день звільнення пов`язується не лише з обов`язком роботодавця видати трудову книжку, а й з обов`язком працівника її забрати, якщо роботодавець створив усі умови для її вчасної видачі. Крім того, вважає, що стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу можливе лише у випадку якщо вимушений прогул працівника був з вини роботодавця, натомість вини відповідача в тому, що позивач не приступила до роботи після ухвалення Чернівецьким апеляційним судом постанови від 21.12.2020 року немає, з огляду на наступні обставини. Так, відповідач \~ листом\~від 29\~грудня 2020\~року №01-08/731\~ \~повідомив позивачку\~що на\~підприємстві проводиться\~оптимізація штатної\~чисельності працівників,\~а тому\~адміністрація пропонує\~їй вакантну\~посаду бухгалтера\~відділу економіки,\~договірної роботи\~та бухгалтерського\~обліку,\~та просить\~надати \~відповідь \~на вказану\~пропозицію.\~Про наявність\~вказаного листа\~ позивача\~також \~було повідомлено\~по \~телефону,\~натомість \~остання \~відмовилась в\~його отриманні.\~В подальшому,\~листом від\~22\~березня 2021\~року №01-08/353\~відповідач повідомив\~позивачку про\~те,\~що у\~зв`язку\~із її\~ігноруванням вищезгаданого\~листа,\~підприємство надсилає\~їй копію\~наказу про\~поновлення її\~на роботі\~та пропонує\~їй приступити\~до виконання\~своїх трудових\~обов`язків.\~Вказаний лист\~Позивачка отримана\~29\~березня 2021\~року,\~проте \~позивач \~своєю заявою\~від 22\~березня 2021\~року просила\~з 31\~березня 2021\~року звільнити\~її із\~займаної посади,\~у зв`язку\~ з\~ чим\~ \~ наказом\~від 31\~березня 2021\~року №52\~о/с\~її \~було звільнено.\~Натомість,\~з урахуванням\~ того,\~що звільнення повинне було відбутися 31 березня 2021 року, позивачку в телефонній розмові начальник відділу кадрів повторно запросив приступити до виконання своїх трудових обов`язків. Крім того, позивачці письмово було запропоновано прийти на підприємство для проведення із нею повного фінансового розрахунку, передачі нею фінансово-бухгартерських справ за період роботи на посаді головного бухгалтера з 01 червня 2016 року по 02.07.2020 року та надати оригінали лікарняних листів за період хвороби в 2020 році. Вважає, що наведені обставини спростовують факт перебування позивача у вимушеному прогулі та підтверджують її небажання працювати, що виключає вину роботодавця. Щодо вимог позивача про компенсацію коштів за 23 дні невикористаної відпустки зазначав, що [PERSON] було нараховано компенсацію за невикористану відпустку в кількості 23 календарних днів в сумі 13224,81 грн. з яких виплачено лише 10645,97 грн. у зв`язку з відсутністю фінансування та збитковістю підприємства. Вважає, що позивачем у тексті позовної заяви невірно наведено усі розрахунки в тому числі і кошти за невикористану відпустку, оскільки позивачем використано середній заробіток за останні 2 місяці, а не за 12 місяців роботи та визначено таку суму помилково. Вважає не обґрунтованими та неспівмірними зі складністю справи заявлені в тексті позовної заяви витрати на правову допомогу, а також заперечує проти задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди з огляду на відсутність порушення її трудових прав з боку відповідача, а також недоведеністю її моральних страждань та порушення життєвих зав`язків з вини відповідача. У відповіді на відзив позивачем деталізовано підстави звернення до суду з даним позовом, наголошено на тому, що відповідачу було відомо про перебування її на лікарняному, при цьому подати раніше оригінали листків непрацездатності вона була позбавлена можливості, оскільки її не допускали в приміщенні аеропорту, що зумовило виклик поліції, а також її не було поновлено на роботі після прийняття відповідного рішення судом, а після винесення наказу про поновлення на роботі не допущено до робочого місця. Зазначала, що оригінали листків непрацездатності направила поштою рекомендованим листом 11.05.2021 року у встановлені законом строки та вважає, що відповідачем умисно отримано такий лист поза строками 18.05.2021 року, при цьому вважає, що встановлений законом 12-місячний строк виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності не застосовується до обов`язку роботодавця оплатити перші п`ять днів тимчасової непрацездатності. Щодо проведених нею розрахунків зазначала, що вона керувалась положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджених постановлю Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 до змін внесених постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року, оскільки спірні правовідносини виникли до відповідних змін. Також, у відповіді на відзив позивач деталізувала наведений у позовній заяві розрахунок сум, які просить стягнути з відповідача. Ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 04.08.2021 року до участі у справі в якості третьої особи залучено Управління виконавчої дирекції фонду в Чернівецькій області Фонду соціального страхування України (далі - Фонд). Відповідно до письмових пояснень третьої особи представник Фонду звертав увагу на те, що у позивача настав страховий випадок тимчасова непрацездатність в період роботи з 17.02.2020 року по 13.05.2020 pік, що надає їй право на отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності, при цьому відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. Відповідно до листа КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» імені Леоніда Каденюка» від 16.04.2021 року №01-08/431 позивачці повідомлено, що їй необхідно надати оригінали листків непрацездатності за періоди непрацездатності. Твердження позивача про доведення судами факту наявності листків непрацездатності не є безумовною підставою для нарахування допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю та безпідставними є також міркування позивача про обов`язок роботодавця вжити заходи для отримання дублікатів листків непрацездатності, оскільки це не відповідає вимогам п.1.3 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13.11.2001 року № 455. Таким чином, вважає, що в даному випадку необхідно встановити чи подавалися оригінали листків непрацездатності позивачем на підприємство для виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності, якщо так, то коли вони були подані, оскільки відповідно до ч. 5 ст.32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» матеріальне забезпечення, передбачене цим Законом, виплачується у разі, якщо звернення за його призначенням надійшло не пізніше дванадцяти календарних місяців з дня відновлення працездатності, встановлення інвалідності, закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, смерті застрахованої особи або члена сім`ї, який перебував на її утриманні. Звертав увагу на те, що для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, тобто визначення суми страхових виплат застрахованій особі та оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності, необхідно керуватися Порядком обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 року №1266, а не Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 на який посилається позивач. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, посилаючись на обставини викладені у тексті позовної заяви та відповіді на відзив. При цьому позивач зазначила, що трудову книжку їй ніхто не пред`являв, а листки непрацездатності надсилала в копіях, оскільки хвилювалась, що працівники аеропорту загублять оригінали. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на обставини викладені у тексті відзиву, а також додаткових письмових поясненнях. Зазначала, що відповідач вживав усіх заходів для повідомлення позивача про її поновлення на роботі, натомість остання не приступила до виконання своїх посадових обов`язків. Вважає, що [PERSON] не перебувала у вимушеному прогулі, а тому відсутні підстави для виплати їй відповідної компенсації, розрахунок компенсації за невикористану відпустку позивачем проведено невірно, а тому заявлена нею сума у позовних вимогах не може бути стягнутою з відповідача, через порушення термінів подання листків непрацездатності позивач втратила право на відповідну виплати, а також відсутня вина роботодавця у неотриманні позивачкою трудової книжки в день звільнення. Крім того, вважає недоведеною вимогу про відшкодування моральної шкоди, а також не погоджувалась з розрахунком витрат на правову допомогу. Представник третьої особи в судовому засіданні залишив вирішення спору на розсуд суду та просив врахувати обставини викладені у письмових поясненнях третьої особи. В судовому засіданні було допитано в якості свідка [PERSON] , який працює на посаді заступника директора з авіаційної безпеки КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» імені Леоніда Каденюка» та суду пояснив наступне. Так, 06.04.2021 року за вказівкою директора він виписав перепуску на один день для позивачки, яка мала прийти поспілкуватись по справах з директором аеропорту. В подальшому він особисто провів [PERSON] в кабінет директора де також пере5бував інспектор з кадрів, який вручив позивачці трудову книжку після чого у позивача запитали про ключі від кабінету та сейфу, а також інші документи на що остання сказала, що документів не брала, а де ключі не пам`ятає, можливо їх викинула. Після чого була закликана в кабінет директора головний бухгалтер яку позивач почала ображати та відмовилась вести подальшу розмову, покинувши територію аеропорту і залишивши трудову книжку лежати на столі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він працює на посаді директора КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» імені Леоніда Каденюка» та з приводу спірних правовідносин йому відомо, що позивач була відсторонена від посади, потім звільнена та він особисто підписував наказ про її поновлення на роботі на підставі рішення суду, проте остання була поновлена не на попередній посаді, а на рівнозначній. [PERSON] було запропоновано прийти ознайомитись із наказом про поновлення на роботі та повідомлено про необхідність приступити до виконання своїх обов`язків, натомість остання неодноразово на робочому місці не з`являлась, а тому через порушення трудового розпорядку були складені доповідні, розпочате службове розслідування та в подальшому її звільнено з роботи. Після звільнення [PERSON] пропонували забрати трудову книжку, натомість вона вийшла з кабінету, залишивши трудову книжку на столі та в подальшому не повернулась, у зв`язку з чим був складений акт про її відмову від отримання трудової. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона була присутня в кабінеті директора при розмові з позивачкою, якій надавали на ознайомлення накази про поновлення її на роботі та про звільнення, а також повернули трудову книжку, яку вона не взяла та повідомила, що погано почувається, а тому бажає вийти у медпункт, проте вона вийшла через прохідну та більше не поверталась, залишивши трудову книжку на столі. З приводу спірних правовідносин їй також відомо, що позивач була поновлена на рівнозначній посаді та її викликали на роботу і повідомляли про необхідність приступити до виконання своїх обов`язків, натомість остання на роботу не приходила, крім того по її лікарняних було прийняте рішення щодо відсутності підстав для виплати, оскільки листки непрацездатності надійшли пізніше. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін та третьої особи, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних\~осіб,\~прав та\~інтересів юридичних\~осіб,\~інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 28.09.2020 року, частково скасованим постановою Чернівецького апеляційного суду від 21.12.2020 року у справі №725/2605/20, визнано незаконним звільнення [PERSON] з роботи та скасовано наказ № 44 О/С від 04 травня 2020 року про її звільнення з посади головного бухгалтера цього підприємства; наказ №68 О/С від 02 липня 2020 року про внесення змін до попереднього наказу і поновлено [PERSON] на займаній посаді; стягнуто з Комунального підприємства "Міжнародний аеропорт «Чернівці» імені Леоніда Каденюка" на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 липня 2020 року по 28 вересня 2020 року в розмірі 85293 (вісімдесят п`ять тисяч двісті дев`яносто три) гривні 25 копійок, за виключенням податків та обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню з цієї суми, моральну шкоду на суму 2 000,00 грн. та 11 561грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу (а/с 21, 30). За змістом п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Так, негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні. Зі \~змісту \~рішення \~Першотравневого \~районного суду\~м.Чернівці\~ від\~ 28.09.2020\~ року\~вбачається,\~що \~ в\~частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за 1 місяць вказане рішення допущено до негайного виконання. Відповідно до листа Комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Чернівці» імені Леоніда Каденюка» від 29.12.2020 року №01-08/736 позивача повідомлено, що у відповідності до листа Департаменту ЖКГ, аеропорт зобов`язано оптимізувати штатну чисельність, що і було виконано, а тому адміністрація підприємства пропонує позивачу вакантну посаду бухгалтера відділу економіки, договірної роботи та бухгалтерського обліку та просить позивача надати відповідь згідно чинного законодавства (а/с 99). Відповідно до ст. 43, 49 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Кожен\~має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до правової позиції, сформованої Верховним судом у постанові від 17.06.2020 року у справі № 521/1892/18 виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. З матеріалів справи вбачається, що наказом відповідача №01-03/77 від 22.03.2021 року на виконання рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 28.09.2020 року №725/5605/20 скасовано наказ № 44 О/С від 04 травня 2020 року про її звільнення з посади головного бухгалтера цього підприємства; наказ №68 О/С від 02 липня 2020 року про внесення змін до попереднього наказу, вирішено забезпечити допуск до роботи [PERSON] на посаді начальника відділу економіки, договірної роботи та бухгалтерського обліку з 29.03.2021 року, внести запис про поновлення на роботі до трудової книжки (а/с 91). Таким чином, рішення суду про поновлення на роботі від 28.09.2020 року, яке допущене до негайного виконання, фактично було виконане роботодавцем 22.03.2021 року шляхом видачі наказу про поновлення на роботі. При цьому, копія зазначеного наказу направлена поштою на адресу позивача листом від 22.03.2021 року №01-08/353 та отримана останньою 29.03.2021 року, що підтверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення (а/с 84, 85). Отже,\~ позивач\~ фактично\~була обізнана\~ про\~її поновлення\~ на\~роботі \~з 29.03.2021\~ року\~відповідно до\~вказаного вище\~наказу саме\~ 29.03.2021\~ року\~при отриманні\~поштового відправлення\~в якому\~містилась копія\~ наказу\~ №01-03/77\~від 22.03.2021\~року,\~а тому\~ 30.03.2021\~ року\~ зобов`язана\~ була\~приступити \~до виконання\~ своїх\~посадових обов`язків,\~оскільки у\~день вказаний\~у наказі\~як \~ допуск\~до роботи\~ [PERSON] \~ на\~посаді \~ начальника\~відділу \~економіки,\~договірної роботи\~та \~бухгалтерського \~обліку остання\~лише дізналась\~про її\~поновлення на\~ роботі\~ на\~ виконання\~ рішення\~суду.\~ При цьому, посилання представника відповідача про те, що позивач була повідомлена завчасно по телефону про необхідність приступити до роботи з 29.03.2021 року в судовому засіданні не підтвердились належними та допустимими доказами, зокрема представник відповідача не надала будь-яких доказів на підтвердження вказаної обставини та не клопотала про допит в якості свідка особи, яка нібито повідомляла [PERSON] телефоном про її поновлення на роботі. Відповідно до актів про відсутність на робочому місці від 29.03.2021 року, 30.03.2021 року, 31.03.2021 року зафіксовано відсутність позивача на робочому місці 29.03.2021 року, 30.03.2021 року, 31.03.2021 року без повідомлення поважності причин неявки. При цьому, посилання позивача в тексті відповіді на відзив, що її фактично не було допущено в приміщення аеропорту та не надано доступу до робочого місця не знайшло свого підтвердження належними та допустимими доказами в судовому засіданні, оскліьки позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин, зокрема не заявлялось клопотань про допит свідків та не надано доказів виклику поліції у зв`язку з недопуском до робочого місця. За змістом ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Так,\~постановою \~ Чернівецького\~ апеляційного\~суду \~від 21.12.2020\~ року\~якою в\~цій частині\~ було\~ скасовано рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 28.09.2020 року, стягнуто з Комунального підприємства "Міжнародний аеропорт «Чернівці» імені Леоніда Каденюка" на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 липня 2020 року по 28 вересня 2020 року в розмірі 85293 (вісімдесят п`ять тисяч двісті дев`яносто три) гривні 25 копійок, за виключенням податків та обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню з цієї суми. Вважаючи, що роботодавець зобов`язаний компенсувати їй середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.09.2020 року (день наступний після ухвалення судом рішення про поновлення на роботі) по 19.04.2021 року (день фактичного отримання трудової книжки після звільнення), позивач звернулась до суду з даним позовом та просила стягнути з відповідача на її користь 450 553,32 грн. Оскільки вимушений прогул\~це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, то вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є обґрунтованою, при цьому суд вважає, що часом вимушеного прогулу позивача з вини відповідача слід вважати період з 29.09.2020 року по 29.03.2021 року включно, виходячи з наступних підстав. Так, як раніше було встановлено судом, позивач була поновлена на роботі наказом від 22.03.2021 року, яким було вирішено допустити її до роботи з 29.03.2021 року, про наявність такого наказу позивачу стало відомо 29.03.2021 року, а тому з 30.03.2021 року остання повинна була приступити до виконання своїх обов`язків, доказів недопуску відповідачем позивача до роботи 30.03.2021 року та 31.03.2021 року (останній робочий день перед звільненням) матеріали справи не містять, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що 30.03.2021 року та 31.03.2021 року не можна вважати днями вимушеного прогулу з вини власника. З позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач звернулась до суду у встанволенні законодаством строки. За наслідками розгляду справи встановлено, що наказом №52 О/С від 31.03.2021 року [PERSON] звільнено з роботи 31.03.2021 року за згодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України та вирішено надати грошову компенсацію за невикористану щорічну оплачувану відпустку за період роботи з 02.07.2020 року по 31.03.2021 року в кількості 23 календарних дні. Повний розрахунок з позивачем визначено провести після того як вона передасть фінансово-бухгалтерські справи за період з 01.06.2016 року по 02.07.2020 року, а також оригінали лікарняних листків за період хвороби у 2020 році (а/с 82). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 47, ч. 5 ст. 235 КЗпП України в редакціях чинних на момент виникнення спірних правовідносин, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Так, трудове законодавство України побудоване на балансі прав та обов`язків як працівника, так і роботодавця. За положеннями трудового законодавства невиконання зобов`язань, як і зловживання правами, не допускається. Зокрема, право працівника отримати трудову книжку в день звільнення пов`язується не лише з обов`язком роботодавця видати трудову книжку, а й з обов`язком працівника її забрати, якщо роботодавець створив всі умови для її вчасної видачі. Отже, середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові за наявності сукупності умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки. Наявність зазначених умов має бути підтверджена належними, достовірними та достатніми доказами. Вина роботодавця у несвоєчасній видачі трудової книжки, яка тягне за собою настання такої відповідальності як стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, виникає у тому випадку, коли роботодавець умисно не вчиняє дії з видачі трудової книжки. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 761/29172/18, від 09 березня 2021 року у справі № 600/121/19, від 28 травня 2021 року у справі №759/1749/19. З матеріалів справи вбачається, що отримавши заяву позивачки про звільнення, відповідачем на її адресу був направлений лист від 29.03.2021 року №01-08/371, отриманий останньою 02.04.2021 року, в якому йшла мова про те, що 29.03.2021 року о 10.35 год., в телефонній розмові, начальником відділу кадрів [PERSON] повторно було запрошено позивачку приступити до виконання своїх трудових обов`язків та звернуто її увагу на те, що для виконання її прохання про звільнення їй необхідно прибути на підприємство для проведення з повного фінансового розрахунку згідно вимог чинного законодавства та передати фінансово-бухгалтерські справи за період роботи на посаді головного бухгалтера з 01.06.2016 року по 02.07.2020 року і т.д., надати оригінали лікарняних листів за період хвороби в 2020 році, а також забрати особисті речі зі службового приміщення. У разі чергового ігнорування даної пропозиції, надати згоди на звільнення з роботи за згодою сторін, адміністрація КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» імені Леоніда Каденюка» буде позбавлена можливості (а/с 79). Згідно акту від 31.03.2021 року зафіксовано про відсутність позивача на робочому місці 31.03.2021 року, тобто в день звільнення (а/с 90). Відповідно до акту про відмову [PERSON] отримати трудову книжку, складеного в.о. заступника директора з авіаційної безпеки Бордіженко О.В., в.о. начальника відділу економіки, договірної роботи та бухгалтерського обліку Скрипнікова О.В., начальник господарського відділу Купчанко Ю.Є., 05 квітня 2021 року об 11:00 год [PERSON] було запропоновано отримати трудову книжку. Однак, відразу після ознайомлення з наказом про звільнення, [PERSON] , розмахуючи руками та скаржившись на стан здоров`я, вибігла з кабінету, ніби\-то до медпункту. До кабінету в.о. директора в той день вона так і не повернулась (а/с 95). Також, 05.04.2021 року були складені акти про відмову [PERSON] ознайомитись з наказами про поновлення на роботі №01-03/77 від 22.03.2021 року,№01-03/85 від 29.03.2021 року про створення комісії з проведення службового розслідування, про відмову від дачі пояснень щодо відсутності на робочому місці впродовж трьох робочих днів (а/с 96-98). Так,\~позивачем \~не \~надано суду\~ доказів\~ того,\~що відповідач\~ чинив\~перешкоди в\~отриманні \~нею \~трудової книжки\~ після\~ звільнення,\~умисно не\~вчиняв дії\~з видачі\~трудової книжки.\~ \~На \~письмовому \~вимогу \~позивачки \~ відповідач\~ направ\~ \~їй трудову\~книжку по\~пошті,\~яку вона\~отримала \~19.04.2021\~ року,\~ при\~цьому \~ письмових\~доказів \~вказаної обставини\~ матеріали\~справи \~не містять,\~ натомість\~ позивач\~ та\~ представник\~ відповідача\~ визнають\~даний \~факт та\~суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, а тому згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України дана обставина не підлягає доказуванню. Слід також зазначити, що допитані в судовому засіданні свідки вказували на те, що позивачу було запропоновано отримати трудову книжку, натомість вона покинула приміщенні аеропорту, залишивши трудову книжку на столі в кабінеті. Будь-яких належних та допустимих доказів, які ставили під сумнів чи спростовували вказані покази свідків матеріали справи не містять. Враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність вини роботодавця в тому, що в день звільнення позивач не отримала трудову книжку та відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31.03.2021 року (день звільнення) до 19.04.2021 року (день отримання трудової книжки). Вирішуючи\~питання \~про \~розмір компенсації\~ середнього\~ заробітку\~ за\~час вимушеного\~прогулу за\~період з\~29.09.2020\~року \~по \~29.03.2021\~ року, суд виходить з наступного. Так, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.\~ 27\~Закону України\~«Про оплату\~праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. До вказаного Порядку 12.12.2020 року були внесені зміни відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100». Натомість 24.12.2020 року Міністерством економіки України на офіційному веб-сайті розміщено роз`яснення щодо порядку обчислення середньої заробітної плати у зв`язку з набранням чинності постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100» відповідно до яких якщо дата початку події, з якою пов`язаний розрахунок середньої заробітної плати, відбулася до 11.12.2020 (включно), то застосовуються положення постанови № 100 без змін, внесених постановою № 1213. Якщо дата початку події, з якою пов`язаний розрахунок середньої заробітної плати, з 12.12.2020 і пізніше, то необхідно застосовувати положення постанови № 100 з урахуванням змін, внесених \~постановою № 1213.\~ Таким чином, враховуючи, що дата початку події, з якою пов`язаний розрахунок середньої заробітної плати в даному спорі припадає на 29.09.2020 року, тобто до внесення змін до Порядку обчислення середньої заробітної плати до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення постанови \~Кабінету Міністрів\~України від\~08\~лютого 1995\~року №\~100 до змін внесених постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1213. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Питання визначення сум податків та зборів із присуджених до стягнення з роботодавця на користь працівника заробітку за час вимушеного прогулу роз`яснено у постанові Верховного Суду у справі №359/10023/16-ц від 18 липня 2018 року. Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Постанови Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 04.08.2021 року витребувано у відповідача відомості про заробітну плату [PERSON] , [INFO] за останні два місяці, що передували звільненню. На виконання вказаної ухвали відповідачем надано пояснення про те, що у зв`язку з неявкою на роботі [PERSON] , останні 2 місяці, що передували звільненню нарахування заробітної плати за цей період не здійснювалися. Тільки 31 березня 2021 року у зв`язку із звільненням було нараховано компенсацію за невикористану відпустку в сумі 16553,11 грн. Фактично відпрацьованих днів у [PERSON] немає, так як дана особа не з`являлась на робочому місці. Табель фактично відпрацьованого часу [PERSON] надано за березень 2021 року, за інші місяці спірного періоду попереднім керівником не табелювалася. З урахуванням наведеного, судом приймається до уваги встановлений у постанові Чернівецького апеляційного суду від 21.12.2020 року розмір середньоденного заробітку позивача в сумі 1398,25 грн., оскільки з матеріалів справи вбачається, що після попереднього звільнення позивач не була поновленою на роботі до 22.03.2021 року, за цей період не табелювалась, у березні 2021 року до роботи не приступала і їй було нараховано лише суму розрахунку при звільненні. Час вимушеного прогулу [PERSON] \~становить період з 29.09.2020 року по 29.03.2021 року, а тому загальний розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачки становить 173383 грн. (1398,25*124 робочих днів), за виключенням податків та обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню з цієї суми. У відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до довідки про заробітну плату, наданої відповідачем на виконання ухвали суду від 04.08.2021 року про витребування доказів, у березні 2021 року позивачу нараховано грошову суму в розмірі 13224,81 грн. та відповідно до письмових пояснень до позову від 22.06.2021 року №01-07/616 сума в розмірі 13224,81 грн. є грошовою компенсацією за невикористану відпустку 24 календарні дні за період з 03.07.2020 року по 31.03.2021 року з яких фактично виплачено 31.05.2021 року 10645,97 грн. В подальшому, до матеріалів справи було долучено доповідну записку з розрахунком суми відпускних за 24 дні невикористаної відпустки за вирахуванням 13224,81 грн. фактично виплаченої суми (а/с 6 Том 2 зворот). Оскільки в\~ даному\~спорі \~позивач \~не ставить\~ вимогу\~про пртягнення\~ відповідача\~ до\~відповідальності \~за затримку розрахунку при звільненні , стягненню з відповідача на користь позивача підлягає невиплачена частина суми відпустких в розмірі 20333,19\~грн.\~(33588,00\~ 13224,81),\~ при цьому за наслідками розгляду справи позивачем належними та допустимими доказами не спростовано здійснений відповідачем розрахунок належних їй до виплати сум в рахунок компенсації за невикористану відпуску. З матеріалів справи вбачається, що позивач перебувала на лікарняному відповідно до листків непрацездатності АДЗ №856973 за період амбулаторного лікування 17.02.2020-24.02.2020 року; АДЗ №957474 за період амбулаторного лікування 25.02.2020-06.03.2020 року; АГЩ №559840 за період стаціонарного лікування 10.03.2020-23.03.2020 року; [NUMBER] за період амбулаторного лікування 24.03.2020-03.04.2020 року; АГЩ №559884 за період стаціонарного лікування 06.04.2020-17.04.2020 року; [NUMBER] за період амбулаторного лікування 21.04.2020-30.04.2020 року; [NUMBER] за період амбулаторного лікування 04.05.2020-13.05.2020 року (а/с 17-20 Том 1). За змістом ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 22, ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» роботодавець зобов`язаний надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг згідно із цим Законом. Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у\~порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. Згідно ч. 5 ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», матеріальне забезпечення, передбачене цим Законом, виплачується у разі, якщо звернення за його призначенням надійшло не пізніше дванадцяти календарних місяців з дня відновлення працездатності, встановлення інвалідності, закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, смерті застрахованої особи або члена сім`ї, який перебував на її утриманні. Судом встановлено, що позивач перебувала на лікарняному відповідно до семи окремих листків непрацездатності та строк виплати відповідної компенсації за кожним із цих листків обраховується окремо. З матеріалів справи вбачається, що копії усіх листків непрацездатності [PERSON] направила відповідачу поштою та згідно копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення відповідний лист був направлений нею 11.05.2021 року та отримано відповідачем 18.05.2021 року (а/с 61 Том 2). Отже, листки непрацездатності АДЗ №856973 за період амбулаторного лікування 17.02.2020-24.02.2020 року; АДЗ №957474 за період амбулаторного лікування 25.02.2020-06.03.2020 року; АГЩ №559840 за період стаціонарного лікування 10.03.2020-23.03.2020 року; [NUMBER] за період амбулаторного лікування 24.03.2020-03.04.2020 року; АГЩ №559884 за період стаціонарного лікування 06.04.2020-17.04.2020 року; [NUMBER] за період амбулаторного лікування 21.04.2020-30.04.2020 року були подані позивачем поза встановленим ч. 5 ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»строком, у зв`язку з чим остання має право на отримання відповідної виплати за листком непрацездатності АДЗ №949470 за період амбулаторного лікування 04.05.2020-13.05.2020 року та згідно ч. 2 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» на відповідача покладається обов`язок оплати лише перших п`яти днів за вказаним листком непрацездатності, позовні вимоги до Управління виконавчої дирекції фонду в Чернівецькій області Фонду соціального страхування України не заявлялись. Відповідно до долученого до матеріалів справи розрахунку лікарняного листа за листком непрацездатності АДЗ №949470 за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності (перебування на лікарняному) розмір компенсації становить 4472,15 грн. та доказів на спростування вказаного розрахунку матеріали справи не містять. Статтю 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до\~ ст.\~23\~ЦК України\~особа має\~право на\~відшкодування моральної\~шкоди,\~завданої внаслідок\~порушення її\~прав.\~ Моральна\~шкода полягає: 1)\~у фізичному\~болю та\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з каліцтвом\~або іншим\~ушкодженням здоров`я; 2)\~у душевних\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з протиправною\~поведінкою щодо\~неї самої,\~членів її\~сім`ї\~чи близьких\~родичів; 3)\~у душевних\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~із знищенням\~чи пошкодженням\~її майна; 4)\~у приниженні\~честі та\~гідності фізичної\~особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної або\~юридичної особи.\~ Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості, а також майнового стану цивільного відповідача. З урахуванням встанволених в судовому засіданні обставин справи, суд вважає, що в даному конкретному випадку факт заподіяння відповідачем моральної шкоди позивачу доведений, натомість враховуючи принцип справедливості та розумності, ступінь вини відповідача, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог позивача в частині відшкодування моральної шкоди та з відповідача слід стягнути на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5000 грн. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що за вимогами про відшкодування моральної шкоди та стягнення допомоги у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності позивач не була звільнена від сплати судового збору та при зверненні до суду з вказаними вимогами сплатила судовий збір в розмірі 1458, 81 грн. та вказані вимоги були задоволені судом частково, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 946,32 грн., що буде пропорційним розміру задоволених позовним вимог в цій частині. За звернення до суду з рештою позовних вимог позивач була звільнена від сплати судового збору та з урахуванням їх часткового задоволення з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 2270 грн. Згідно ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно до поданого позивачем попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, позивач очікувала понести витрати на правову допомогу в розмірі 46350 грн., про що зазначено у тексті позовної заяви. У відповідності до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат,\~які сторона\~сплатила або\~має сплатити\~у зв`язку\~з розглядом\~справи,\~встановлюється судом\~на підставі\~поданих сторонами\~доказів (договорів,\~рахунків тощо).\~ Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно ч. 2-6 ст. 137 ЦПК України, \~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.\~Для визначення\~розміру витрат\~на правничу\~допомогу з\~метою розподілу\~судових витрат\~учасник справи\~подає детальний\~опис робіт\~(наданих\~послуг),\~виконаних адвокатом,\~та здійснених\~ним витрат,\~необхідних для\~надання правничої\~допомоги.\~ Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)\~складністю справи\~та виконаних\~адвокатом робіт\~(наданих\~послуг); 2)\~часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); 3)\~обсягом наданих\~адвокатом послуг\~та виконаних\~робіт; 4)\~ціною позову\~та (або)\~значенням справи\~для сторони,\~в тому\~числі впливом\~вирішення справи\~на репутацію\~сторони або\~публічним інтересом\~до справи. У\~разі недотримання\~вимог частини\~четвертої цієї\~статті суд\~може,\~за клопотанням\~іншої сторони,\~зменшити розмір\~витрат на\~правничу допомогу,\~які підлягають\~розподілу між\~сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. ЄСПЛ у рішенні від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим, а у рішенні від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» звернув увагу на те, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Дослідивши матеріали справи в сукупності із наданими представником позивача доказами, а саме: договором \~ про\~ надання\~правової \~допомоги від\~ \~12.04.2021\~ року,\~актом приймання\~виконаних робіт\~про надання\~ правової\~допомоги від\~ 13.12.2021\~ року,\~квитанцією до\~прибуткового касового\~ ордеру\~ від\~13.12.2021\~року суд приходить до висновку, що позивач дійсно понесла витрати на правову допомогу в сумі 22071 грн., розмір яких є співмірним з складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також складністю справи, у зв`язку з чим відповідні витрати на правову допомогу На підставі вище викладеного та

Outcome: partial