Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

[PERSON] звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Опішнянської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно. Заслухавши представника позивача, [PERSON], який підтримав позовні вимоги, заслухавши відповідача, [PERSON] та зачитавши заяву відповідачів, [PERSON], [PERSON] та Опішнянської селищної ради, Зіньківського району, Полтавської області які позовні вимоги визнали в повному обсязі, розглянувши наявні матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, і давши їм належну оцінку, суд знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою… Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст.316 ЦК України «Правом власності є право особи на річ (майно), особа здійснює відповідно до закону за своєю волею...» У відповідності до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. У відповідності до ст.1218 ЦК України ,До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті". Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України "спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її". Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права за укладеним договором. Відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. В судовому засіданні було встановлено, що [INFO] у віці 83 років, в селищі Опішня, Зіньківського району, Полтавської області помер чоловік позивача, [PERSON] - [PERSON]. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] є дітьми [PERSON], а [PERSON] є спільною дитиною [PERSON] з померлим [PERSON]. До спливу 6 місяців після смерті чоловіка [PERSON] подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, а відповідачі [PERSON], [PERSON] і [PERSON], подали заяви про відмову від прийняття спадщини померлого [PERSON] на користь позивача, що підтверджується витягом № 147 про реєстрацію у спадковому реєстрі від 03.09.2013 року спадкової справи № 54959266 після смерті спадкодавця [PERSON]. При житті [PERSON] мав на праві спільної сумісної власності подружжя із [PERSON] житловий будинок із господарсько-побутовими спорудами [ADDRESS], які складаються із будівель, позначених у технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок наступними літерами: А-1-житловий будинок, Б-сарай, б-погріб, б1-сарай, б2-навіс, б3-сарай, В-літня кухня, в-прибудова, Д-гараж, Ж-вбиральня, з-літній душ, № 2-ворота огорожі, № 3-огорожа. Згідно довідки Опішнянської селищної ради, Зіньківського району Полтавської області житловий будинок із господарсько-побутовими спорудами [ADDRESS], який належав [PERSON] на підставі свідоцтва № 1578 про право особистої власності на домоволодіння від 04.02.1966 року, виданого виконавчим комітетом Опішнянської селищної ради на даний час значиться під номером [NUMBER]. Незважаючи на те, що у свідоцтві № 1578 про право особистої власності на вказане домоволодіння від 04.02.1966 року, виданим виконавчим комітетом Опішнянської селищної ради, вказано що воно належить [PERSON], домоволодіння належало [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, так як побудоване ними за спільні кошти і спільною працею в період перебування у зареєстрованому шлюбі, що передбачено ст. ст. 22, 28 чинного на час побудови житлового будинку, кодексу ''Про шлюб та сім'ю України'', згідно яких, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожне з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, а у разі поділу цього майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таким чином, незважаючи на те, що побудований позивачем із померлим чоловіком [PERSON], житловий будинок із господарсько-побутовими спорудами [ADDRESS] був оформлений на [PERSON], він є спільною сумісною власністю подружжя, [PERSON] і [PERSON], яким належить по 1/2 його частині. Крім того, [PERSON] мав на праві приватної особистої власності чотири земельні ділянки: - площею 0,105 га., розташовану на території селища Опішня, Опішнянської селищної ради Зіньківського району, яка була передана йому на підставі рішення виконавчого комітету Опішнянської селищної ради від 16.04.1997 року, для обслуговування вказаного житлового будинку і господарських будівель [ADDRESS], що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії IV-ПЛ № 024937, зареєстрованим в книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю 18.06.1997 року за № 144; - площею 1,31 га., розташовану на території Опішнянської селищної ради Зіньківського району, яка була передана йому на підставі рішення 34 сесії23 скликання Опішнянської селищної ради від 16.11.2001 року, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії IV-ПЛ № 023300, зареєстрованим в книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю 22.01.2002 року за № 300; - площею 0,47 га., розташовану на території Опішнянської селищної ради Зіньківського району, яка була передана йому на підставі рішення 34 сесії 23 скликання Опішнянської селищної ради від 16.11.2001 року, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії IV-ПЛ № 023300, зареєстрованим в книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю 22.01.2002 року за № 300; - площею 1,41 га., розташовану на території Опішнянської селищної ради Зіньківського району, яка була передана йому на підставі рішення 34 сесії 23 скликання Опішнянської селищної ради від 16.11.2001 року, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії Р-3 № 650834, зареєстрованим в книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю 22.01.2002 року за № 300. Після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] вважається такою, що фактично прийняла спадщину померлого, так як на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, що передбачено ст. 1268 ч. 3 Цивільного кодексу України, згідно якої спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Крім того, позивач в порядку ст. 1269 Цивільного кодексу України, до спливу 6 місяців після смерті чоловіка подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, що підтверджується витягом № 147 про реєстрацію у спадковому реєстрі, спадкова справа № 54959266. Незважаючи на це, нотаріус Зіньківської державної нотаріальної контори відмовив позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину померлого чоловіка [PERSON] з посиланням на те, що на земельні ділянки відсутні кадастрові номери і відомості про них в державному земельному кадастрі, а на житловий будинок із господарсько-побутовими спорудами відсутні правовстановлюючі документи, зокрема витяг з реєстру прав власності. Відповідачі [PERSON], [PERSON] і [PERSON] не бажають приймати спадщину померлого батька [PERSON], на підтвердження чого, в порядку ст. 1274 Цивільного кодексу України, подали нотаріусу заяви про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON]. Згідно роз'яснень Державної реєстраційної служби України від 12.03.2013 № 95-06- 15-13 «Щодо державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 1992 року» для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05.08.1992 року, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна. Згідно зі ст.5 ЦК України, до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс України PCP (в редакції 1991 року), Закон України PCP «Про власність» (в редакції 1991 року). У архівному витягу №01-47/26 від 18.11.2013 року вказано, що згідно з рішенням виконавчого комітету Зіньківської районної Ради народних депутатів Полтавської області від 28.03.1988 року №67 « Про оформлення права особистої власності на житлові будинки в селах району» вирішили оформити право особистої власності на житлові будинки, які належать громадянам району. Виконавчим місцевим Радам народних депутатів оформити видачу власникам житлових будинків свідоцтв на право особистої власності, які необхідно зареєструвати в Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації. Згідно норми ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. З цих підстав позов заявлено до Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області - органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини та за місцем знаходження об'єкта нерухомого майна, про право на частку в якому заявлено цей позов. Згідно копії паспорта і свідоцтва про шлюб позивача дошлюбне прізвище позивача було [PERSON], а після реєстрації шлюбу з [PERSON] 14.12.1963 року їй присвоєно прізвище [PERSON], яке вона має і понині. У витягу № 147 про реєстрацію у спадковому реєстрі зробленого Опішнянською державною нотаріальною конторою 03.09.2013 року зареєстрована спадкова справа № 54959266 після смерті [INFO] спадкодавця [PERSON]. Згідно Свідоцтва № 1578 про право особистої власності на домоволодіння від 04.02.1966 року, виданим виконавчим комітетом Опішнянської селищної ради, домоволодіння [ADDRESS] дійсно належало [PERSON]. Як вказано у цьому свідоцтві, воно видане на підставі рішення виконкому Опішнянської селищної ради № 2 від 29.01.1966 року взамін акту про закінчення та введення в дію житлового будинку від 23.12.1965 року, та довідки з колгоспу ''Жовтень'' про наділ земельної ділянки від 03.02.1966 року. В довідці Опішнянської селищної ради вказано що житловий будинок із господарсько-побутовими спорудами [ADDRESS], який належав [PERSON], згідно свідоцтва № 1578 про право особистої власності на домоволодіння від 04.02.1966 року, виданого виконавчим комітетом Опішнянської селищної ради,- на даний час значиться під номером [NUMBER], земельна ділянка, на якій знаходиться вказаний житловий будинок приватизована На основі викладеного та

Outcome: approved