Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з первісним позовом, мотивуючи його тим, що він з 1988 року працював трактористом на колективному підприємстві «Агрошляхбуд». Обгрунтовуючи свої вимоги позивач вказує, що з 05.08.2016р. на підприємстві змінився керівник, який з невідомих суб'єктивних причин, що не пов'язані з трудовими відносинами, не допускав його до виконання своїх обов'язків за трудовим договором. В усному порядку його повідомляли про його звільнення, він намагався отримати від відповідача пояснення щодо підстав звільнення, отримати копію наказу та документів, що послужили підставою для звільнення, а також отримати трудову книжку та повний грошовий розрахунок, а відтак, не отримавши ніякої відповіді, змушений був звернутися до органів поліції з повідомленням про порушення законодавства про працю. В подальшому, 13.08.2016р. позивач отримав листа від КП "Агрошляхбуд" з якого дізнався про його звільнення з роботи відповідно до наказу від 09.08.2016р. №41 та акту від 09.08.2016р. Позивач, вважаючи дії відповідача про його звільнення протиправними та не законними, просить суд визнати звільнення незаконним, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, компенсацію заподіяної моральної шкоди, оскільки він не подавав заяви до КП «Агрошляхбуд» про звільнення з роботи, його звільнення з роботи відбулось з грубим порушенням законодавства про працю, зокрема, вимог ст.47 КЗпП України - його не повідомлено про причини, дату звільнення, не ознайомили з наказом про звільнення, копію наказу не видали; його вимога про видачу копії наказу безпідставно ігнорується, не зважаючи на те, що він виходив на роботу, на підприємстві відмовляються реєструвати будь-яку заяву, посилаючись на вказівку так званого керівника, трудова книжка на підприємстві йому не видається; в порушення вимог ст.116 КЗпП України розрахунок у встановлені строки не проведено також не повідомлялось про нараховані суми, належні йому при звільненні і сума розрахунокових на даний час позивачу не відома; на підприємстві діє профспілкова організація, проте профком відповідно до вимог ст.43 КУзП України у його присутності жодних питань щодо його звільнення не розглядав, повідомлень про розгляд такого подання він не отримував. Окрім того, відповідач при його звільненні проігнорував той факт, що позивач є одиноким батьком (вдівець), який виховує без матері дитину віком до 14 років, хоча на колективному підприємстві «Агрошляхбуд» достовірно володіють інформацією, що він виховує самостійно неповнолітню дитину, оскільки щорічно надається згідно ст. 182-1 КЗпП України додаткова відпустка тривалістю 10 календарних днів, а відтак, вважаючи, що діями відповідача грубо порушенні його трудові права, позивач просить суд визнати незаконним його звільнення з посади тракториста КП "Агрошляхбуд", стягнути з КП "Агрошляхбуд" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботі та зобов'язати відповідача відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн. В судовому засіданні позивач, скориставшись своїми процесуальними правами, окрім заявлених раніше вимог, просив також поновити його на посаді тракториста, а відтак, свої уточненні позовні вимоги підтримав та просив такі задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та в заяві про уточнення позовних вимог. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та недоведеність, вказавши, що 08.08.2016р. наказом відповідача на підприємстві «Агрошляхбуд» була створена комісія у складі 3-х працівників для перевірки порушення трудової дисципліни, і відповідно до [PERSON] даної комісії за №2 від 09.08.2016р. було встановлено, що 08.08.2016р. позивач [PERSON], «після обідньої перерви вийшов на робоче місце в нетверезому стані, від нього був різкий запах алкоголю та порушення координації руху. Від проходження медичного огляду на алкогольне сп'яніння та дачі будь яких пояснень він відмовився, що підтверджується [PERSON] від 08.08.2016р.», а відтак, з огляду на встановлене порушення з боку позивача, відповідно до вимог п.7 ст. 40 КЗпП відповідач правомірно своїм [PERSON] №41 від 09.08.2016р. звільнив позивача з роботи (письмові заперечення долученні до матеріалів справи- а.с.26-27), а відтак у задоволенні позову просив відмовити в повному обсягу. Представник третьої особи- Управління Держпраці у Закарпатській області в судове засідання не з»явився, проте подав до суду письмову заяву, в якій просив суд справу розглядати без його участі. Допитаний у суді в якості свідка [PERSON], керівник КП «Агрошляхбуд», в суді вказав, що керівником даного підприємства працює з 31.03.2016р., позивач не вважав його за керівника та не виконував його вказівки. До його призначення керівником, після смерті колишнього керівника, КП близько 1,5 року не працювало, колектив не працював. Так, 08.08.2016р. при розмові з позивачем він виявив, що позивач перебуває в стані алкогольного сп»яніння- запах алкоголю, невірна хода, почервоніння обличчя, а тому він створив комісію із працівників підприємства, яка запропонувала йому пройти медобстеження, але він відмовився. На другий день позивач не з»явився на робоче місце, не надав своє пояснення, а тому було оформлено акт та прийнято наказ про звільнення позивача. Свідок [PERSON] підтвердив покази свідка [PERSON], зокрема, вказав, що його дійсно було запрошено до кабінету директора, де перебував позивач, в якого було почервоніння обличчя», він підписав акт щодо перебування позивача в стані сп»яніння. Свідки [PERSON] та [PERSON], в суді вказали, що 08.08.2016р. позивач не перебував в стані алкогольного сп»яніння, а також 09.08.2016р. вони його бачили на роботі. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитаних у справі свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Завданнями цивільного судочинства відповідно до ст.1 ЦК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом (ст.16 ЦК), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави згідно з принципом верховенства права, закріпленим ст.8 Конституції України. Відповідно до норм ст.ст.1,2 цього Закону судова влада в Україні здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом, і реалізується шляхом здійснення суддями правосуддя в рамках відповідних судових процедур та в межах наданих повноважень. Стаття 7 зазначеного Закону гарантує кожному захист його права, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов»язків цивільного характеру передбачено і п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до приписів ст.9 Конституції України та ст.ст.2,8 ЦПК України. Повноваження суду при вирішенні цивільних справ визначені ЦПК України, у тому числі і щодо вирішення трудових спорів. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. У відповідності до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні на підставі наявних в матеріалах справи доказів та пояснень сторін достовірно встановлено, що позивач з 1988 року працював трактористом на колективному підприємстві «Агрошляхбуд», відповідно до наказу від 09.08.2016р. №41 та акту від 09.08.2016р. його було звільнено з роботи на посаді тракториста на колективному підприємстві «Агрошляхбуд» Отже, за встановлених фактичних обставин справи суд приходить висновку, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Кодексом законів про працю, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а також Статутом колективного підприємства «Агрошляхбуд». Обгрунтовуючи свої вимоги позивач виходив с з того, що йому не було відомо про його звільнення, відповідач надавати відомості про його звільнення відмовлявся та на запити жодним чином не реагував, а також стверджував, що його звільнення є незаконним, а відтак йому було спричинено моральну шкоду, проте суд не може погодитись з такими доводами позивача, оскільки вони спростовуються наступним. Так, згідно з ч.1 ст.21 КЗпП України працівник зобов'язується виконувати роботу за трудовим договором і має дотримуватися внутрішнього трудового розпорядку. Ці вимоги закону узгоджуються та доповнюються нормами ст.142 КЗпП, якою, зокрема, передбачено, що трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу та виборним органом первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил. Правила внутрішнього трудового розпорядку це локальний нормативний документ підприємства, який регламентує чітку організацію праці, зокрема, встановлює режим робочого дня та відпочинку, а також визначає взаємні обов'язки роботодавців і працівників. Так, відповідно до п.7 затверджених Правил внутрішнього трудового розпорядку від 15.11.2011р. (а.с.29-35), на КП «Агрошляхбуд» встановлено відповідальність працівників за порушення Правил трудового розпорядку, зокрема, п.п.7.2. встановлено, що звільнення, як дисциплінарне стягнення може бути застосовано за такі порушення, як поява на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння. [PERSON] вбачається з матеріалів справи (а.с.36-39), 08.08.2016р. наказом відповідача на підприємстві «Агрошляхбуд» була створена комісія у складі 3-х працівників для перевірки порушення трудової дисципліни, і відповідно до [PERSON] даної комісії за №2 від 09.08.2016р. було встановлено, що 08.08.2016р. позивач [PERSON], «після обідньої перерви вийшов на робоче місце в нетверезому стані, від нього був різкий запах алкоголю та порушення координації руху. Від проходження медичного огляду на алкогольне сп'яніння та дачі будь яких пояснень він відмовився, що підтверджується [PERSON] від 08.08.2016р.», а відтак, з огляду на встановлене порушення з боку позивача, відповідно до вимог п.7 ст.40 КЗпП відповідач своїм [PERSON] №41 від 09.08.2016р. звільнив позивача з роботи. Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із змінами та доповненнями) вирішуючи позови поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за п.7 ст.40 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов'язки. Для працівника з ненормованим робочим днем час знаходження на роботі понад встановленої його загальну тривалість вважається робочим. Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп'яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів. Посилання-ж позивача на те, що його ніби-то не повідомляли про причини звільнення та не видавали документів, не відповідає дійсності, оскільки такі твердженя спростовуються належними та достовірними доказами у справі, безпосередньо перевіреними під час судового слухання. Зокрема, відомості, які містяться в Листах №152 від 10.08.2016р. та №162 від 23.08.2016р., які відповідач направляв позивачу, спростовують такі доводи останього, а саме, що відповідач належним чином повідомляв позивача про його звільнення та запрошував на підприємство для отримання трудової книжки і отримання розрахунку за відпрацьований період (а.с.40-49); ці дані також підтверджується і копіями з Журналу реєстрації вихідної кореспонденції та повідомленнями про вручення поштового відправлення. Окрім того, копія оспорюваного позивачем [PERSON] №41 від 09.08.2016р. про його звільнення була також розміщена і на дошці оголошень підприємства, яка знаходиться біля входу на підприємство та був доведений таким чином не тільки до відому звільненої особи- позивача, але і до відома всіх працівників підприємства, що в судовому засіданні також підтвердили допитані свідки. Не знайшли в судовому засіданні свого підтвердження і докази позивача, про те, що йому при звільненні не було виплачено розрахункові кошти, оскільки 29.08.2016р., як вбачається з касового ордеру №201 від 29.09.2016р. (а.с.50) позивачу були виплачені кошти у сумі 2.569,03 грн., що були нараховані йому при звільненні. Відповідно до ст.43-1 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках: звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації. Між тим, як встановлено, що відповідно до рішення зборів трудового колективу від 08.08.2016р. на підприємстві КП «Агрошляхбуд» ліквідована профспілкова організація, з огляду на що, посилання позивача на те що його звільнили без згоди профспілкової організації не відповідає дійсності, оскільки таке звільнення допускається відповідно до п. 6 ст. 43-1 КЗпП. Посилання позивача на те, що він є батьком одинаком, жодним чином відповідно до приписів ст.ст.10,11 ЦПК України не підтверджуються поданими ним документами. Так із свідоцтва про народження дитини вбачається, що матір'ю [PERSON] [INFO] є [PERSON], згідно відмітки про сімейний стан, зробленої у паспорті позивача між ним та [PERSON] в 1995р. було укладено шлюб. Відмітки про припинення даного шлюбу у паспорті немає, також позивачем не подано жодного документу який би підтверджував, що дитина перебуває виключно у нього на вихованні, як і не подано жодного документу, який би свідчив про те що його дружина усунута від виховання дитини. Отже, його посилання на норми ст.ст.56,176,177, частинаму третьою - восьму статті 179, статті 181, 182, 182-1, 184, 185, 186 КЗпП України є такими, що не відповідають дійсності, та не підтверджуються належними та достовірними документами. З огляду на встановлене не підлягає і задоволення вимог позивача щодо стягнення на його користь 50.000,00 грн. моральної шкоди, з огляду на наступне. Суд виходить з того, що норми ст.23 ЦК України гарантують право громадянина на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. При з»ясування фактів, з якими закон пов»язує відшкодування моральної шкоди, слід виходити з вимог ст.1167 ЦК України, яка визначає підстави покладання обов»язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватись при визначенні розміру відшкодування. Зокрема, згідно ч.1 зазначеної норми закону моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до роз»яснень, даних в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. за №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов»язковому з»ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв»язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та винна останього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з»ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями вони заподіянні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходить при цьому В судовому засіданні позивач, обгрунтовуючи свої вимоги в цій частині позову, не довів належними та достовірними доказами факт спричинення йому відповідачем моральних страждань, а відтак заподіяння у зв"язку з цим моральної шкоди, не надав суду належного обгрунтування характеру та обсягу заподіяних йому відповідачем моральних та фізичних страждань і що вони причинно пов"язані саме з поведінкою відповідача, а також з чого він виходив, визначаючи даний розмір. Отже, суд приходить до висновку, що позивач не довів суду свого позову, що є його обов»язком відповідно до засад змагальності процесу відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, при цьому суд створив всі умови для змагального процесу, роз»яснив позивачу його права та обов»язки. На підставі наведеного суд вважає, що у діях відповідача відсутні протиправність дій, вина та причинний зв»язок з можливим спричиненням моральної шкоди позивачу, про що зазначено вище. Оцінивши у відповідності до ст.212 ЦПК України належність, допустимість і достовірність кожного, наданого позивачем доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, суд обгрунтовано дійшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до вимог ст.23 ЦК України, ст.ст.21,40,43-1,142 КЗпП України та

Outcome: dismissed