Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист прав споживача та стягнення депозитних коштів. В своїй позовній заяві з уточненнями посилається на те, що 04.10.2014 року він уклав договір з АТ «Дельта Банк» банківського вкладу «Лояльний on-Line». Відповідно до умов договору позивач передав відповідачу кошти у розмірі 60 000 грн. на строк з 04.10.2014 року по 03.11.2014 року із сплатою відсотків у розмірі 21,5 % річних щомісяця шляхом зарахування на поточний банківський рахунок. Позивач не одноразово звертався до банку із вимогами повернути йому суму вкладу, але кошти так повернуті і не були. Тому позивач вимушений був звернутися до суду та просить з урахуванням уточнень до позову стягнути з АТ «Дельта Банк» на його користь суму заборгованості по депозиту у розмірі 61287,57 грн.,з урахування нарахованих відсотків, 3% пені у розмірі 270278,61 грн., 3% річних у сумі 1250,77 грн. та 10000 грн. моральної шкоди. Позивач в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні з підстав зазначених у запереченнях. Дослідивши докази у справі та заслухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Як встановлено судом, 14 жовтня 2014 року між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір банківського вкладу «Лояльний on-Line» відповідно до якого позивач надав відповідачу кошти у розмірі 60 000 грн. на строк з 04.10.2014 року по 03.11.2014 року із сплатою відсотків у розмірі 21,5 % річних щомісяця шляхом зарахування на поточний банківський рахунок. Позивач не одноразово звертався із заявами про повернення йому коштів, але відповідачем було сплачено лише 1500 грн., залишок заборгованості по договору становить 60000 грн., які підлягають до стягнення з відповідача. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до договору від 14.10.2014 року процентна ставка сторонами визначена у розмірі 21,5 % річних, тому з відповідача підлягає до стягнення 1287,57 грн. відсотків за вкладом. Позовні вимоги в частині стягнення інфляційних витрат не підлягають до задоволення з таких підстав. Відповідно до постанови правління національного банку України від 02.03.2015 року ПАТ «Дельта банк» віднесено до категорії неплатоспроможних. Відповідно до рішення виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.03.2015 року з 03.03.2015 року розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації. Відповідно до п.3 ч.5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку. Отже, позовна вимога про стягнення інфляційних витрат та 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України не підлягають до задоволення. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% пені, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Договором сплата неустойки та її розмір не передбачені. Звертаючись до суду з даною позовною вимогою, позивач посилається на п.5 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів". Так, ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачені права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг). Пункт 5 даної норми передбачає, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Оскільки предметом розгляду у справі є правовідносини, що склались з договору банківського строкового вкладу, а не щодо виконання робіт (надання послуг), дія п.5 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів", на них не поширюється. Тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення 3% пені необхідно відмовити. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди суд виходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.60 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть у справі виникає спір. Відповідно до п.4. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за №4 роз'яснено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Судом враховано той факт, що дії відповідача щодо неповернення депозитного вкладу змусили позивача змінити свій звичний спосіб життя, він постійно ходив до банку, відшукував додаткові кошти для існування та не зміг виконати свої зобов'язання в частину внесення авансу за будинок, оскільки розраховував забрати кошти в певний час. Отже, суд приходить до висновку, про часткове задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, яка спричинена [PERSON] внаслідок неправомірних дій відповідача та складає 3000 гривень. Відповідно до ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Позовні вимоги позивача задоволено на загальну суму, 64287,57 грн., отже, з відповідача підлягає до стягнення на користь держави судовий збір в розмірі 642,97 грн.

Outcome: partial