Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод-фірма "Ось" заборгованості по заробітній платі в розмірі 8053,33 грн.; 10000,00 грн. моральної шкоди; компенсації втрати частини заробітної плати, пов'язаної з інфляцією в розмірі 6661,56 грн.; 5306,01 грн. середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також 100,00 грн. індексації заробітної плати. Заявами (вх. № 27536 від 15.07.2014 року, а.с. 7-8 та вх. № 39878 від 31.10.2014 року, а.с. 35) позивач зменшував розмір позовних вимог. В остаточній редакції заяви (вх. № 39878 від 31.10.2014 року, а.с. 35) позовні вимоги викладені наступним чином: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод-фірма "Ось" на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 6146,65 грн.; 1000,00 грн. моральної шкоди; компенсації втрати частини заробітної плати, пов'язаної з інфляцією в розмірі 706,93 грн., а також середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на дату прийняття судом рішення. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 31.10.2014 року позовну заяву в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод-фірма "Ось" на користь [PERSON] індексації заробітної плати в розмірі 100,00 грн., залишено без розгляду (а.с. 38). В обґрунтування позовних вимог у позові зазначено, що з 01.11.2010 року по 18.02.2014 року позивач перебував у трудових відносинах з ТОВ "Завод-фірма "Ось". Працював на посаді токаря. В лютому 2014 року позивача звільнено за власним бажанням за статтею 38 Кодексу законів про працю України. Проте до цього часу [PERSON] заробітна плата не виплачена. Станом на 15.07.2014 року підприємство має заборгованість перед позивачем по заробітній платі в сумі 6146,65 грн. Крім зазначеного, позивач заявив до стягнення з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з часу звільнення. Сума середнього заробітку, яка заявлена до стягнення з відповідача за час затримки розрахунку при звільненні за розрахунком позивача на день звернення до суду становить 6211,58 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати, пов'язаною з інфляцією в розмірі 706,93 грн. Також позивачем зазначено, що в зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати йому спричинена моральна шкода в розмірі 1000,00 грн., оскільки йому доводилося докладати додаткових зусиль для організації свого життя, позивач змушений був економити на продуктах харчування та одязі, пояснювати родичам та членам сім'ї чому він не отримує заробітну плату та не в змозі утримувати свою сім'ю. Також позивач не мав змоги оплачувати комунальні послуги, а тому має заборгованість по їх сплаті. Позивач в судовому засіданні 23.09.2014 року позовні вимоги підтримував, в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву (вх. № 39878 від 31.10.2014 року) про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с. 35). Представник відповідача судовому засіданні 23.09.2014 року частково визнав позовні вимоги, в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить розписка про наступний розгляд справи (а.с. 33). Надав до суду письмові заперечення, в яких зазначено, що наявність заборгованості по заробітній платі в сумі 6146,65 грн. та компенсації втрати частини заробітної плати, пов'язаної з інфляцією в розмірі 706,93 грн. за період з липня 2013 року по грудень 2013 року відповідачем не заперечується. Також відповідачем не заперечується щодо наявності у позивача права по сплаті середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте зазначив, що оскільки працівникові виплачується сума середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку з працівником при звільненні в момент проведення такого фактичного розрахунку, а на сьогоднішній день виплата всіх належних сум позивачеві фактично не проведенні, тому розрахувати суму, яка має бути виплачена позивачеві за час затримки розрахунку не має можливості. Також відповідач не погоджується з сумою, яка заявлена позивачем до стягнення моральної шкоди та її наявності взагалі (а.с. 26-28). Представником відповідача подано до суду заяву (вх. № 39865 від 31.10.2014 року) про розгляд справи без його участі (а.с. 37). Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив наступне. [PERSON] з 02.01.2010 року по 03.02.2014 року працював токарем в Товаристві з обмеженою відповідальністю "Завод-фірма "Ось", про що свідчить запис № 26 та № 27 в трудовій книжці позивача (а.с. 36) та не заперечується відповідачем. Позивача 03.02.2014 року звільнено відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням, на підставі наказу № 42 від 03.02.2014 року. За довідкою № 171 від 15.07.2014 року товариства з обмеженою відповідальністю "Завод-фірма "Ось" станом на 15.07.2014 року підприємство перед позивачем має заборгованість по заробітній платі в сумі 6146,65 грн. за період з липня 2013 року по грудень 2013 року (а.с. 10). Згідно довідки про середню заробітну плату (дохід) № 172 від 15.07.2014 року, наданої Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод-фірма "Ось" середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 45,34 грн. (а.с. 9). Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Згідно статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В силу статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач в уточненні до позовної заяви просив провести середній розрахунок на день ухвалення рішення. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (далі - Постанова), середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з абзацом 3 пункту 3 Постанови усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 8 Постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Постановою Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» пунктом 20 роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Судом встановлено, що період затримки розрахунку при звільненні позивача з 03.02.2014 року по 31.10.2014 року складає 186 днів (19 р.д. лютий + 20 р.д. березень + 21 р.д. квітень + 19 р.д. травень + 19 р.д. червень + 23 р.д. липень + 20 р.д. серпень + 22 р.д. вересень + 23 р.д. жовтень). Таким чином, заборгованість середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить: 186 р.дн. х 45,34 = 8433,24 грн. Стаття 141 Кодексу законів про працю України покладає на власника або уповноважений ним орган обов'язок неухильно додержуватись законодавства про працю. Недотримання вимог трудового законодавства щодо проведення розрахунку з працівником при звільненні, свідчить про порушення норм законодавства про працю України та трудових прав позивача. За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 6146,65 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 8433,24 грн. Відповідно до статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації проводиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Пунктом 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року, визначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Позивачем заявлено до стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати, пов'язаної з інфляцією в розмірі 706,93 грн. Дана вимога визнається відповідачем, про що зазначалось представником відповідача в судовому засіданні та викладено в письмових запереченням з посиланням на відповідний розрахунок (а.с. 27). Щодо моральної шкоди, заявленої позивачем слід зазначити на наступне. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його прав, визначено у статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди" роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, враховуючи те, що судом достовірно встановлена невиплата належних позивачу грошових сум, яка полягає у несвоєчасній виплаті заробітної плати, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, в межах заявлених позивачем, в розмірі 1000,00 грн. На підставі пункту 2 частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати від сплати судового збору звільняються. Згідно з частини 3 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволення чи відхилення частини вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved