Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . В будинку зареєстровані 4 особи: власник [PERSON] , дружина [PERSON] , син [PERSON] та онука [PERSON] . Позивач зазначив, що відповідач у 2012 році виїхав з будинку з усіма своїми речами і знявся з реєстрації, згодом одружився та переїхав жити до своєї дружини у Львівську область. Однак, подружжя вело аморальний спосіб життя, неналежним чином виконували батьківські обов`язки щодо їх малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Дитина була вилучена із сім`ї [PERSON] та передана на виховання дружині позивача, і відтоді фактично малолітня онука [PERSON] проживає в будинку позивача. Згодом, відповідач попросив зареєструвати дочку за місцем її фактичного проживання. Для реєстрації малолітньої дитини в житловому приміщенні необхідна реєстрація в цьому приміщенні одного з її батьків. Тому, позивач вимушений був надати згоду на реєстрацію в будинку не лише онуки, а й її батька - відповідача по справі. 16.02.2019 [PERSON] був зареєстрований в будинку [ADDRESS] , але в нього не вселявся і своїх речей в будинку не зберігав. Відповідач проживав разом зі своєю дружиною в найманому житлі, а потім вони виїхали в Львівську область, не повідомивши свою нову адресу. При цьому, відповідач до даного часу залишається зареєстрованим в будинку і не приймає жодних мір, щоб знятись з реєстрації. Його місце проживання та номер контактного телефону позивачу не відомі. Малолітня донька відповідача залишилась в сім`ї позивача, а син та його дружина нею не цікавляться. На даний час на розгляді у Вінницькому міському суді Вінницької області знаходиться цивільна справа про позбавлення його сина та невістки батьківських прав щодо їх доньки [PERSON] та стягнення аліментів на її утримання. Враховуючи, що реєстрація відповідача у будинку позивача перешкоджає йому, як власнику, на власний розсуд користуватись та розпоряджатись цією власністю, позивач і звернувся до суду з даним позовом. Відповідач відзив на позов не надав. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02.11.2020 позовну заяву прийнято до розгляду в загальному позовному провадження. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30.11.2020 викликані як свідки [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце судового засідання, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не надав, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа із занесенням ухвали до протоколу судового засідання) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Допитані\~як свідки [PERSON] \~та [PERSON] \~показали,\~що [PERSON] \~в будинку не\~проживає вже\~тривалий час, ним не цікавиться, участі в утриманні житла не приймає, його особисті речі та речі повсякденного використання в будинку відсутні, будь-яких перешкод в користуванні будинком йому ніхто не чинить. Малолітня донька [PERSON] мешкає з позивачем та його дружиною та останні займаються її утриманням та вихованням, відповідач же дитиною не цікавиться. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК УРСР в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності. Судом установлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності серії [NUMBER] від 01.12.2011, виданим на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради №2936 від 01.12.2011. Право власності позивача на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами зареєстроване в КП ВМБТІ в реєстровій книзі № 192 за реєстровим № 22478. Відповідач зареєстрований за вказаною адресою з 16.02.2019, що підтверджується витягом з домової книги, довідкою Центру адміністративних послуг Вінницької міської ради від 27.10.2020 за №52510. Відповідно до довідки № 624, виданої 02.10.2020 квартальним комітетом «Пирогово», [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але за місцем реєстрації не проживає з 2012 року по даний день. Згідно свідчень власників та сусідів речей та майна в даному домоволодінні не має. Факт\~його не\~проживання підтверджується\~актом від\~02.10.2020,\~а також\~показаннями свідків [PERSON] \~та [PERSON] , які суд приймає до уваги. Суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловою площею в належному позивачу на праві приватної власності помешканні. Право власності позивача на будинок згідно ст.ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім`ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім`ї, укладеного при вселенні останнього. Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім`ї власника (у тому числі колишнім членом сім`ї власника) права на користування житлом власника, а саме відсутність члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Враховуючи,\~що судом\~не встановлено\~чинення перешкод\~відповідачу в\~користуванні будинком,\~а також,\~те,\~що відповідач\~не проживає\~за місцем\~реєстрації його\~постійного проживання\~досить тривалий\~час без\~поважних причин\~(протилежного\~судом не\~встановлено),\~суд дійшов\~висновку про\~задоволення позову\~та визнання\~відповідача таким,\~що втратив\~право користування\~будинком. При цьому суд дійшов висновку, що задоволення позову не порушує право відповідача на житло. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42). Отже,\~в даній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо Суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції. Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47). Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР. Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст.391,405 ЦК України, ст.163 ЖК УРСР, тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у його права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Щодо того, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що спірний будинок має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідач тривалий час у спірному будинку не проживає, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що він проживає в спірному будинку, користується ним та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в будинку. При цьому, його тривала відсутність свідчить про те, що він має інше місце проживання, відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст.141 ЦПК України. Зважаючи, що позов задоволено, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 840,80 грн. судового збору. На\~підставі викладеного,\~

Outcome: approved